Джудит Кранц

Любов и омраза в Бевърли Хилс

Част 2

На Стив, моя пръв и последен,

едничък и единствен — без него никога не бих написала „Любов и омраза

в Бевърли Хилс“ и продължението на романа надали щеше да се появи

четиринайсет години по-късно.

А също и на Кейт Мади Кранц,

най-малката ми дъщеря, моята обожаема и най-многообещаваща героиня.

Пролог

Вито се изпоти, докато чакаше да обявят „Оскар“ за най-добър филм през паузата, когато напрежението достигаше връхната си точка, а представящите тръгваха иззад кулисите към средата на сцената, за да прочетат списъка с кандидатурите. „Ами ако информацията на Маги Макгрегър излезе недостоверна? Ами ако «Огледала» не получи наградата за най-добър филм? Господи, ще се наложи да купя правата на «Момче от добро потекло», както се споразумяхме с Кърт Арви. Е, какво пък! — Той вдигна рамене и се усмихна. — Така или иначе, трябва да притежавам тази книга. Написана е специално, за да направя филм по нея, убеден съм в това.“

Били Орсини, която стискаше силно ръката му, не беше изпаднала в такава паника. Доли Мун й бе позвънила тази сутрин, не се стърпя и сподели с нея добрата новина. Но Били не поиска да я каже на Вито, смяташе: ако разбере, че тайната на запечатания плик е била разкрита предварително, това ще омаловажи за него оскара, който се надяваше да получи. Също както щеше да му съобщи, че е бременна, едва утре, когато триумфът на тази вечер ще е отшумял. За съпруга й, който до четирийсет и втората си година нямаше деца, нейната новина би засенчила най-високото признание във филмовата индустрия. „Бъди коректна“ — си каза Били. Тя, Вилхелмина Хънънуел Унтроп Айкхорн Орсини, нямаше ни най-малкото желание нейната съкровена майчинска гордост да бъде изравнявана с някаква позлатена статуетка, с която на премъдрата Академия за филмово изкуство може да й хрумне да удостои този или онзи.

1

Били се събуди без желание, искаше й се нейният пронизващо щастлив сън да продължи колкото може повече. В съня си с лекота се изкачваше тичешком по вита стълба, водеща към площадката на върха на една кула, от която — знаеше го отсега — щеше да види грейнала пролетна гора, ширнала се чак до тюркоазено море, обещаващо примамливи преживявания. С въздишка отвори очи и изчака да стихне вълнението, предизвикано от съня, но радостното усещане не я напусна.

В блажения си унес Били не съзнаваше нито кой ден е, нито къде се намира. Загледа замаяна високия таван, докато мислите й се избистряха. Намираше се в собственото си легло, в собствения си дом в Калифорния. Беше април, 1978 година. Предната вечер Вито бе получил „Оскар“ за най-добър филм, а близката й приятелка Доли Мун — за най-добра второстепенна роля. Четири часа по-късно Доли бързо и без особени мъки бе родила едно прекрасно момиченце. Били, Вито и Лестър Уейнсток, рекламният агент на Доли, не отидоха на приема след връчването на наградите, а останаха в болницата да дочакат заедно раждането. После се прибраха тук и отпразнуваха събитието с бъркани яйца, палачинки и шампанско. Били помнеше как изпържи яйцата, как Вито отпушваше шампанското, но оттам нататък всичко се бе объркало в главата й: наздравиците, смеховете. Дали двамата мъже не са в леглото й? Тя бързо се озърна и установи, че е сама, а завивките на Вито са отметнати.

Прозя се, протегна се, замърка от удоволствие и предпазливо се надигна. Часовникът на нощното шкафче показваше, че минава пладне, но тя не се притесни. Кога ще си отспи една жена, ако не след преживелици като вчерашните? Особено в нейното състояние, в нейното невероятно състояние, в нейното извънредно интересно и отскоро осъзнато състояние, което тя все още пазеше в тайна. Но бе дошло време да съобщи новината. Чу, че Вито говори по телефона в гостната до спалнята им. Прекрасно, тя щеше да има достатъчно време да си измие лицето и зъбите, преди той да разбере, че се е събудила. Докато се решеше, Били както винаги не обръщаше внимание на своята изумителна красота, но все пак не можеше да не отбележи свежата си руменина, естествения блясък на тъмните си очи, смайващо буйната си и лъскава кестенява коса. Беше на трийсет и пет, а изглеждаше с десет години по-млада. Сигурно се дължи на хормоните — помисли тя, — те си правят тия шеги.

Когато привърши сутрешния си тоалет, Вито продължаваше да говори по телефона, затова тя реши да си вземе набързо един душ. Не трябваше да изпуска тази възможност, защото знаеше: щом каже на Вито за бебето, той толкова ще се зарадва и развълнува, че няма да иска нищо да го отвлича, докато двамата с часове си мечтаят за бъдещето. След няколко минути, все още влажна от банята, боса и едва сдържаща се да не затанцува от нетърпение, Били си наметна пеньоар от почти прозрачен крепдешин и отвори вратата към гостната.

Смутена, тя обаче тутакси се върна в спалнята. Какво, по дяволите, търсеше секретарката на Вито Санди Стрингфелоу в нейната просторна лична гостна, от къде на къде бе седнала в любимото й кресло и шепнеше нещо по личния й телефон, чийто шнур беше обтегнала над бюрото й? Нито Вито, нито Санди я забелязаха, увлечени в разговорите си. Били хвърли недискретния си пеньоар, обу пантофи и се загърна в тежък хавлиен халат.

— Добро утро — каза тя и се усмихна лъчезарно на Санди и Вито.

Санди я помоли за извинение с красноречива гримаса и продължи да говори. Вито й хвърли бърз поглед, помаха й с усмивка й изпрати въздушна целувка, след което продължи да слуша напрегнато.

— Да, господин Арви, господин Орсини ще вземе слушалката, щом привърши другия разговор — каза Санди. — Да, знам, че отдавна чакате. Дали той да не ви потърси след малко? Не мога да ви кажа точно кога, съжалявам. Тук няма телефонна централа, звънят ни от сутринта. На господин Орсини не му остана време дори да се облече и да иде в офиса си. Потърпете още малко, господин Арви, този телефон е без копче за изчакване. Да, знам, че е нелепо, но аз говоря с вас по личния телефон на госпожа Орсини.

Били нарисува една въпросителна на листче хартия и го подхвърли на Вито. Той поклати глава и посочи Санди.

— С кого разговаря? — попита я Били.

— С Лу Васерман за „Момче от добро потекло“ — отговори й Санди, затуляйки с длан слушалката.

Широко отворили очи, двете жени се поздравиха безмълвно за успеха. Съчетаването на най-могъщия и влиятелен човек в Холивуд и на мечтаната от Вито продукция, в която главните роли трябваше да се изпълняват от Робърт Редфорд и Джак Никълсън, напълно обясняваше възбудата на Вито.

— Къде е Джоузи? — попита Били.

Нейната секретарка Джоузи Спийлбърг трябваше да е тук и да си гони задачите.

— Обади се, че не е добре. Имала страхотно стомашно разтройство — отвърна Санди.

— Чудесно — каза Вито. — Чудесно, Лу. Да… да… Аха… Разбирам за какво говориш… Добре. Още веднъж ти благодаря за съвета, Лу. Хайде утре да се видим на закуска. Съгласен си, значи седем и трийсет? Добре. Довиждане, Лу.

Той затвори телефона и здраво сграбчи Били в прегръдките си. Целуна я припряно. Триумфът и успехът правеха движенията му двойно по-бързи от обикновено.

— Добре ли спа, скъпа? Нямам време да си говорим, Кърт Арви ме чака на другия телефон. Този нещастник не биваше да се басира с мен, че „Огледала“ няма да получи наградата. Сега ще му се наложи да се изръси милион и половина за правата върху „Момче от добро потекло“. И аз искам да се уверя, че е уредил нещата с нюйоркския литературен агент. Книгата не е за изпускане…

Той грабна слушалката на личния телефон на Били и се улиса в разговора с Арви, а Санди скочи от креслото и се втурна да се обади по другия телефон, започнал да звъни веднага щом Вито го бе затворил.

Наблюдавайки ги, Били разбра, че са я забравили. „Няма как — помисли си тя, — моята новина ще трябва да почака. А освен това съм изгладняла.“ Слезе с валсова стъпка по стълбището и мина през обления в слънце двоен хол на огромния й, изключително уютен дом. Според калифорнийските представи къщата беше стара, строена още през трийсетте години, но въпреки размерите си се характеризираше с особена интимност. Подредбата й бе индивидуална, свидетелствуваща за неповлиян от модата вкус. Във всяка стая посетителят оставаше очарован от асиметрично разположение гарнитури, тапицирани с уж леко избелял английски лен на цветя или с френско кадифе на релефни райета. Излъсканият паркет на геометрични фигури беше застлан със старинни, ръчно тъкани килими; в стаите имаше и по няколко истински камини с наредени в тях дърва, готови за подпалване. В ъглите и пред френските прозорци бяха поставени цъфнали декоративни растения, папрат и дръвчета, библиотечните рафтове бяха отрупани с книги, картините бяха толкова много, че някои от тях стояха подпрени покрай стените. Всички масички бяха покрити с прекрасни бронзови статуетки, старинни сребърни свещници, инкрустирани чайници и празни кафези. До креслата имаше препълнени със списания кошове, навсякъде се виждаха изискани антикварни предмети, купувани заради тяхната оригиналност и обаяние. Липсваха позлати, пищност, разкош, сред стотиците причудливи вещи само една кутийка за енфие беше украсена със скъпоценни камъни, но въпреки това личеше, че ако се натъкне на нещо, което й харесва, Били не устоява на изкушението да го придобие. Независимо от артистичното безредие стаите бяха толкова големи, че създаваха усещане за лекота и свежест. Това не беше дом на жена, която се стреми да впечатлява околните. Били държеше да впечатлява единствено себе си. Но трябваха големи средства, за да се поддържа в тази огромна къща премисленият, макар и наглед небрежен безпорядък, който допадаше на стопанката й.

На път за кухнята тя мина през библиотеката, музикалния салон, трапезарията и се усмихна весело на трите забързани прислужнички, които срещна. Две от тях носеха току-що получените букети, а третата — куп телеграми.

В кухнята главният готвач не издаде учудването си от появата на стопанката. Два пъти седмично той обсъждаше с госпожица Спийлбърг менюто за седмицата, но госпожа Орсини рядко стъпваше в кухнята. А по хавлия я виждаше за пръв път. Били го помоли да изпрати на Вито и Санди плато със сандвичи и да й приготви ястието, което тя си позволяваше само в особени случаи: три препечени филийки бял хляб, дебело намазани с ягодов конфитюр „Типтрийс литъл скарлет“ и покрити с хрупкави резенчета бекон. Комбинацията по вкус наподобяваше сладко-киселите китайски детски храни и беше истински калоричен шедьовър.

„Захар, сол и животинска мазнина“ — помисли си Били със задоволство, докато чакаше в трапезарията да й препекат както трябва бекона. Това щеше да е последното й пиршество, преди да започнат диетите покрай бременността, един щедър прощален жест, който можеше да бъде оценен единствено от дисциплинирана жена като нея, жена, знаеща цената на всяка калория. Когато беше на осемнайсет години, бе свалила доста килограми и се бе зарекла никога да не напълнява.

„Довечера ще хапна само диня, домати на скара и варена риба“ — реши Били без угризения, докато отпиваше от портокаловия сок. После се замисли за сцената в гостната. Този телефонен маратон надали щеше да трае още дълго. Сигурно е започнал преди часове, защото Вито, който винаги ставаше много рано, не бе намерил време да се избръсне и да се облече. Телефонните обаждания скоро щяха да намалеят, повечето хора щяха да отидат да обядват, а Санди и Вито щяха да се прехвърлят в неговия офис, откъдето по-лесно биха се справили с всичко. Разбира се, телефоните в къщата пак щяха да звънят, щяха да се получат още цветя и телеграми, но треската след връчването на оскарите нямаше да продължи повече от няколко часа. Светът си имаше милион други наистина важни проблеми, колкото и много да значеше тази награда за Вито и за нея.

Бе погълнала греховния си обед, без да усети вкуса му, осъзна Били, докато бързаше нагоре по стълбата към спалните. Надяваше се да намери гостната опразнена и да чуе как Вито се облича в гардеробната си. Но Вито и Санди си седяха там, където ги бе оставила. „Какво става, по дяволите?!“ — написа Били и завря листчето под носа на Санди. Секретарката направи отчаяна физиономия и й написа: „Той говори с Редфорд, а аз увещавам Никълсън да почака.“

— Не може да бъде! — възкликна Били, учудена, но и ядосана. „Господи, нали тези актьори си имат много обиграни агенти, защо Вито трябва да разговаря направо със звездите? Или може би те са го потърсили? Сигурно е така.“ „Момче от добро потекло“ от седем месеца оглавяваше класацията на бестселърите, това беше книгата на десетилетието. Всеки би искал да участвува в екранизирането й. Но за такова нарушение на холивудския протокол тя не бе чувала през живота си. Били седна и Санди й подаде още едно листче: „Маги всеки момент ще пристигне със снимачен екип. Подготвя специално обзорно шоу за деня след връчването на оскарите, което ще се излъчи довечера. Няма ли да се облечеш?“

Били зяпна от смайване. Това беше нетърпимо нахлуване в личния й живот. Без колебание бе предоставила къщата си на Вито и сътрудниците му за шестте седмици след завършването на снимките, когато „Огледала“ трябваше да бъде монтиран и мишван без намесата на студията. Тя бе работила по осемнайсет часа на ден като монтажистка и нито веднъж не се оплака, макар че в тази лудница съсипаха лъскавия й паркет и изпочупиха сума ценни предмети. Но Маги Макгрегър и нейният шантав снимачен екип бяха нещо съвсем друго. Пет пари не даваше за това, че холивудското телевизионно шоу на Маги почти всяка седмица влиза в класацията на петте най-гледани програми в Америка. Не я трогваше и фактът, че Маги предварително бе съобщила на Вито за награждаването му с „Оскар“. Маги беше приятелка на Вито, но не и нейна. Никога! При всяка среща с Маги взаимното им недоверие растеше. Не можеха да си позволят да станат врагове — градът и бизнесът бяха твърде малки за това, — но си нямаха доверие. Къщата й не беше снимачна площадка, за Бога, и не й се искаше чужди хора да влизат в нея. Тя никога не бе допускала да правят в дома й снимки за списания и Маги много добре го знаеше.

Откакто преди три години Били купи именно „Холмби Хилс“ на Чаринг Крос Роуд откъм престижната южна страна на булевард Сънсет близо до Бевърли Хилс, то се охраняваше дискретно двайсет и четири часа в денонощието от въоръжени пазачи с добермани. Гъст жив плет прикриваше оградата от бодлива тел, която опасваше единайсетте й акра; до високата желязна порта имаше будка за двамата униформени пазачи, които разпъждаха зяпачите. Тези предпазни мерки се налагаха от положението й на една от най-богатите жени в света и се възприемаха като нещо съвсем естествено и необходимо, както и за всеки бос на организираната престъпност, а сега Маги Макгрегър най-безцеремонно искаше да нахълта тук с цял снимачен екип. Защо да не интервюира Вито в офиса му?

Били все още не искаше да безпокои Вито, затова написа въпроса си на листче хартия и го подаде на Санди. За момент тя прекъсна флирта си с Джак Никълсън и прошепна:

— Съобразява се с любопитството на зрителите — снима всички в домашна обстановка.

Били се уедини в малката си гардеробна и седна до прозореца — на същото място, където се бе сгушила предния ден, когато разбра, че е бременна, и след дълги часове на размисъл най-сетне си даде сметка, че всъщност е искала да има дете, без да го знае.

Вече беше два следобед, бяха минали повече от двайсет и четири часа от тогава, а тя все още не бе казала на Вито. Никой не знаеше. Тя цялата трепереше, голямата новина напираше в нея, а не можеше да откъсне Вито от телефона, та той да научи за събитието пръв преди всички други, както беше редно. Дотогава трябваше да мълчи. Все по-трудно й беше да пази в тайна тази неземна радост, която бе пренесла непокътната от мечтите си в своя живот. Били осъзна това и лицето й светна. Реши да отиде в „Скръпълс“ и да прекара следващите няколко часа там. След като нямаше да види с очите си нахлуването на снимачния екип в къщата й, можеше да приеме, че това изобщо не е ставало.

Бързо се облече и успя да се измъкне така, че Вито и Санди не вдигнаха очи от телефоните си. През осемте минути, които й отне шофирането от дома й до нейния разкошен бутик на Родео Драйв в Бевърли Хилс, Били усети, че хубавата ранна пролет е в пълно съзвучие с настроението й. Когато се връчват оскарите и купата „Роуз“, твърдо може да се разчита на хубаво време. През тия два дни телевизионните зрители от цял свят неизменно се радват на прекрасно калифорнийско време. Никой от тях така й не бе виждал мъгливите юнски утрини, когато слънчевите лъчи не могат да пробият облаците чак до следобед. Никой от тях не бе виждал ледените проливни дъждове през януари, както и жестокото ослепително слънце през късното лято — сезона на горските ножари… Холивуд винаги се издокарва глупашки и се старае да направи добро впечатление, когато светът се е вторачил в него. „Колко типично — помисли си Били, — колко типично.“ Тя все още си оставаше достатъчно много бостънчанка, за да таи у себе си лека насмешка към един град, който неизменно съумява да хвърли прах в очите на хората.

Стигна по Родео Драйв до „Скръпълс“ и зави към подземния гараж, усещайки познатата собственическа тръпка. „Скръпълс“ беше една екстравагантна мечта, превърната от нея в реалност преди четири години, най-изисканият и преуспяващ магазин за луксозни стоки, съществувал някога. Предната вечер, по време на връчването на оскарите, Били бе решила да разкрие нови клонове на „Скръпълс“ по света, в големите столици, където има богати жени, чийто живот минава в купуване и перчене с купеното — онова малобройно и ненаситно съсловие на консуматорки, родени за клиентки на „Скръпълс“.

Били си спомни, че се е зарекла да не се впуска безразсъдно в създаването на нови клонове, да не предприема нито една важна стъпка, без да се е посъветвала със Спайдър Елиът и Валънтайн О’Нийл. Възнамеряваше да ги направи свои съдружници в новата фирма „Скръпълс“, която юристът й Джош Хилман щеше да регистрира. Спайдър, доскоро известен фотограф в света на модата, а сега — управител на „Скръпълс“, беше вдъхновителят на формулата, на разкрепостения стил, осигуряващ успеха на магазина. И, Бог й беше свидетел, тя не можеше да си представи своята по-нататъшна дейност без израсналата в Париж Валънтайн, главен закупчик и моделиер на прекрасните, изработени по поръчка тоалети, които до голяма степен създаваха облика на „Скръпълс“. Докато се качваше с асансьора към третия етаж, където се намираха офисите, Били изгаряше от нетърпение. Искаше й се час по-скоро да сподели плановете си с тях двамата.

За голямо свое учудване не намери нито Спайдър, нито Валънтайн. Секретарката на Спайдър си позволи да заяви, че двамата са излезли да пазаруват. „Доста странно хрумване — помисли си Били, — къде ли са отишли да пазаруват, след като «Скръпълс» е световната Мека на купувачите.“ Тя се подразни, но твърдо реши да не си разваля доброто настроение. „Възможно е да са отишли да купят подарък на Вито по случай наградата — нещо, което не биха могли да намерят в дамски магазин.“ Както много пъти досега, Били реши да обиколи владенията си, правейки се на обикновена клиентка, стъпваща за пръв път в магазина. Но още щом тръгна из първия етаж на „Скръпълс“, стремейки се да не привлича ничие внимание и вживявайки се в ролята си на туристка от Питсбърг, я наобиколиха десетина жени, едни познати, други — съвсем непознати. Всяка от тях искаше да се приобщи към Витовия „Оскар“, като честити на Били, за да може, след като се прибере вкъщи, да съобщи по телефона на всичките си приятелки: „Днес споделих с Били Орсини колко се радвам за тях с Вито.“ Като раздаваше любезни усмивки наляво и надясно, Били избяга в кабинета си и се заключи.

Седна на бюрото и се замисли за положението си. Поне още няколко часа не биваше да се прибира вкъщи, не й се щеше да се прави на героиня на Джоун Дидиън[1], като се качи на класическия бентли и подкара, накъдето й видят очите, следователно трябваше да остане арестувана тук, защото не би понесла още една среща с тълпата жени на долния етаж. В такъв радостен ден друга на нейното място сигурно би се къпала в потоците от предимно добронамерени поздравления, от които тя току-що се бе измъкнала.

„Кога, по дяволите, ще се отърва от тази своя стеснителност?“ — запита се Били, когато най-сетне си призна защо е неспособна да се радва на комплиментите и поздравленията, без да се притеснява. Стеснителността й бе обяснима през нейното детство: тогава тя беше шишкаво, зле облечено сираче, бедна роднина на заможния и аристократичен род Уинтроп от Бостън, тормозена от богати братовчедки, които в най-добрия случай не й обръщаха внимание, а по-често й се подиграваха. Още по-разбираема беше нейната стеснителност в „Емъри“, престижен девически пансион, където Били прекара шест безкрайни жестоки години като черна овца, обект на присмех, загдето бе висока метър и седемдесет и осем и тежеше деветдесет и девет кила.

Но след това я очакваше една извънредно важна година в Париж, която промени всичко. Били се завърна в Ню Йорк отслабнала, завладяващо красива и стана секретарка на Елис Айкхорн, загадъчния мултимилионер, чиято фирма „Айкхорн Ентърпрайзис“ притежаваше предприятия по цял свят. За пръв път в живота си тя намери приятелка — Джесика Торп, съквартирантката й, с която наемаха едно апартаментче. Сега Джесика живееше в Ню Йорк, но Били продължаваше да й се обажда два пъти седмично по телефона, защото смяташе нея и Доли Мун за единствените си истински приятелки.

„Само две близки приятелки — помисли си Били, — не са много за трийсет и пет години.“ На двайсет и една тя се омъжи за Елис Айкхорн. Следващите седем години до деня, в който той получи удар, двамата прекараха в непрекъснати пътешествия. През това време благодарение на своя изискан вкус и на великолепните си бижута Били неизменно заемаше челно място в класацията за най-добре облечена жена. Когато не бяха заети със служебни пътувания, те почиваха в своята вила в Кап Фера, посещаваха ранчото си в Бразилия, прекарваха седмици в своя личен апартамент в хотел „Клариджис“ в Лондон, а после отлитаха за къщата си на крайбрежието на Барбадос или за чифлика в лозарския район в долината Напа. Нещо като постоянна резиденция им беше апартаментът в небостъргача „Шери Недърланд“ в Ню Йорк. В списанията непрекъснато се появяваха техни снимки, двамата бяха членове на Олимпа на световното виеше общество. Логично беше да имат безброй приятели.

Но Елис и Били много добре знаеха какво се крие зад завесата от звезден прах, която ги обграждаше. Всъщност само близостта помежду им имаше значение за тях. Докато участвуваха в бурния светски живот, не можеха да завържат нито едно сериозно приятелство, защото двамата бяха толкова завладени един от друг, че никой не привлече вниманието им. Бляскавият им живот образуваше около тях преграда, през която не можеше да проникне никой.

Когато през 1970 година Елис получи удара, който го парализира, Били тъкмо бе навършила двайсет и осем. През следващите пет години до смъртта му живя почти като отшелничка в къщата им в Бел Еър, където всичко се въртеше около почти неподвижния й съпруг. Общуваше единствено с жените от курса по гимнастика, който посещаваше. Но зле прикритото им любопитство към нея й пречеше да се сприятели с някоя от тях. „Всъщност — помисли си Били — тяхното любопитство е съвсем обяснимо.“ Защото тя продължаваше да е бяла врана. Само че този път интересът към нея се дължеше на нейната красота, на скъпите й тоалети и на богатството.

По душа си бе единак, не можеше да се включи в нито една от женските компании в този град, в който всичко се въртеше около киното. Беше твърде заета покрай умиращия си съпруг, за да участвува в техните клюкарски гощавки, които се уреждаха под предлог, че на тях ще се обсъжда организирането на благотворителни балове. За нея нямаше място в изградената от съпругите на филмовите началства йерархия, в която положението на всяка жена точно съответствува на властта на съпруга й в кинобизнеса, също както във Вашингтон всяка съпруга на политик знае мястото си в тамошния кокошарник. Тя нямаше нищо общо с тези съпруги, прехвърлили трийсетте, пресметливи красавици със спортни фигури, омъжени за два пъти по-възрастни от тях разведени богаташи. Тъй като бяха подписали брачни договори, изключващи делба на имотите в случай на развод, тези жени имаха една-единствена цел в живота: да забременеят, за да се сдобият със заложници, които да използуват, ако съпрузите им си намерят нещо по-младо и решат да се отърват от тях. Никога не можа да се сближи с някоя от малкото на брой сценаристки и продуцентки или с филмовите актриси, които поддържаха връзки само с колежките си от бранша и нямаха време за общуване с хора извън техния кръг.

„Бих могла да си потърся приятелки в Ханкок Парк или в Пасадина — помисли си Били, — там, където живеят сдържаните елегантни наследнички на стари родове.“ Тези жени рядко прескачаха до западната част на града — средището на филмовите тузари, но макар да не познаваше никой от тях, беше сигурна, че те представляват калифорнийска разновидност на нейните надменни елементарни братовчедки от семейство Уинтроп, които й бяха отровили детството.

Когато Елис почина и дойде краят на изолацията й, Били не влезе в ролята на богата вдовица, а се посвети изцяло на „Скръпълс“, на неговото процъфтяване. Две години по-късно се омъжи за Вито и я завъртя шеметът около заснемането на „Огледала“. Не се държа стеснително, когато срещна за пръв път Доли Мун на снимачната площадка, защото Доли не подозираше коя е Били, а и след като го разбра, не промени отношението си към нея.

Доли и Джесика. Само две истински приятелки за цял един живот. Всъщност може би не бяха малко. Сигурно това е нормално, макар повечето жени да се заблуждават, че имат много приятелки. Били качи краката си на бюрото и обгърна коленете си с ръце. Беше й криво, защото денят, който трябваше да започне със съобщаването на новината за бебето на Вито, бе тръгнал толкова зле. Не биваше да си припомня пропилените самотни години и да позволява сянката им да легне върху нейното радостно усещане от започващия нов живот. Това, че не се чувствуваше добре в женски компании, не означаваше, че е неспособна да създаде приятелство. Леля Корнилия би ми казала да си опъна чорапите, помисли си Били, когато свали краката си на пода и се наведе над бюрото, затрупано с достатъчно книжа, за да запълнят времето й до часа, когато би могла да тръгне към къщи. Беше доволна, че работата ще я разсее и ще притъпи трескавото й желание да бъде с Вито, да остане насаме с него, да се отпусне в прегръдките му и да му съобщи новината, а после да гледа как радостта се изписва по лицето му, да го откъсне от оня гаден телефон!

Когато в пет и трийсет Били спря колата пред портата, единият от пазачите й каза, че хората от телевизията току-що са си тръгнали, но добави, че са дошли нови посетители, които господин Орсини му наредил да пусне.

„Кои, по дяволите, може да са?“ — запита се Били, обзета от разочарование и раздразнение. Свечеряваше се, тя бе отсъствувала повече от четири часа, работният ден би трябвало да е свършил дори за наградените с оскари. Посетители! Веднага ще ги изхвърли до един, които и да са те! Пет пари не даваше кого ще завари вътре: Васерман, Никълсън, Редфорд или духовете на Луис Б. Мейър, Ървин Талбърг, Джийн Хършот с Хари Кон и братя Уорнър за капак. Всичките ще ги изхвърли!

Били с изумление изгледа колите, около двайсет, паркирани пред къщата, отвори входната врата и се стъписа, когато видя поне четирийсет души, кажи-речи, запълнили двойния хол, огласен от глъчка и смях. Не можеше да повярва на очите си. Започваше шеметно парти, център, на което беше Вито. В тълпата Били разпозна Фифи Хил, режисьора на „Огледала“, композитора на филма, артисти, монтажистки и много други, участвували в продукцията. Зад гърба й се промушваха и влизаха нови и нови хора, все членове на екипа, които я целуваха и прегръщаха набързо, преди да се втурнат към Вито.

Били си проби път през навалицата, за да стигне до съпруга си.

— Как?… Какво?… Вито, какво, по дяволите…

— Скъпа! Най-сетне! Чудех се какво ли ти се е случило. Правим купон по случай завършването на филма. Спомни си, предния път го претупахме и затова реших да го повторим. Всички са в чудесно настроение. Не се притеснявай за менюто. Санди се обади в „Чейсънс“ и им поръча да донесат всичко необходимо. Нали идеята ми е чудесна? А сега трябва да намеря Фифи. Още не съм му честитил оскара за най-добра режисура.

— Да, да, иди — каза Били на празното пространство, където Вито бе стоял допреди секунда.

Дали Александър Велики е бил толкова самоуверен, триумфиращ и изпълнен с радост и енергия след някоя от своите победи, запита се тя, докато проследяваше с поглед своя благоверен Цезар, който се изгуби в множеството. Тя се бе омъжила за Вито, обзета от страстна любов, почти без да го познава. Едва след сватбата осъзна, че голямата страст на Вито е работата му. Той бе всецяло завладян от филмопроизводството. Сега, след десетте трудни месеца на компромиси, Били мислеше, че вече се е примирила с това. „Да, примирила съм се — внушаваше си тя, докато се промъкваше между десетки хора, за да стигне до стълбата. — Приемам го такъв, какъвто е, и това, което става тази вечер, е съвсем естествено, едно шумно отпразнуване на победата, в която само Вито вярваше: никой не бе допускал, че филм с толкова малък бюджет ще получи толкова много награди.“

Докато минаваше през хола, видя до многото кошници с цветя, някои от които сложени направо на пода, купчини още неразпечатани телеграми. „Утре ще наредя на Джоузи да изпрати всички телеграми в офиса на Вито, да събере визитните картички от цветята и да направи списък на хората, на които трябва да се благодари. Но сега ще се преоблека с нещо празнично и ще се присъединя към партито. Рано или късно гостите ще си отидат и ще останем насаме с Вито и с новината, която единствена може да затъмни този ден на триумф и възторг.“

Изтощени, Вито и Били се сбогуваха с последните гости, когато единият от пазачите на портата обади, че е пристигнал някой, който настоява да се види с господин Орсини.

— Който и да е, кажи му, че съжалявам, Джо, но е твърде късно, партито свърши — рече Вито. — Какво? Какво? Сигурен ли си? Добре, пусни таксито да влезе.

— Това не се изтрайва — промърмори Били, — беше поканил дори и общите работници. Вито, да не си посмял да пуснеш, когото и да било в къщата. Ако намеря сили да се изкача по стълбата, ще се тръшна право в леглото. Като пребита съм.

— Качвай се, скъпа, аз сам ще се оправя.

Десет минути по-късно, когато Били вече се беше съблякла, бе наметнала пеньоара и се канеше да си свали грима, Вито влезе в стаята и затвори вратата след себе си.

— Кой дойде, за Бога? — попита Били, отпусната в изнемога пред огледалото.

— Това е… дълга история.

Нещо в гласа на Вито й подсказа, че посетителят не е просто някой закъснял за партито приятел.

Тя се обърна и го изгледа изпитателно.

— Нещо лошо ли се е случило?

— Не ме гледай толкова уплашено, Били. Това не засяга нас двамата, не засяга теб.

— Значи засяга само теб? Вито, какво има?

— О, Боже — каза той, отпусна се на един стол и заби невиждащ поглед в стената, — не съм ти казвал толкова много неща за себе си… Знам, че е непростимо. Откакто се оженихме, бях така страхотно зает с филма, нямах минутка свободно време. Непрекъснато се заричах, че щом свърши цялата тази лудница, ще седнем двамата на спокойствие и ще ти разкажа цялата история… Трябваше да го сторя още в деня, когато те срещнах, но тогава то ми се струваше несъществено, защото знаех, че непременно ще се оженим… Тогава мислех само за настоящето, миналото ми се струваше тъй далечно, а и всичко между нас стана толкова набързо…

— Вито, за какво става дума?

— Дъщеря ми е тук.

— Не можеш да имаш дъщеря — твърдо му заяви Били.

— Мога. Имам. Преди години бях женен, бракът ни трая само няколко месеца. Разведохме се и оттогава дъщеря ми живее с майка си.

Били бе смаяна от думите му, но се постара да овладее гласа си и да не се развика. Затова заговори почти шепнешком:

— Дете? И десет жени да си имал, пет пари не давам, но дете?!… Как да ти повярвам, че през цялата година, откакто сме женени, не си намерил минута време, за да ми съобщиш това? Добре, по дяволите, развел си се, но дете! Прекарахме заедно стотици часове и можеше да ми го кажеш по всяко време — докато ядяхме, преди да си легнем, сутрин, когато ставахме… Не ми обяснявай, че не си намерил подходящ момент.

— Все се канех да ти кажа, но просто не успях — измънка той.

— Вито, не ме смятай за пълна глупачка. Твърде дълго си отлагал и след това вече не ти се е искало да си създаваш главоболия. Трябваше да ми кажеш, преди да се оженим. Тогава бих го приела. Но да ми го сервираш сега. . . Просто не мога да повярвам. Как се казва момичето?

— Джиджи.

— Защо е дошла тази вечер? — попита Били, като превъзмогваше желанието да се разкрещи. Трябваше да се овладее, защото й се струваше, че Вито всеки миг ще припадне. — Да ти честити за оскара ли?

— Майка й… Майка й е починала… Вчера са я погребали. В Ню Йорк. Джиджи ми изпратила телеграма, сигурно е сред другите. Понеже не съм й се обадил, тя просто се качила на един самолет и… пристигнала.

— Къде е тя сега?

— В кухнята. Дадох й чаша мляко и парче торта и й казах да почака, докато поговоря с теб.

— На колко години е?

— На шестнайсет.

— Шестнайсет — изкрещя Били с пресипнал глас, — шестнайсет! Боже, Вито, та това не е дете, а почти жена. Не ги ли знаеш шестнайсетгодишните? Налей ми едно бренди, Вито. Голямо бренди. Всъщност направо донеси бутилката.

Били изтри остатъците от крема от лицето си и тръгна бързо към вратата.

— Били…

— Какво?

— Не смяташ ли, че трябва да си поговорим, преди да се срещнеш с Джиджи?

— За какво, Вито? — попита го Били скептично. — Тя не би пристигнала тук, ако имаше къде да отиде, нали? Не те е виждала поне от една година, щях да го разбера, но въпреки това е долетяла от другия край на Щатите. Значи само при теб може да потърси закрила, не е ли така?

— О, Господи! Били, това е стара история отпреди петнайсет години, а ти ми говориш с такъв осъдителен тон, като че ли се е случило току-що.

— Гледам реалистично на нейната — каза Били. — За мен това наистина се случи току-що.

После се обърна й бързо заслиза по стълбата. Поколеба се само секунда, преди да отвори вратата на кухнята. Усети, че Вито е още на стълбата.

Едно дребно момиче седеше неподвижно на висок стол до тежката готварска маса. Пред него имаше празна чаша и празна чиния. На пода до стола беше оставен малък олющен куфар. Когато Били влезе, Джиджи вдигна поглед, смъкна се от стола и застана, без да помръдва, безмълвно. Първото, което си помисли Били, беше, че Вито е объркал нещо, защото момичето изглеждаше на по-малко от шестнайсет години и не приличаше на него. Под буйната кестенява коса се виждаше нежно личице със странни черти. Малката приличаше на фея. С раздърпаните, безразборно навлечени един върху друг пуловери над дънките тя изглеждаше като скитниче, като перушинка, довяна в тази голяма светла кухня от случаен полъх на вятъра.

Джиджи не трепна цяла минута, докато Били я изучаваше с поглед. Краката й в каубойски ботуши бяха стъпили здраво, главата й беше гордо вирната, в позата й не се долавяше нито виновна смиреност, нито предизвикателство. Но независимо от ниския ръст и невзрачния вид на Джиджи нейната ярка индивидуалност се усещаше веднага. Момичето беше уморено и много тъжно, но не го демонстрираше. Беше самотно, ала не търсеше съчувствие. У Джиджи имаше нещо особено. Погледите им се срещнаха, момичето се усмихна и сърцето на Били трепна. Тя усети, че обиква малката.

„В момента най-важното е — помисли си Били веднага след като бяха изречени шаблонните съболезнователни думи — да оставим всички разговори и обяснения за утре. И тримата не сме в състояние да разсъждаваме трезво.“

Вито мълком отпиваше от брендито си. Беше толкова объркан, колкото Били никога не бе предполагала, че може да бъде; самата тя бе обзета от толкова много противоречиви чувства, че и питието не можа да я успокои. А Джиджи, която току-що бе изпила първото бренди в живота си, явно беше съсипана от умората и мъката.

— Всички имаме нужда от сън — заяви Били и ги подкани да излязат от кухнята. — Джиджи, искаш ли да се изкъпеш преди лягане или си твърде изморена?

— Бих се изкъпала.

Гласът й е толкова младежки, помисли си Били. В говора на момичето тя не бе доловила никакъв диалект, това беше просто един чист, невинен и въпреки умората леко напевен глас.

— Вземи куфара, Вито — каза Били, прегърна момичето през тъничкия кръст и го поведе в една от многото стаи за гости, които винаги бяха идеално подредени.

— Ще покажа на Джиджи кое къде се намира, а ти, Вито, пожелай лека нощ на дъщеря си и изчезвай — разпореди се тя, защото Вито стоеше и гледаше тъпо и безпомощно куфара, който бе донесъл.

Тя напълни ваната, докато Джиджи разопаковаше багажа си. А когато момичето се потопи във водата, Били отметна завивките, отвори прозорците и оправи завесите. После се отпусна на фотьойла и изпи още едно бренди, защото не можеше да измисли какво още да направи, а не й се искаше да остави момичето да си легне само̀.

Били затвори очи и се унесе. Съзнанието й отказваше да се занимава повече с проблемите, породени от пристигането на малката. Усещаше, че сега има нужда само от френската сънна терапия, при която в продължение на три седмици те будят само за да ядеш и накрая изглеждаш с двайсет години по-млада, само че сега май всички тези клиники ги закриха. Сигурно са стигнали до извода, че да гълташ приспивателни три седмици подред не е много полезно за здравето. Или може би не е зле да замине за някой от онези жестоки санаториуми, където те карат да тичаш пет мили из планината, след това ти дават само един плодов сок за закуска и настъргани зеленчуци, които ядеш с китайски пръчици, та храненето да ти отнеме повече време. Във всеки случай тя трябваше да предприеме нещо, за да излезе от състоянието, в което беше изпаднала. Изпи още едно бренди.

— Били?

Тя отвори леко очи и видя едно увито в бяло дребно създание, което приличаше на малко мило призраче.

— Ти пееш — каза Джиджи.

— Така ли? — учуди се Били. — Сигурно съм пияна.

— „Всяко зло за добро“… Мама също пееше тази песен.

— Басирам се, че всички жени я пеят… Сигурно някой мъж я е написал за утеха на жените.

— Да, Джером Кърн и още един, не му помня името.

— Откъде знаеш?

— Кое?

— Кой е авторът.

— Майка ми беше циганка.

Били се ококори от учудване.

— Ти… да не си живяла в катун или в нещо подобно?

— Де да бях живяла. Майка ми не беше от тия цигани. Тя беше професионална танцьорка, обикаляше страната с подновеното шоу „Ани, грабвай пистолета“… Имала пневмония, но не казала на никого, не отишла и на лекар, продължила да танцува… защото не искала да си загуби работата. Когато вече не можела да крие болестта си, било късно за антибиотици… Циганска работа, те непрекъснато вършат такива глупости.

Джиджи се опитваше да говори, сякаш не й пукаше, но гласът й трепна.

— О, Джиджи! — проплака Били, протегна ръце и придърпа на коленете си увитото в хавлиени кърпи момиче. — Толкова ми е жал за теб. Просто не мога да го изразя с думи. Ако знаех! Но аз изобщо нямах представа. Ако знаех, щях да направя нещо. Нали ми вярваш?

Джиджи беше напрегната, седеше като вдървена. Опита се да овладее треперещия си глас.

— Мама беше сигурна, че ти не знаеш за нас. Тя беше прекалено независима… Никога не е разчитала на татко и не го е търсила. А той от доста време не ни се беше обаждал. Бяхме свикнали с това.

— На колко… на колко години беше тя?

— На трийсет и пет.

„Моя възраст — помисли си Били, — точно на моите години е била.“ Усети, че я обзема ярост. В кариерата си Вито бе имал и успехи, и провали, понякога в продуцентските среди бе минавал и за разорен, но нищо не можеше да оправдае безразличието му към неговото собствено дете.

— Джиджи, обещавам ти, че това никога няма да се повтори — каза Били и помилва момичето по косата.

Джиджи не се отдръпна, но продължаваше да седи напрегнато на коленете й, очевидно не искаше да се поддаде на чувствата си. Мократа коса на момичето беше покрита с кърпа и сега Били можа да разгледа както трябва чертите на лицето му. Носът беше прав, къс, със съвсем леко вирнат връх. Малките ушички бяха леко заострени; светлокестенявите вежди придаваха решителност на големите и красиви очи, чийто цвят трудно можеше да се определи на слабото осветление. Устата беше малка, а долната устна — по-дебела от горната. Ъгълчетата й бяха леко извити нагоре, така че дори когато Джиджи беше тъжна както сега, тя сякаш всеки миг щеше да се усмихне. Челото и брадичката имаха красив изящен овал, затова цялата глава изглеждаше като изваяна. „Може да стане красавица — помисли си Били, — но не го знае или не я е грижа за това. Ако не е тази чорлава коса, която й закрива лицето, Джиджи ще заприлича на вятърничавите хубавички хитрушки в илюстрованите списания от двайсетте години.“

— Джиджи истинското ти име ли е? — попита Били, търсейки неутрална тема, за да не засегне с нещо момичето.

— Всички ми викат така. Никога не казвам истинското си име.

— Моето истинско име е Вилхелмина, твоето надали е по-лошо — рече Били, изгаряща от любопитство.

— Така ли? А как ти звучи Грациела Джована?

— Грациела Джована — бавно произнесе Били. — Звучи ми красиво и мелодично. Като име на италианска принцеса от Ренесанса.

— На теб може и да ти звучи, но не и на съучениците ми. Те са от този век. Това са имената на татковите баби. Мама е настояла да ме кръстят така, не знам защо. Нейните баби са се казвали Мойра и Мод. Мойра Мод… Все едно че са взети от ирландска пиянска песен. Предпочитам да ми викат Джиджи.

— Грациела… Грациела… Аз се чудя как да кръстя моето бебе — каза Били замечтано. — Остават ми шест-седем месеца, дотогава трябва да реша.

Джиджи скочи от коленете й.

— Бебе ли чакаш? — възкликна тя.

— О, Господи, как можах да се изтърва! Бях решила да не казвам на никого, преди да зарадвам Вито. Разбрах го едва вчера. Но, Джиджи, какво ти е, защо плачеш?

Били стана от креслото, олюля се, после сграбчи Джиджи и пак седна, притискайки я силно към себе си. „Нека поплаче — помисли си Били, — да си изплаче мъката.“ Джиджи дълго хлипа в прегръдките на Били. Когато се успокои, Били избърса сълзите й.

— Аз никога не плача — измънка Джиджи, подсмърчайки, — освен ако ми кажат някоя добра новина. Винаги ми е тежало, че съм само̀ дете.

Когато приспа Джиджи и се върна в спалнята си, Били намери Вито проснат върху цялото легло. Беше заспал дълбоко. Подпря ръце на хълбоците си, загледа го и усети, че пак започва да се ядосва. Изведнъж той й се стори съвсем чужд. Този човек за цяла година съвместен брачен живот не й бе казал, че има дъщеря. Това беше непростимо. Значи не го е познавала, никога не го е познавала истински. През тази година той не бе споменал нищо за Джиджи, нито се бе виждал с нея. Не означава ли това, че той няма да иска и тяхното дете?

Разгорещена от изпитите брендита, Били реши, че незабавно трябва да си поговори с Вито. Да обсъдят всичко, дори това да им отнеме цяла нощ. Ако той не поиска детето, бракът им няма бъдеще. Били не можеше да чака до сутринта. Пак надали щеше да го хване насаме, както през целия този ужасен ден. Щеше да й бъде дори по-трудно, защото той сигурно ще се опита да отбегне темата. Тя ясно си представи как Вито бърза от среща на среща, колко зает ще бъде през цялата седмица, през целия месец, през следващите шест месеца, как ще започне предснимачния, снимачния, следснимачния период и ще й отдели от скъпоценното си време едва след като приключи партито по случай завършването на „Момче от добро потекло“. „А и това не е сигурно“ — помисли си тя и задърпа ръката му, заудря го по раменете, започна да щипе носа и ушите му, заблъска го по гърдите. Беше освирепяла и й се искаше да му причини болка.

Тъкмо когато започна да й се струва, че от изпитото бренди Вито е станал съвсем безчувствен, той отвори едното си око, надигна глава от възглавницата и запремигва.

— Вито, ще си имаме бебе. Бременна съм! — извика Били вбесена.

Окото на Вито се затвори, главата му пак клюмна и преди да заспи отново, той измърмори с едва разбираем глас:

— Да, Лу… добре, Лу… в седем и трийсет…

2

„Били се държа с мен така, сякаш съм масов убиец, изнасилвам на деца или човек, който изтезава до смърт пуделчета“ — ядосано си помисли Вито, докато бързаше с колата за сутрешната си среща и се взираше нетърпеливо в светофарите през ужасната сива мъгла, предизвикана от най-страшния махмурлук в живота му. Голяма работа, че е забравил да й каже, а и не се канеше да го прави. Вярно, беше постъпил безотговорно и изпитваше неудобство, но не бе го сторил умишлено, нито бе искал да я заблуждава. Просто беше ужасно зает през цялото това време. Зает, както може да бъде само един мъж, зает с най-важното нещо в неговия свят. Защо никоя от тъпите жени, които бе срещал в живота си, не можа да разбере какво значи да си зает?

Вито направи опит да се успокои, но не можа. Не е ли твърде висока цената и твърде голямо унижението да се ожениш за богаташка? Миналата пролет, когато се срещнаха на кинофестивала в Кан и се влюбиха от пръв поглед, той се остави Били да го увещае да се оженят въпреки неговите принципи да държи само на чукането, на нищо друго. Честно казано, здравият му разум и съпротивата му бяха сломени от едно надървяне. Вито много добре си спомняше как допусна Били да го убеди, че ако той бил богаташът, а не тя, бракът им щял да е съвсем нормален! И щеше да си остане нормален! Но от десет месеца насам, откакто бяха женени и вниманието и на двамата бе изцяло погълнато от работата над „Огледала“, в техните взаимоотношения неусетно се бе появило нещо, което той, умишлено или не, бе пренебрегвал до тази сутрин, когато усети, че не може да избяга от него.

„Едва тази сутрин — помисли си Вито — ясно осъзнах, че живея в една прекрасна къща, която никога не бих могъл да имам, освен ако не бях някой от едновремешните гиганти на филмовата индустрия.“ Къща, чиято поддръжка гълташе всяка седмица сума пари, пари, с които той нямаше нищо общо, нито пък знаеше колко са. На слугите, включително и на втория готвач, който готвеше само за тях, а те живееха в отделно крило, плащаха счетоводителите на Били, както и за ресторантите, цветята, разходите по пътувалият, а, застраховките, дори за химическото чистене. Колата му винаги беше заредена с бензин от незнаен слуга. Не помнеше кога за последен път си е купувал ножчета за бръснене от някоя будка. Двамата с Били не бяха живели заедно достатъчно дълго, за да попълват обща данъчна декларация, но тъй като неговите доходи през изтеклата година бяха нищожни, а нейните възлизаха на десетки милиони, съвместното подписване на общата им декларация през идния месец щеше да представлява чист фарс, разигран по настояване на Били.

Тя искаше да водят този бляскав, скъп и динамичен живот. Искам — това беше нейното друго име. Когато Били за пръв път го помоли да се оженят, той й отговори, че е невъзможно, защото ще трябва да поддържат нейния стил на живот, а не неговия. „Кога успях да забравя това ядосано се запита Вито, — кога успях да свикна с мисълта, че всичко, което ме заобикаля, е в реда на нещата? Кога започнах да приемам спокойно прищевките на Били и негласната й власт?“

Той усети бремето на нейната власт тази сутрин. Били беше разгневена като кралица, спрямо която неин роб е извършил предателство. Защо тя не можеше да разбере, че някогашният му брак с Мими О’Брайън, майката на Джиджи, не е представлявал нищо повече от краткотрайна и незначителна връзка? Като се изключи детето естествено, детето, което тя настоя да роди, въпреки че Вито не го искаше. Още в деня, когато му съобщи, че е бременна, няколко месеца след като той безразсъдно се бе гмуркал в този брак, за който много скоро започна да съжалява, Вито бе заявил на Мими, че животът му е твърде динамичен, за да има деца. Той твърдеше, че това е невъзможно, че ще допуснат голяма грешка, ала тя с ирландския си инат се надяваше, че детето ще спаси техния разпадащ се брак, макар да я беше предупредил, че не ще й позволи да го изнудва. Това, че даде на детето имената на Витовите баби Джована и Грациела, също донякъде беше изнудване. Мими нямаше живи роднини, които да й се противопоставят, и кръсти детето тайно от Вито — демонстративен и съвсем безсмислен жест, защото той самият никога не бе виждал двете старици.

Но Вито се държа добре с Мими, повече от добре, каквото и да си мислеше Били. Изчака с развода, докато бебето не стана на шест седмици и Мими не се възстанови, редовно си плащаше издръжката и винаги, когато прескачаше до Ню Йорк, се стараеше да се отбие при тях и да ги види как са, каквито и неудобства да му създаваше това, а, честно казано, тези посещения не му създаваха нищо друго, освен неудобства. Почти винаги Мими отсъствуваше от града, беше по турнета, а Джиджи живееше в семействата на останали без работа цигани, приятели, които си помагаха в отглеждането на децата, когато се наложеше… Всъщност в това няма нищо лошо, бе преценил той. Момиченцето израсна в един танцьорски кибуц, в голямо семейство, в което на всички деца им беше добре.

Но когато Вито се измъкна от леглото тази сутрин, Били вече беше станала и кипеше от злоба. Сигурно бе будувала цяла нощ, кроейки планове как да го обвини във всички престъпления, които някога са извършвани от бащи. Пак добре, че трябваше да излезе от къщи рано, за да се срещне с Лу Васерман. Иначе и досега щеше да слуша изреждането на безбройните си прегрешения. „Тя похаби заслужения сладък привкус на вчерашната радост“ — помисли си той с горчивина. Бе получил най-високата награда, към която се беше стремил цял живот, предстоеше му да подпише договор, за какъвто отдавна мечтаеше, цялата му кариера придобиваше смисъл, той бе направил решаващата гигантска крачка и бъдещето бе негово.

Имаше пълното право да се чувствува безкрайно щастлив, но Били развали всичко с обвиненията си за неща, за които той не носеше отговорност. Макар че не знаеше нищичко, тя не се поколеба да го нападне. Поне да беше му дала възможност да й обясни. Но не, за една нощ се бе превърнала в палач. Той отдавна подозираше, че Били има заложби да стане кучка. Коя ли жена ги няма? Но проклет да е, ако се остави още веднъж някой да му заяви, че е длъжен да се погрижи за Джиджи, макар досега да не е проявявал елементарна човещина и да е бил лош баща, както тя му изсъска, докато той се опитваше да се избръсне. Нямаше нищо против Джиджи да остане при него, докато преодолее мъката си, но след това щеше да я изпрати в Ню Йорк, при някое щастливо циганско семейство. Детето щеше да се върне в своето училище и да израсне като нормално нюйоркско момиче. По дяволите, в живота му нямаше място за тийнейджърки! Бащинството му бе натрапено и той никога не беше му се радвал. Били ли ще му казва как да се държи с дъщеря си? „Много неща има да научи тя — помисли си Вито мрачно. — И първото е, че не бива да ми се налага.“

Когато се събуди в десет часа сутринта, Джиджи видя на килима до пантофите си бележка:

„Джиджи, толкова се радвам, че си тук! Аз няма да излизам от къщи през целия ден. Когато поискаш да закусиш, да обядваш или каквото и да е, набери номер двайсет и пет на телефона върху нощното шкафче до леглото и аз ще дойда да ти правя компания.“

Отдолу пишеше:

„С обич, Били.“

Джиджи се надигна от кревата и загледа бележката учудена и впечатлена. Бележката беше истинска, хартията — също. Когато разтърка с наплюнчен пръст буквите, мастилото се размаза, следователно логично беше и всичко останало в стаята да е истинско. Тя бе виждала такива стаи само в старите филми, но в тях на леглото обикновено се кипреше някоя актриса в атлазен пеньоар, играеща ролята на богаташка, пиеше чай и държеше филийка препечен хляб, взета от подноса, току-що оставен благоговейно върху коленете й от слугата. Ако не й се пишкаше толкова, щеше да прекара деня под обточените с дантели чаршафи с извезани монограми в това гигантско легло с разкошен балдахин на цветя, легло твърде вълнуващо, за да се използува просто за спане. То трябваше да се изживее като театрален спектакъл. „Сигурно бих могла да позвъня и да повикам онзи слуга, който навярно седи някъде и чака заповеди“ — помисли си Джиджи, макар да знаеше, че никога не би си позволила такова нещо. Отиде в банята по раздърпаната фланелка, с която беше спала. Когато излезе оттам след няколко минути, лицето й светеше от чистота. Тя смътно си спомняше, че предната вечер се е къпала, затова реши да не губи повече време за тоалета си и се приближи предпазливо до телефона. За пръв път се озоваваше в къща с вътрешна телефонна централа. Както предполагаше, апаратът се оказа бял. Оставаше й само да изпие бутилката с надпис „Изпий ме!“ Всичко останало беше съвсем като в Страната на чудесата.

— О, Джиджи, станала си вече. Чудесно! Наспа ли се? — попита Били.

— Да, идеално спах, но нищо не си спомням. Аз снощи наистина ли пих бренди, или ми се е присънило?

— Съвсем малко… По-точно казано, не много, като лекарство — каза Били виновно.

— Значи не съм загубила напълно паметта си. Но къде се намирам? Къде си ти? Сега какво трябвала направя?

— Просто си облечи хавлията и аз след няколко минути ще дойда при теб.

Джижди погледна протритата си хавлия и бързо нахлузи дънките и пуловера, с които бе пристигнала. Тя не обръщаше особено внимание на дрехите, но видя, че хавлията й на всичко отгоре е и мръсна. За Ню Йорк това беше допустимо, но на златната слънчева светлина, огряла синьо-бялата спалня с тапети на жълти цветя, лекетата, които Джиджи никога не беше забелязвала, направо биеха на очи. Всъщност всичко в тази разточително просторна спалня бе като от друг свят, свят на невъобразим лукс, който внезапно бе пробудил сетивата й, сякаш тя цяла нощ беше бродила в някаква черно-бяла реалност, за да се събуди в пъстроцветния Оз. „Аз съм Дороти от Оз“ — помисли си зашеметената Джиджи, когато чу, че на вратата се чука; Били влезе в стаята и я прегърна.

— Кажи какво най ти се яде — попита Били.

— Каквото и да е. Умирам от глад! — призна Джиджи, като се мъчеше да натика хавлията си под кревата.

— Кажи, кажи! В тази къща има всичко.

— Еврейски рибен пастет със содена питка.

— Истинска нюйоркчанка си. Излиза, че май нямаме всичко. Измисли нещо друго — засмя се Били.

Елис Айкхорн винаги твърдеше, че тоя пастет е по-вкусен от черния хайвер.

— Овесени ядки с мляко, яйца на очи, препечени филийки и портокалов сок?

Това беше най-простата закуска, която Джиджи можа да измисли.

— Готово.

Били вдигна телефонната слушалка и предаде поръчката на Джоузи Спийлбърг, вече оздравяла и дошла на работа.

— Хайде, Джиджи, ще закусим на терасата.

— Ти още ли не си закусвала?

— Аз само ще те гледам как закусваш, а Джоузи ще се обади в деликатесния магазин „Джери“ и ще поръча най-хубавия рибен пастет, който може да се намери на запад от Манхатън.

— Не исках да те затруднявам — каза Джиджи, като се притесняваше далеч по-малко, отколкото очакваше. Тя често си бе представяла новата съпруга на баща си, но изобщо не бе предполагала, че Били ще е толкова висока, красива и с такава царствена осанка, че притежава такава естествена, но неоспорима властност. Джиджи никога не бе срещала жени като Били Айкхорн, която толкова бързо спечели сърцето й. Огромната разлика между тях двете сякаш беше без значение.

— С удоволствие го правя — призна си Били.

Искаше й се да поохрани Джиджи. Тя тепърва щеше да расте, изглеждаше прекалено крехка за шестнайсетте си години.

По време на закуската Били деликатно разпита момичето и разбра, че то си няма никого в Ню Йорк, че там никой не би претендирал за пренебрегваната дъщеря на Вито. Джиджи не познаваше никого от семейството на баща си, а майка й нямаше нито един жив роднина. Ходеше в най-обикновено средно училище и досега не беше се влюбвала, въпреки че познаваше много момчета. Всъщност тя си мислеше, че никога няма да се влюби в друг, освен в Джеймс Дийн, чийто филм „На изток от рая“ бе гледала петнайсет пъти. Обичаше и четирите семейства, в които живееше, докато майка й пътуваше по турнета, но не беше привързана към никое от тях. Знаеше наизуст всички спирки на нюйоркското метро и най-неочаквано се оказа, че много разбирала от готварство и от пазаруване на продукти, неща, които през последните пет години била вършила вместо майка си.

— Циганите не се хранят както трябва — поясни Джиджи, окуражена от интереса на Били. — Те нямат време да си купуват пресни продукти и да готвят свястно. Повечето карат на кока-кола и цигари като всички танцьори. Мама все се притесняваше, че тъкмо когато раста, не се храня пълноценно, затова реших да й помагам. А после открих, че ми харесва да готвя и да пазарувам. Познавам всички затънтени пазарчета в града. Специалистка съм по италианската, американската и донякъде по китайската кухня. Всичко съм научила от приятели и от готварските книги. Сега съм решила да овладея френската кухня. Предимството на това чудесно хоби е, че винаги можеш да си намериш работа като готвач.

— Имаш ли и други хобита? — попита Били, впечатлена от уменията на Джиджи.

— Нямам, ако не се броят гледането на стари филми и фалшивото тананикане. Израсла съм под звуците на музика от стари мюзикъли. Роджърс и Харт, Лърнър и Льове — все разкошни песни. А в училище най обичам рисуването.

— Мислила ли си някога да се захванеш с шоубизнес?

— В никой случай. Майка ми… умря, защото работеше в шоубизнеса, който е почернил и татковия живот. Погледни го: той е жертва на работата си. Пълна трагедия!

— И така може да се каже — измърмори Били.

„Вито — жертва! Какви ли лъжи й е наговорил този мръсник?“

— Тате е толкова готин — каза Джиджи и въздъхна тихо. — Ясно ми беше, че трябва да бъде тук, в средището на шоубизнеса, или някъде по снимки и че идва в Ню Йорк само за да ме види. Те с мама не са се погаждали още от самото начало. Тя ми обясни, когато станах достатъчно голяма, за да я разбера, че татко много ме обича, но животът му е ужасно труден. Случвало се е да закъснее с издръжката, когато се е мъчил да събере пари за някоя продукция, но после винаги я изпращаше, независимо от затрудненията си. Толкова се радвам, че най-сетне му потръгна — заключи Джиджи. — Мисля, че за пръв път има истински дом.

— Сигурно си права — каза Били, осъзнавайки, че майката на Джиджи е изградила един фалшиво прекрасен образ на Вито, за да не усети дъщеря му колко малко място заема в неговия живот.

Очевидно тази жена е поставяла душевното спокойствие на Джиджи над собствената си мъка и разочарование. Били потръпна при мисълта какво е било съществуването на майката на Джиджи: години на гняв, далеч по-силен от този, който я бе обзел, откакто тая сутрин Вито изхвръкна от къщи. Единствено желанието й да разсее Джиджи я караше да го потиска и гневът тлееше, готов да избухне отново. Докато двамата с Вито не сложеха край на своята ужасна разправия, прекъсната заради сутрешната му среща, тя не можеше да му съобщи за детето.

— Не съм подозирала, че някои хора наистина живеят така.

Джиджи довърши закуската си и се огледа. В гласа й се долавяше наивно възхищение, непримесено със завист, сякаш тя се беше озовала в пещера на отшелник.

— Вярно… Калифорния… Казват, че това бил друг свят — отговори Били и изведнъж видя познатата й обстановка през погледа на Джиджи.

Джиджи пак се огледа, обкръжаваше я един свят на божествена свежест. Дъхът й секна от възхищение. Къщата се намираше на най-високата точка в имението и бе разположена така, че от нея не се виждаше нито една съседна сграда. Пред Джиджи се разкриха чудни гледки, насочващи окото към примамливи далечини, озарени от сутрешното слънце, към зеленина, изпъстрена с меките нюанси и на други багри. Във великолепието на гледката се долавяше нещо европейско, нещо по европейски цветущо. След като купи старата очарователна къща от бели тухли с фасада, покрита с пълзящи растения, с високи комини и патинирани от времето греди, Били накара най-великия парков архитект, легендарния Ръсел Пейдж, английски джентълмен, за когото понякога казваха, че бил „по-висок от Бога и дваж по-страховит от него“, да промени целия имот от единайсет акра, като създаде дивни хармонични градини. Бяха пренесени десетки тонове пръст, с огромни кранове бяха докарани хиляди високи дървета; появиха се приказни горички, слънчеви поляни и огледални езерца; пищни цветни лехи обграждаха този зелен рай, тази триада от небе, дървеса и вода.

— Онези хора — каза Джиджи, като посочи групата градинари, които се виждаха в дъното на алеята, образувана от два реда прекрасни чинари, която пресичаше огромната поляна. — Онези хора какво точно вършат?

— Точно какво ли? — усмихна се Били на наивния й въпрос. — Предполагам, че събират паднали листа, поливат, прекопават лехите, скубят плевели, ако някой плевел е имал нахалството да поникне през нощта, изкореняват цветята, на които им е минал сезонът, и засаждат нови.

— Откъде знаят какво да засаждат?

Въпросът на Джиджи беше придружен от поглед, изразяваш искрено любопитство. Тя познаваше живота на растенията само от градските паркове и цветарските магазини.

— Имаме главен градинар, който им казва какво да правят.

Всяка седмица се срещам с него, обикаляме имението и съставяме списък на това, което трябва да се свърши. Работа винаги има. Преди години тази част на Калифорния е била пустиня и ако не се полагат непрекъснати грижи, много бързо ще запустее отново.

При тази мисъл Били потръпна.

— Всяка седмица ли идват тези хора?

— Всъщност… всеки ден.

„А това са само някои от градинарите“ — помисли си Били. Главният градинар, обучен от самия Ръсел Пейдж, и неговият помощник живееха в имението. Други двама отговаряха за оранжерията с орхидеите и за онази, в която се отглеждаха цветя за дома; един човек се занимаваше само с тревните площи, друг идваше редовно да наглежда розовите градини, а две жени се грижеха за цветята в саксии три дена в седмицата. Градините на Били не можеха да бъдат оставени нито ден без интензивно поддържане… Но това трудно можеше да бъде обяснено, особено на Джиджи.

— Иии, страхотно! Значи не бива да остане нито едно паднало листо?

Сега, когато беше решила, че е разбрала всичко, Джиджи се усмихна очарована и възторгната като дете, видяло за пръв път огромен балон с нарисуван на него Мики Маус.

— Точно така. Стараем се тук, в „Холмби Хилс“, да става все по-хубаво и по-хубаво — отговори й Били и си припомни, че е наредила на Джош Хилман, нейния адвокат, да поддържа връзка с всички по-големи търговци на недвижими имоти в града, за да го уведомят своевременно, ако някой от съседите й се кани да продава земята си.

Тя възнамеряваше да изкупи всичко наоколо, да срине къщите и да извика отново господин Пейдж да разшири градините й. Освен удоволствието да живее сред прекрасен парк тези покупки щяха да отдалечат още повече къщата й от имението на собственика на „Плейбой“ Хю Хефнър, разположено в долния край на улицата. Всъщност Били не чуваше какво правят обитателите му, но не й беше приятно да живее на една и съща тясна уличка с него, без да се обгради с възможно най-широкия санитарен пояс, който можеше да се купи.

Докато си говореха, Били разглеждаше Джиджи. Откри, че очите й, които снощи изглеждаха неутрално сиви, всъщност са свежо светлозелени като разпукнала се в ранна пролет пъпка на нюйоркско дърво, преди върху нея да са паднали сажди; тази зеленина в природата трае само ден. Били я помнеше от времето преди омъжването си, когато тя, Джесика и приятелите им се прибираха, залитайки, вкъщи на зазоряване и неочаквано откриваха, че през нощта е дошла пролетта. Но миглите на Джиджи бяха светли и не подчертаваха очите й. Кичурите неподдържана, неподстригана кестенява коса почти ги скриваха. „Първо, подстригване — помисли си Били, започвайки да изброява. — Второ, една светлокафява спирала за мигли. Не ме интересува, че тя е само на шестнайсет години. Престъпно е да не си слага малко грим. След това — дрехите. От главата до петите. Щом Джиджи държи да ходи с дънки и развлечени пуловери, те трябва да са нови или поне нови, които изглеждат вехти точно колкото трябва.“ Били не знаеше защо е толкова сигурна, че дрехите на Джиджи изглеждат зле. За нея тийнейджърките бяха пълна загадка, но тя никога не грешеше в преценките си, когато ставаше дума за дрехи. Беше убедена, че ако мине през площад Тянанмън, ще може безпогрешно да определи коя китайка е сторила нещо тайно, невидимо и може би забранено с униформената си куртка, за да я направи по-привлекателна.

Но всичко това можеше да почака. Били не искаше да се налага на Джиджи, не искаше момичето да почувствува, че външността му има нужда от подобряване. Опита се да се постави на негово място. Джиджи току-що беше загубила майка си и отчаяно се стараеше да не издаде дълбоката си скръб пред когото и да било. Тя изведнъж се бе озовала в атмосферата на впечатляващ лукс. Баща й беше излязъл, без да й каже дори довиждане, оставяйки я с една по-възрастна непозната жена, за която Джиджи знаеше от пресата и телевизията, че е не просто богата, а баснословно богата и известна. Тази известност тя дължеше предимно на богатството си, а не на това, че притежава „Скръпълс“ или че е омъжена за Вито Орсини.

И все пак… и все пак. Изведнъж Били осъзна на кого й прилича Джиджи. На Спайдър Елиът. Той винаги се държеше с нея като с обикновен човек. Беше откровен като Джиджи. Парите й изобщо не го впечатляваха, както не впечатляваха и Джиджи. Сигурна беше, че не я впечатляват. Къщата и градините й харесваха, тя се интересуваше от подробностите, но в никой случай не беше зашеметена. Тя не беше от хората, които вътрешно се изяждат от завист, но се правят, че видяното не ги изненадва. Държането на момичето беше, меко казано, странно.

— Джиджи — се чу Били да казва на малката с изкусителния глас на змията от райската градина, когато предлагала ябълката, — винаги ли си имала такава дълга коса?

Сара, най-известната фризьорка в салона на Видал Сасун в Бевърли Хилс, каза, че с удоволствие ще приеме госпожа Орсини след половин час. Били много добре знаеше, че на всяка друга клиентка би се наложило да чака цяла седмица.

— Боже господи, какво е това чудо?! — попита Сара на лондонски кокни, когато Джиджи седна на стола й.

— Една прекрасна възможност да се изявиш, моето момиче — отсече Били.

Нямаше да позволи някоя от нахалните английски хлапачки, които Видал бе довел от Лондон, да се гаври с Джиджи, както те правеха с половината население на града, и с мъжете, и с жените.

— Искам да придадеш на моята млада приятелка вида, който заслужава, а не да, демонстрираш някоя от твоите или Видаловите теории за подстригването на кученца. Само едно излишно изчанчено клъцване с ножицата, и ще си имаш неприятности.

— Разбрах, госпожо Орсини — каза Сара и повдигна с две ръце чорлавата буйна коса на Джиджи, за да види откъде започва вратът й. — Множко е, нали? Да ти е драго да си поиграеш, когато разполагаш с такова изобилие. Всичко може да се направи.

— Днес ще работиш, малката, няма да си играеш — рече Били строго, седнала до фризьорския стол.

Сара я погледна накриво и изскърца със зъби. Полицейското изражение на Били й напомни за собствената й майка. Тя гледаше по същия начин, когато Сара започна да учи занаята, подстригвайки по-малките си сестри. По-досадни бяха само майките на сладките момченца. Сара остави ножицата и половин час вчесва Джиджи по десетки различни начини. Джиджи и Били гледаха като хипнотизирани. Нищо не ги задоволяваше.

— Госпожо Орсини, трябва да я подкъся малко, за да потръгне работата — каза най-накрая Сара. — Да я подкъся и изтъня.

— Сантиметър по сантиметър, Сара, за да не ме изненадаш неприятно.

— Окей.

Тя започна да работи внимателно като скулптор, който дяла мраморен къс. Постепенно се откри вратът на Джиджи. Снежнобял, великолепно изваян врат, прекрасен постамент за главата й. По пода се сипеше коса, която едно девойче моментално подмиташе. Сара час по час мокреше косата на Джиджи и веднага я изсушаваше, за да види какво се е получило. Косата беше вълниста и се налагаше отстрани да бъде леко подвита навън. Сара не беше чувала някой да е излизал в такъв вид от салона на Сасун, тъй като той бе станал известен със строгите си геометрични прически. От друга страна, в момента Видал се намираше на шест хиляди мили оттук, докато ужасната страховита Били Орсини почти й се беше качила на главата.

— Госпожо Орсини, единственият начин да махнем косата от очите на младата дама е да й направим бретон. А трябва и леко да я подвием навън и отстрани, и отзад.

— Точно това си мислех — каза Били и за пръв път се усмихна. — Като на хубавиците от двайсетте години. Като на Луиз Брукс.

— Луиз Брукс ли?

— Едновремешна кинозвезда, играла е само в няколко филма. Прическата й била световноизвестна.

— Така ли? — промърмори Сара с облекчение, тъй като най-сетне беше получила одобрението на Били Орсини, и се наведе над Джиджи.

Беше изнервена. След десет минути привърши подстригването. Зелените очи на Джиджи гледаха изпод високите вежди и изтънения филиран бретон, който разкриваше овалното й чело. Когато тя разтърси глава, косата й се разлюля свободно. Острите й уши ту се появяваха, ту изчезваха. Когато застана неподвижно, косата й продължи да мърда като жива. Всяко подвито кичурче, всеки косъм беше като отделна стреличка, която на светлината изглеждаше още по-светлокестенява.

— Ии — провикна се възторжено Джиджи, — страхотно!… Направо нямам думи. Не мога да повярвам. О, Сара, много ти благодаря!

— За мен това е голямо постижение — гордо каза Сара. — Ще имаш ли нещо против, ако те фотографирам? Искам да изпратя снимката на Видал. Жалко, че не го направих, преди да започна.

— Разбира се, снимай — каза Били и й даде петдесет долара бакшиш.

Джиджи изглеждаше чудесно. Беше се превърнала в същинска фея. Не беше красавица в баналния смисъл на думата, но в нея имаше нещо изключително интригуващо. Приличаше на палава фея, толкова прекрасна и безспорно елегантна, колкото и Били не бе очаквала. Самата елегантност — на шестнайсет години, самата елегантност — последното нещо, което Джиджи беше по време на закуската, самата елегантност — едно от големите, магически, трайни, вродени качества, които не се купуват с пари. Вратът и главата спокойно можеха да отидат на обед в който и да било от най-скъпите ресторанти на света през идните седемдесет години, стига останалата част от Джиджи да бе загърната в коприна. Обед!

— Колко е часът? — попита Били, защото изведнъж се почувствува гладна.

— Почти два — отвърна Сара.

— О, Боже, извинявай, малката — каза Били и й даде още петдесет долара, загдето не се е оплаквала, че й губят времето. — Чао, Сара. И много ти благодаря. Другата седмица може да дойда и ще се оставя да правиш с мен каквото си поискаш.

Били и Джиджи излязоха от салона. Фризьорката беше доволна, тя и бездруго никога не обядваше, но се зарече, че ще се крие, когато я търси Били Орсини. А момичето с удоволствие би подстригвала по всяко време.

— Чувствувам се друг човек, сякаш съм с глава на извънземно — каза Джиджи на Били, след като мълком изядоха по два малки сандвича в потайното барче, скътано зад секция „Подаръци“ на третия етаж на магазин „Сакс“. — Да можеше мама да ме види сега. — Гласът й беше пълен с тъга.

— И на мен би ми се искало, Джиджи.

„Това би могло да стане толкова лесно — помисли си Били със съжаление, — ако заслепеният ми от егоизъм съпруг бе довел дъщеря си на гости още докато майка й беше жива.“ Но не биваше да позволява на момичето да мисли за миналото, защото то сигурно щеше да започне да задава някои въпроси за баща си, на които не би могла да отговори с лъжи, както толкова години е правила майката на Джиджи. Тя все още беше твърде ядосана.

— Знаеш ли, Джиджи, ти наистина си друг човек — каза Били, докато й подаваше менюто, за да си избере десерт. — Или, по-точно, започваш да ставаш. Представи си Мерилин Монро чернокоса, с кок, сресана на прав път. При теб промяната е два пъти по-голяма. Косата е… съдба.

Последните три думи тя изрече съвсем сериозно. Джиджи се изкиска, изражението й се промени.

— Знам, че още съм малка, но съм сигурна, че ме будалкаш.

— Права си, ала деветдесет и девет на сто от хората, които познавам, не биха посмели да ми кажат такова нещо — рече Били замислено.

Тя осъзна, че не се е тормозила от мисълта за грозната кавга с Вито — за първата им кавга, — откакто Джиджи се събуди. Нито пък вече тръпнеше от нетърпение да му каже за бебето. Цялото й внимание беше съсредоточено върху Джиджи. Дори изяде два сандвича, нарушавайки диетата си. Това момиче беше завладяващо. А на всичко отгоре — честно и умно.

— Джиджи, нека поседим тук още малко и обсъдим нещата.

— Кои неща?

— Плановете ти за бъдещето. Знам, че вчера си се качила на самолета, подчинявайки се на слепия инстинкт да потърсиш баща си, защото само той ти е останал. Надали си мислила за по-нататък. Права ли съм?

— Просто реших, че трябва да му кажа. Не си спомням да съм мислила по време на полета за друго, освен че трябва да дойда тук.

— Но сега си тук и той вече знае. Помислила ли си каква ще е следващата ти стъпка?

— Всъщност не съм. — Джиджи поклати глава, учудена от това, колко бързо е забравила за бъдещето, зашеметена от новите впечатления. — Бях на автоматичен пилот. Мога да прекарам тук още няколко дни, преди да се върна, ако не възразяваш. За броени часове ще наваксам пропуснатите уроци… Училището ни не е за генийчета. Мисля, че най-добре ще е, ако отида да живея при семейство Химъл. Тя е циганка, а той — асистент-режисьор. Имат дъщери почти на моята възраст и сме доста близки. Издръжката ще ми стига, докато навърша осемнайсет години, но дотогава сигурно вече и без това ще съм напуснала училище и ще работя някъде като помощник-готвач по сосовете. Може и да вземам допълнителни уроци през лятото, за да завърша на седемнайсет години и половина.

— Ами ако не се върнеш в Ню Йорк?

— А?

— Ако останеш да живееш с нас и тръгнеш тук на училище?

Джиджи онемя. Всичко, което бе видяла и преживяла, откакто пристигна, приличаше на сън. Алиса само бе посетила Страната на чудесата, но не бе останала да живее там. А Дороти се бе върнала от Оз.

— Джиджи, та това е толкова естествено! — възкликна Били. — Ти си имаш баща, не бива да живееш у чужди хора, след като той е жив и здрав. Сигурна съм, че не би те пуснал да си заминеш. — Когато видя, че изражението на Джиджи не се променя, Били заговори с авторитетен глас. — Освен това ще имаш братче или сестриче. Снощи ми каза, че винаги си го искала. Ще обикнеш Калифорния, макар да не е Ню Йорк. Главният ми готвач ще те научи да готвиш френски ястия…

— Но…

Джиджи се чудеше как да обясни на Били, че не е използвачка. Надяваше се, че Вито ще спечели много пари от „Огледала“ и тогава ще я вземе при себе си, но за момента очевидно той също ядеше парите на Били. Майка й често бе споменавала колко богата е новата жена на Вито, без да подозира какво се крие зад цифрите, прочетени във вестниците и списанията. Това никой не го подозираше.

— Какво „но“?

— Всичко е толкова… Ти си толкова… невъобразимо щедра… Сигурно сама не съзнаваш колко невъобразимо. Това е единствената дума, която ми идва наум. — Джиджи се запъна, но знаеше, че трябва да каже това, което си мислеше. — Животът ти е толкова… Твоите градини, твоите легла, чаршафи, начинът, по който разговаряш с фризьорките. Аз просто не съм от твоя свят. Аз съм едно най-обикновено нюйоркско момиче и тук всичко ми е чуждо.

— Щедра! — Били бе доловила най-важната дума от излиянието на Джиджи. До двайсет и първата си година тя също бе живяла като бедна роднина и до болка знаеше колко унизително е да се чувствуваш задължена и търпяна по милост. — Глупости! Изобщо не става дума за щедрост. Съвсем нормално е да дойдеш и да живееш при нас. Обещавам ти, че ще свикнеш. Тук е чудесно, а децата са същите като в Ню Йорк…

Млъкна, защото се сети за разхайтените момчета и момичета от гимназията „Бевърли Хилс“. След това се успокои при мисълта, че всъщност не живее в Бевърли Хилс и Джиджи все едно няма да бъде приета там.

— Били, предложението ти е толкова… — Джиджи се чудеше какво оправдание да си измисли. — Животът ми съвсем ще се промени. Как да се реша на това?

— Твоят живот се е променил със смъртта на майка ти — отговори и Били нежно. — Досега си живяла с нея, сега семейството ти е тук, при твоя баща. А аз съм… Знаеш ли, аз също имам права върху теб, аз съм лошата ти мащеха.

— Стига си говорила дивотии! — Джиджи не можа да потисне смеха си.

— По закон си е така. Не можеш да отречеш, че съпругата на твоя баща ти се пада мащеха.

— Не те възприемам като мащеха.

— Като каква ме възприемаш?

— Като приятелка.

Очите на Били се насълзиха и тя извърна глава, за да не я види Джиджи. Двете помълчаха малко, после Били се пресегна и хвана ръката на момичето.

— Моля те да останеш, Джиджи. Остани заради мен. Не искам да си идеш. Имам нужда от приятел.

— О! — Гласът й беше тих и странен.

— „О“? — Били объркано повтори възклицанието й.

— Това променя нещата. Напълно ги променя. Не знаех дали наистина ме искаш, или просто се чувствуваш задължена да ми предложиш да остана.

— Не го правя по задължение. Никога нищо не съм правила по задължение.

— Сериозно ли говориш?

— Джиджи, престани да ме измъчваш. Да или не?

Джиджи поривисто целуна Били по бузата.

— Да! Сигурно съм луда, но как да кажа „не“?

След напрегнатия час и половина в тийнейджърската секция на „Сакс“ Били нареди старите дрехи на Джиджи да бъдат изхвърлени, а новите — занесени в къщата й. Сега Джиджи беше издокарана с много избелели дънки, които изглеждаха така, като че тя години наред е пътувала с тях в яхта и е яздила кон в компанията на Ралф Лорън, Калвин Клайн, Глория Вандербилт и добрия стар господин Леви. Сиво-зелената развлечена жилетка сякаш бе плетена на ръка за Джиджината баба, ирландска херцогиня, от някоя прислужничка в имението й. Бялата батистена блузка сигурно беше купена от битака Портобело Роуд. Елечето от леко протрито черно кадифе, обкичено с нанизи от черен кехлибар, сякаш бе наследено от ексцентричния й чичо травестит. Всичките й дрехи изглеждаха възголеми, само дънките като че бяха малко тесни. Тоалетът на Джиджи създаваше илюзията, че тя е момиче, което изобщо не държи на облеклото си и е навлякло първите дрехи, докопани от купчината на пода, защото от приказки по телефона няма време да се замисли за тоалета си. Били реши, че Джиджи трябва да си запази платнената торба и мръсните мокасини. Те имаха автентично износен вид, който не можеше да се наподоби. За една дама хубавите обувки и чанта са изключително важни, но те могат да развалят напълно вида на тийнейджърката.

— Сигурна ли си, че изглеждам добре? — попита Джиджи възторжено, но продължи да се оглежда с подозрение в огледалото.

— Абсолютно.

Само след десет минути, прекарани, в младежката секция на магазина, Били схвана същността на тийнейджърската мода. Годините, които бе посветила на дрехите, й позволиха бързо да се ориентира и мислено да отхвърли всичко, което не подхождаше на Джиджи, както и онова, което беше твърде претенциозно и екстравагантно. Джиджи си беше облякла най-оригиналните покупки. Повечето от останалите представляваха стандартна тийнейджърска екипировка, въпреки че Били не можа да устои на изкушението да купи и някои малко по-шантави дрешки.

Били си погледна часовника. Още нямаше четири и половина. Тя се обади на Доли в болницата, но й отговориха, че пациентката не бива да бъде обезпокоявана, а свижданията са едва след вечеря. Много й се искаше веднага да заведе Джиджи при Доли и нейното момиченце, затова се ядоса. След всички тези преживявания тя не можеше да се прибере спокойно вкъщи, преди да е показала Джиджи на някого, който ще я оцени. Такива хора бяха само Валънтайн и Спайдър. На всичко отгоре предния ден не ги намери, а и те не се обадиха да честитят на Вито. Искаше да разбере защо проявяват такова неуважение и към работата, и към приятелите си. Налагаше се да прескочат до „Скръпълс“, въпреки че Били сутринта се беше зарекла да не ходят в никой случай там, за да не претоварва Джиджи с впечатления.

„Но тя с лекота понесе многобройните нови преживявания, затова едно посещение в «Скръпълс» няма да й се отрази зле“ — реши Били, обзета от ентусиазъм.

— Трябва да намина към „Скръпълс“ — рече тя на Джиджи. — Не си изморена, нали?

— Изморена? Толкова съм възхитена, че няма да спя цяла нощ. А може би и цяла седмица.

Джиджи мушна палци в джобовете на дънките си. Тя беше готова.

Тръгнаха пеш за „Скръпълс“, който се намираше на две преки от „Сак“. Високата красива жена и дребничката грациозна тийнейджърка, явно принадлежащи към хайлайфа на Бевърли Хилс, привличаха любопитните и одобрителни погледи на десетки минувачи по булевард Родео Драйв. Докато вървяха, Били разказа на Джиджи за Спайдър и за израсналата в Париж Валънтайн, обясни й, че те са се запознали през 1972 година в Ню Йорк. Тогава Валънтайн работела като моделиерка, а Спайдър — като фотограф. Преди две години Били ги поканила да й помагат в ръководството на „Скръпълс“.

— Спайдър е родом оттук и е истински калифорниец — обясни тя на Джиджи. — Косата му е типично калифорнийска — тюркозлатиста като на спасител. А очите му са като небето над плажа. Толкова сини, че просто не можеш да ги вземеш насериозно. Той притежава прекрасен вкус, но си е останал едно голямо палаво дете, макар че е на моя възраст. Въпреки това най-добрите клиентки на „Скръпълс“ не се решават да купят каквато и да е дреха, докато Спайдър не каже, че им отива. Валънтайн е нещо съвсем различно. Тя е изключително емоционален, сериозен и затворен човек. Поради причини, които не са споделили с мен, напоследък двамата почти не си говорят. Предполагам, че става дума за някакви разногласия между колеги, но иначе те са добри приятели и професионалисти.

Били реши, че е излишно да споменава на Джиджи за легендарната слава на Спайдър: той беше сваляч и чаровник, който пазеше съкровените тайни на стотици жени.

Когато влязоха в магазина, Били хвана прехласнатата Джиджи за ръка и бързо я преведе през пълния с изкушения партер. Качиха се на етажа, където бяха служебните кабинети.

— Напазаруваха ли най-после? Тук ли са вече? — попита Били секретарката на Спайдър.

— Да, госпожо Орсини. И двамата са в кабинета си.

Били се поколеба, преди да влезе. Както бе предупредила Джиджи, Спайдър и Валънтайн не се разбираха от седмици. Тя не искаше лошите им отношения да притесняват момичето, но от друга страна, единствено двамата можеха да оценят Джиджи. Впрочем не се ли нуждаеха и от разведряване? Ами Джиджди, нима самата тя не се нуждаеше от същото? Тази среща щеше да оправи настроението на всички. Без да почука, Били отвори вратата на кабинета, в който Спайдър и Валънтайн разполагаха с едно общо старинно бюро, чийто плот беше облечен с кожа. Били направи две крачки и се вцепени. Джиджи се блъсна в гърба й.

— О, извинете — машинално промърмори Били, обърна се, хвана Джиджи за ръката и тръгна да излиза.

Господи! Валънтайн седеше на коленете на Спайдър, а той, сграбчил гърдите й, я целуваше. Господи! Тя бе видяла всичко с очите си, както и невинното дете Джиджи. Господи!

— Били, глупачко, веднага се върни! — изкомандува Спайдър и се разсмя толкова бурно, че Валънтайн насмалко не падна на пода.

— Не искам да ви преча — каза Били съвсем объркана, като се стараеше гласът й да звучи така, сякаш виждаше подобни сцени всеки ден. — Ще се върна след малко, следващия път ще почукам.

— Влизай веднага или ще те довлека насила — извика Спайдър, а Валънтайн се затресе от смях.

— Мислех, че сте излезли да пазарувате — каза Били и послушно се върна в кабинета.

О, Господи, Валънтайн продължаваше да се гуши в Спайдър, седнала на коленете му. Били никога не бе виждала такова изражение на задоволство, каквото се бе изписало на лицето на Валънтайн, такава буйна радост, каквото се четеше в сините й като на русалка очи. Тези хора нямат ли срам?!

— Какво всъщност става тук? — попита Били, която постепенно идваше на себе си, но продължаваше да държи Джиджи за ръката за морална подкрепа.

— Вчера се оженихме — каза Валънтайн.

— Глупости! — рече Били възмутено.

— Не ти ли казах? — възкликна Валънтайн доволна. — Не ти ли казах как ще реагира тя? Спайдър, дължиш ми двайсет долара.

— Честито! — каза Джиджи, макар че беше смутена, автоматично проявявайки доброто си възпитание. — Сигурна съм, че ще бъдете много щастливи.

— Но ти дори не познаваш тези хора! — рече Били на Джиджи още по-ядосана. — Защо им каза това?

— Много приличат на младоженци.

— Така ли?

— Определено.

— Но те не могат да се оженят ей така, без да ми кажат. Познавам ги от сто години. Никога не са били влюбени един в друг… Те… Те… Те са се оженили.

Били седна съкрушена. Защо обясняваше всичко това на Джиджи, вместо да говори със Спайдър и Валънтайн, се запита тя, тъй като не беше в състояние да си зададе по-сложен въпрос.

— Прескочихме до Вегас, разписахме се и не казахме на никого. Ти първа научаваш новината — каза Валънтайн, смъкна се бързо от коленете на Спайдър, отиде при Били и я целуна. — Ти и?…

— Джиджи Орсини, дъщерята на Вито.

— Разбрано, Били — рече Спайдър.

— Грациела Джована Орсини, дъщеря на Вито и моя доведеница. Джиджи ще живее с нас.

Били заяви това с изражение и тон, които двамата младоженци познаваха много добре и които означаваха: „Това момиче наистина е дъщеря на Вито, въпреки че никога не сте чували за него. По-добре не задавайте никакви въпроси и с нищо не показвайте изненадата си.“

— Много ми е приятно да се запознаем, Джиджи — каза Валънтайн, ръкува се с нея, поколеба се за миг и после я целуна по двете бузи. — Добре дошла в „Скръпълс“.

Спайдър скочи на крака и заговори на Джиджи с непринудеността на мъж, който рядко среща жена, чиито мисли не може да прочете.

— Здрасти — каза той, огледа я с неприкрито любопитство и хвана едновременно и двете й малки китки. — Радвам се, че си тук. Знам, че не сме те шокирали. Нещо ми подсказва, че си по-отракана от Били.

— Ами — усмихна му се Джиджи. — Просто съм от Ню Йорк.

— Това обяснява всичко. — Спайдър се запита защо очите й са толкова тъжни, защо ръцете й леко треперят и защо момичето излъчва усещане за уязвимост. — Били разведе ли те из града?

— Ходихме да се подстрижа и тя ми поднови целия гардероб. Ако този град може да ми предложи още нещо, аз просто не съм готова да го възприема.

— Трябва ти време, за да свикнеш. Но щом, така или иначе, ще останеш тук, Джиджи, разполагаш с предостатъчно време. Някоя сутрин ще се събудиш и ще се учудиш как изобщо си могла да живееш някъде другаде. Ще гледаш туристите, които слизат от автобусите и се снимат на Родео Драйв, и ще се питаш защо го нравят, след като всичко е толкова обикновено.

— Имам чувството, че ми промивате мозъка — каза Джиджи и се засмя. Стори й се странно, че този прекрасно изглеждащ мъж я кара да се чувствува толкова уверена, спокойна и привлекателна, когато обикновено изключително красивите мъже я притесняваха. Не знаеше, че стотици други жени са си задавали същия въпрос. Това се дължеше може би на веселите бръчици край ъгълчетата на очите му, на счупения му нос, на нащърбения му преден зъб или просто на гласа му. Но така или иначе, той по някакъв магически начин я бе накарал да се отпусне.

— То си е промиване на мозъка, но ние предпочитаме да го наричаме калифорнийски начин на живот. Джиджи, изглеждаш ми гладна. Ти също, Били.

— О, Спайдър — запротестира Били, — на теб винаги ти се струва, че жените изглеждат гладни. Джиджи, не знам ще ми повярваш ли, но първото нещо, което Спайдър ме накара да направя, когато дойде в „Скръпълс“, беше да обзаведа цяла ресторантска кухня, така че клиентките да не се прибират за обед и да не нарушават ритъма на пазаруването си.

— Не беше ли ефикасно? — попита Спайдър.

— Това утрои оборота и се изплати за три месеца — призна Били. — А аз наистина умирам от глад. С Джиджи хапнахме съвсем малко и покупките след това ни изтощиха.

— И на мен ми призлява от глад — каза Джиджи обнадеждена.

Спайдър се обади в кухнята и поръча за всички сандвичи, пасти и чай.

— Спайдър, забрави да поръчаш шампанско — укори го Били. — Искам да вдигна тост за теб и Валънтайн, въпреки че още не проумявам как е могло да се случи, без да се досетя. Как съм могла да не забележа?!

— О, Били, това е толкова дълга история и вината е изцяло моя — призна Валънтайн радостно. — Аз му нямах вяра. Възприемах го като типичен американски гларус, едър, рус, заобиколен от обожателки. Затова бях решила, че ние с него можем да сме само приятели.

— Не, вината е моя — възрази й Спайдър, докато келнерът влизаше, тикайки отрупаната е ядене количка, върху която имаше и четири бутилки шампанско. — Тя ме стряскаше с френската си надменност, затова ходех с други жени. Струваше ми се, че нямам шансове при нея.

— Глупости! — каза Валънтайн. — Първото, което чух от него, беше, че съм зла неблагодарна кучка. Това думи на стреснат човек ли са?

— Не е вярно. Ти ми каза, че според теб съм си бил помислил това. Недей да лъжеш! — опроверга я Спайдър.

— Това ми звучи като първите реплики на филм, който има да гледам поне още петдесет години — сухо констатира Били. — Или може би по-скоро като статия от списание „Космополитън“, озаглавена „Проблемите на общуването между мъжа и жената“. Може ли да продължите любовната си свада, след като хапнем?

Спайдър отпуши бутилка шампанско и с безмълвен въпрос в погледа предложи чаша на Джиджи. „На колко ли е години? — запита се той. — Навярно на четиринайсет.“

— Снощи започнах с бренди — увери го тя, — значи вече съм напреднала в пиенето.

— Пия за господин и госпожа Спайдър Елиът, които най-сетне се събраха. Обичам и двама ви и винаги ще ви обичам. Желая ви дълъг живот и много щастие.

Били вдигна чашата си и отпи голяма глътка.

Известно време и четиримата безмълвно пиеха шампанското, усещайки как в тях се разлива топлина, която нямаше нищо общо с алкохолното съдържание на „Дом Периньон“. Спайдър си наля още и помисли, че никога не е виждал Били толкова красива и грейнала. Може би причината беше Джиджи, макар никак да не му се вярваше, че Били чак толкова е копняла за доведена дъщеря. От друга страна, Били беше известна със склонността си да жадува за неща, които все още не притежава.

— Ако той се обади, в магазина съм — каза тя и рязко затвори телефона.

След това изпи още една чаша шампанско, за да залее пламъците на отново разгорелия се в нея яд. Обикновено с Вито се чуваха по телефона поне два пъти дневно, колкото и претоварен с работа да беше той. Голяма работа, че се държеше зле, нямаше да й попречи да се радва на живота, помисли си Били. Джиджи ще остане при нея, Били ще я глези, а момичето ще я радва. Спайдър и Вал най-сетне се бяха събрали, а и Лестър Уейнсток, рекламният агент на любимата й Доли, дойде тъкмо навреме, за да се включи в празненството, и изглеждаше безкрайно щастлив. Той носеше някакъв смачкан на топка лъскав плат.

— Доли ме изпраща — каза Лестър с доста колеблив глас и огледа празничната трапеза. На лицето му както винаги грееше бодра и окуражаваща усмивка. — Това е роклята, която Валънтайн й уши за връчването на оскарите. Вече е изсъхнала и Доли се чуди дали ако се даде на химическо чистене…

— Разбира се, че може да бъде спасена — прекъсна го Валънтайн. — Ушита е от толкова много плат, че от нея ще излязат две нови рокли, една дълга и една къса.

Били си спомни как околоплодните води на Доли изтекоха по време на връчването на оскарите и цял свят видя по телевизията мокрото петно. Били изпи още една чаша шампанско за моделиерската дарба на Валънтайн.

— Заръча ми да я дам лично на теб — добави Лестър.

— Права е. Такава рокля не бива да попада в случайни ръце. Но, Лестър, кажи как е бебето, как е Доли.

Валънтайн бе решила да не казва никому, че със Спайдър не са гледали церемонията.

— И двете са прекрасни. Неописуемо прекрасни. Не съм предполагал, че може да има нещо толкова прекрасно.

Пълничкият очилат Лестър приличаше на плюшено мече. Но, помисли си Били, това не е онзи млад и зелен рекламен агент, когото само преди шест седмици бе препоръчала на Доли, след като стана известно, че тя е номинирана за „Оскар“. На какво ли се дължи сегашната му самоувереност и задоволство, което той явно изпитваше от живота и от себе си?

— Лестър, седни, налей си шампанско, запознай се с дъщерята на Вито Джиджди Орсини и ми кажи как е Доли, освен че е прекрасна — нареди му Били. — Преди няколко часа не ми дадоха да разговарям с нея по телефона. Спи ли, изтощена ли е, ще мога ли да я посетя довечера?

— Изобщо не е уморена — каза Лестър. — Наредих да й изключат телефона, защото стотици журналисти от къде ли не искат да я интервюират. Около болницата непрекъснато се навъртат десетина фотографи. Току-що получилите „Оскар“ винаги се радват на голяма популярност, но Доли…

— Обстоятелствата бяха необичайни — каза Били и се усмихна, като си спомни цялата история, която знаеха само те с Доли.

Спомни си за Съншайн, състезателя по родео, с когото Доли бе обикаляла страната в продължение на цяла година, преди да се разделят, и за опита им да се сдобрят на празника в чест на 4 юли, последица, от който беше бебето на Доли.

— Като неин рекламен агент смятам, че тя не бива да разговаря с никого, абсолютно с никого — заяви Лестър. — Все пак не е омъжена.

— Знаеш, че не можеш да я спреш — каза Били. — Доли е толкова наивна, толкова общителна…

— Да. Сигурно би им казала и за Съншайн — твърдо рече Лестър. — Но аз съм й забранил.

— Значи ти е разказала за Съншайн? — попита Били изумена.

— Ние си казахме всичко — отговори й Лестър, грейнал от гордост.

Били се взря отблизо през дебелите стъкла на очилата му в неговите късогледи очи.

— Лестър Уейнсток, мисля, че имаш да ми казваш нещо, затова престани да увърташ и изплюй камъчето. Говорим за най-добрата ми приятелка.

— Обичам Доли и тя ме обича, и ще се оженим колкото може по-скоро — обяви той.

— Господи, всички ли са се побъркали?! Но ти я познаваш едва от шест седмици. И през цялото това време тя беше бременна. Лестър, да не би да е само благороден жест от твоя страна?

— Ако някой прави благороден жест, това е тя. Не ни ли се радваш?

— Толкова съм щастлива… Мисля… Не мога да ти опиша колко се радвам — каза Били и усети, че се просълзява.

Какво й ставаше днес? Тя, която никога не плачеше, сега час по час ронеше сълзи.

— Доли избра име на бебето — каза Лестър и я прегърна през раменете. — Уенди Вилхелмина Уейнсток. Вилхелмина, защото ти ще й станеш кръстница, а Уенди — защото приляга на Уейнсток. Харесва ли ти?

— У. В. Уейнсток — изрече бавно Били. — Звучи като име на директор на филмова студия. Много е холивудско, Лестър. В духа на добрите стари традиции. Разбира се, че ми харесва. Ще се ожениш за най-доброто момиче на света.

Били стана и се разпореди:

— Тишина! Сега ще пием за годежа на Лестър Уейнсток и Доли Мун и за дъщеричката им, моята кръщелница Уенди Вилхелмина Уейнсток.

Докато траеше последвалата думите на Били глъчка, Джиджи се опита да изброи наум съставните части на калифорнийския начин на живот: мащеха, която се превръща в приятелка, чудесна прическа, нов гардероб, обещание да заживее в приказна къща на три хиляди мили от Ню Йорк, една сватба, един годеж, едно бебе, четири чаши шампанско и всичко това й се бе случило само от закуска досега. „Тук страхотно ми харесва — реши Джиджи развеселена и вдигна чаша в чест на Лестър, Доли и новороденото с толкова впечатляващо име. — Тези хора са по-откачени и от циганите.“

Били си наля още една чаша шампанско. „Доли е истинско чудо, чудо на природата — помисли си тя. — Двамата с Лестър са направо създадени един за друг. А излезе, че Спайдър и Валънтайн също ужасно си подхождали. Аз явно съм лишена от сводническа дарба, инак отдавна бих забелязала какво става между тях. Ако не беше Джиджи, сега щях да се чувствувам непоносимо самотна с моята тайна сред всички тези хора, които пият по случай сватбата, годежа и раждането.“

Как може един съпруг да заспи веднага след като неговата жена му е съобщила, че е бременна?! Вито не я потърси през целия ден, това беше чисто безочие. Ако беше заварила тук бележка, че се е обаждал, поне щеше да знае, че той иска да се сдобрят. Тя беше готова да се басира на цялото си състояние, че ако един човек иска да се обади на някого по телефона, ще го стори, независимо от това, колко е зает, колко важна личност е и колко от грижите на света тегнат на плещите му. Още преди години Били бе престанала да вярва, когато някой й кажеше: „Исках да ти се обадя, но не намерих време.“ „Ала какво право имам да диря сметка от другите — запита се тя, — след като още не съм се извинила на Валънтайн, загдето я скастрих, когато тя ми каза, че съм бременна преди два дена, защото по време на пробата на роклята ми за тържеството на оскарите ципът не можа да се вдигне.“ Тя умислена си пийна още шампанско, докато Спайдър, Валънтайн и Лестър оживено обсъждаха как ще прекарат медените си месеци, а Джиджи ги слушаше и попиваше всяка тяхна дума.

Беше свикнала с театралната приповдигнатост на танцьорите, но те бледнееха пред тези хора. А Спайдър Елиът беше като… като… любимия и Джеймс Дийн, само че възмъжал, и много по-висок, движеше се като Фред Астер и приличаше на Гари Купър от ранните му филми. „Да, Спайдър Елиът представлява комбинация и от тримата“ — реши Джиджи, чиято глава се беше позамаяла. Той притежаваше подчертаната мъжественост на каубоите от рекламите на „Марлборо“, на морските капитани от „Вайкинг“ и на звездите от американския футбол, която не се среща у обикновените хора. Валънтайн пък беше… най-френското нещо, което Джиджи можеше да си представи. Косата й беше яркочервена, очите — бляскаво зелени, а лицето — толкова изразително… Всичко в нея беше съвършено, дори луничките по носа й. В унеса си Джиджи идеализираше и двамата.

Докато момичето оглеждаше Спайдър и Валънтайн, местейки погледа си ту към него, ту към нея, Били прецени, че някои неща трябва да бъдат казани. Някои неща бяха узрели за съобщаване. Някои тайни трябваше да бъдат споделени в точно определен момент, когато енергията се концентрира, когато човек се намира на най-подходящото място, в най-подходящото време, с най-подходящите хора или най-подходящите, с изключение на един. Така или иначе, Джиджи вече знаеше, Валънтайн сама се бе досетила, следователно новината всъщност не представляваше тайна.

— Искам да вдигна още един тост — каза тя и стана малко несигурно от стола си. — Да пием за Валънтайн О’Нийл, която преди два дена ми каза нещо, а аз не й повярвах. Валънтайн, скъпа Валънтайн, както винаги ти се оказа права.

— Били! О, Били, това е чудесно! — Валънтайн се втурна и я прегърна за учудване на Спайдър и Лестър. — Ей, глупчовци, тя ще си има бебе. Веднага я целунете.

Валънтайн се засмя, когато разбра по израженията им, че те едва са започнали да осъзнават какво е казала.

Малко по-късно на вратата се появи намусен Вито, който завари Били грейнала сред глъч от възклицания и поздравления. Той идваше от къщи, където заварил само прислугата, и Джоузи го насочила към „Скръпълс“. Както бе очаквал, намери Били в центъра на всеобщото внимание, което не го изненада.

Едно познато дребничко същество му се хвърли на врата и извика:

— Татко, ще си имам братче или сестриче и ще живея с теб и Били.

— Вито, каква страхотна новина! Момче ли искаш или момиче? — попита Лестър. — Предполагам, че момче, щом вече си имаш Джиджи.

Спайдър го тупна по гърба.

— Браво, Вито. Джиджи остава тук завинаги, а Били ще си има бебе. И всичко това за един ден. Много си чевръст, приятелю!

— Вито, толкова се радвам, че ще си имате бебе. А Джиджи е просто възхитителна. Сигурно си на седмото небе от щастие! Били каза ли ти, че аз първа познах? — попита Валънтайн.

— Вито, я си пийни, имаш да наваксваш — каза Били, трудно изговаряйки думите.

Вито механично пое чашата с шампанско, механично пусна една усмивка и завъртя глава, за да покаже, че не е в състояние да отговори на толкова много въпроси наведнъж, защото прелива от щастие и е твърде развълнуван. Той седна с изражението на истински господар на своята съдба и си помисли: „За каква вещица съм се оженил! За жена, която е решила да става майка, без дума да ми спомене за това, без да се посъветва с мен, да ме предупреди, без двамата да сме се споразумели, че искаме да имаме дете. По този начин ли трябваше да науча новината? Всички да ме поздравяват с крясъци, а Били да си мълчи?!“ Вито разбра, че през последните няколко часа тя е успяла да омагьоса дъщеря му, да сложи върху нея уникалния си отпечатък, ако изобщо съществото, което го наричаше татко, все още бе Джиджи, да се нагърби с уреждането на живота й и да съобщи на всеослушание плановете си за бъдещето.

— Наздраве! — продума Били толкова тихо, че да не я чуят останалите. Тя го загледа изпитателно и вдигна чашата си.

— Наздраве — отговори й Вито. — Да пием за победителката. Но май аз последен научавам, че всичко това е било състезание.

3

Една седмица по-късно Маги Макгрегър и Вито вечеряха в ресторант „Поло“ в хотел „Бевърли Хилс“. Маги беше резервирала обичайното си сепаре вляво от вратата, което й служеше за наблюдателен пункт, тъй като от него се виждаше всеки влизащ и излизащ. Но когато не искаше да отвръща на поздравите на познатите си, тя сядаше с гръб към вратата, което за всички от бранша означаваше, че взема интервю и не иска да й пречат. Докато двамата с Вито пиеха бяло вино, щракащият мозък на Маги беше зает с две неща. От една страна, тя слушаше внимателно, кръглите й очи с цвят на кока-кола гледаха сериозно и съсредоточено. Като журналистка тя имаше пълното право първа да чуе плановете на Вито за новата му продукция — „Момче от добро потекло“, след като договорите за правата върху книгата вече бяха подписани и студията на Кърт Арви бе изпратила в банката чек за авансово изплащане на половин милион долара. От друга страна, като жена, която четири години след като връзката им с Вито бе прекъсната, продължаваше да го преследва, тя се опитваше да определи съвсем точно настроението му. Беше достатъчно опитна журналистка и притежаваше достатъчно силна женска интуиция, за да повярва, че мислите на Вито са заети само с новия му проект.

В демонстративната му откровеност имаше нещо пресилено, долавяше се някакво напрежение, което я караше да настръхва. Вито Орсини, който преди четири години, при запознанството им в Рим, правеше впечатление на непобедим, сега беше тук само тялом, но не и духом. С Вито ставаше нещо и причината за това не беше нито във филмите, нито тяхното производство. Вито, който обикновено имаше енергия за двама, сега изглеждаше отпуснат. Гласът му звучеше малко по-приглушено от обикновено, сякаш не беше поел ядреното си гориво на закуска. Той все още имаше осанката на маестро, на виртуоз, на човек, за когото максимата „бързай бавно“ е лишена от смисъл, но в него се усещаше някаква… някаква горчивина. Горчивина или тъга, или може би разочарование?

„Но защо ли се чувствува така?“ — запита се Маги. Нали беше получил най-високото отличие във филмовата индустрия, а новият му филм все още бе в ранния безпроблемен период, така че нищо не можеше да засенчи славата му. „По дяволите, щом получаването на «Оскар» за най-добър филм не радва Вито, кое ли би могло да го зарадва? Предстои му да направи филм по книга, за правата, върху която ще бъде платена рекордната сума от милион и половина долара. Той би трябвало да подскача от радост. Но нямаше да съм най-добрата телевизионна журналистка, ако се колебаех да задавам въпроси“ — помисли си Маги и го попита с присъщата си тактичност:

— Вито, какво става с теб, да ти го начукам?!

— Нищо! Откачаш, Маги.

— Говорила ли съм като откачена, откакто ме познаваш, драги?

— Чувал съм от теб безброй глупости, но чак откачени приказки… Е, може днес да ти е за пръв път.

— Така да е. Но все пак какво ти е? Питам те не като журналистка, а като приятелка.

Вито пое дълбоко дъх, остави чашата си на масата и се умълча. Най-сетне проговори с променен глас, в който се долавяше мъка и самосъжаление:

— Маги, можеш ли да ми обясниш защо тъкмо когато всичко ти е наред, нещо друго трябва да се провали.

— Това е първият закон на вселената. Теорията за двойната голяма експлозия. Мисля, че бях на около десет години, когато проумях този закон. Не си ли твърде стар за подобни открития?

— Явно не съм.

— Значи става дума за Били.

— Не съм казвал такова нещо.

— Какво друго може да е? В твоя живот има място само за едно нещо и половина. Щом това нещо не е свързано с новия ти филм, трябва да е някакъв семеен проблем.

— Знаеш ли къде и е грешката? — избухна Вито. — Тя не може да разбере, че за да преуспее в нашия бизнес, мъжът трябва да е егоистичен, твърд, безмилостен и готов да помете всичко, което му се изпречи. Маги, ти познаваш тоя град. Известно ти е, че тук се иска да имаш яко дупе. Дори това е минималното изискване. А на Били никога не й се е налагало да се бори за нищо. Господи, Маги, тя е една от най-богатите жени в цялата история на човечеството! Естествено е да й се струва, че безкрайната доброта, топлотата, нежността и всички подобни глупости са задължителна екипировка за всеки мъж. Чудя се как първият й съпруг е съумял да съхрани тези нейни илюзии. Всъщност, когато се срещнали, той вече бил богат. Бил е на шейсет години, а тя — на двайсет и една, затова само я е глезил. Аз съм човек, който е постигнал всичко сам. Още съм в средата на кариерата си. Досега Били не е срещала такива мъже.

— Значи тормози те, защото си всецяло погълнат от новия филм, така ли? Стига бе, Вито, знам колко усилия ти струваше успехът на „Огледала“. През това време тя нищо ли не разбра?

— Сигурно не — разсеяно й отговори Вито и повдигна рамене.

— Следователно проблемът не е в това, че не й обръщаш внимание — отсъди Маги. — Да не би да е свързано със секса? Никога не го подценявам, но щом става дума за теб, това е изключено. Направо изключено. Парични проблеми? Надали. Ей, Вито, като махнеш парите, секса и вниманието, какво остава? Да не би да е недоволна от характера ти?

Маги се усмихна хитро, когато изрече последните си думи. Доколкото тя знаеше, съпругите на продуцентите бързо свикваха да не обръщат внимание на характерите на мъжете си.

— Решила е, че съм лош баща.

— О, Вито, стига си ме будалкал. Мислех, че си говорим откровено.

— Нещата наистина са сериозни. Извърших една глупост. Не й казах, че имам дете от първия си брак…

— И на мен не си ми казвал — прекъсна го Маги възмутена и учудена. — Нито за брака си, нито за детето. Но все пак аз не съм ти жена. Сигурно Били е побесняла.

— По дяволите, Маги, просто не намерих подходящ момент. Онзи брак си беше грешка от самото начало. Проблемът е, че от него се роди дете. То е вече на шестнайсет години, много добро момиче, но аз фактически никога не съм го искал, повярвай ми. Джиджи — така се казва — най-неочаквано се появи един ден, след като Били разбрала, че е бременна. Ужасно стечение на обстоятелствата.

— Ти наистина си лош баща, Вито — Маги поклати глава толкова силно, че всяка от къдриците по очарователната й глава се разлюля, — не мога да не се съглася с Били.

— Добре, но означава ли това, че съм пълно лайно?

— Не съвсем, не толкова, че да смутиш мен, но Били навярно е очаквала повече от теб.

— Тя очаква от мен всичко, Маги. Всичко, което можеш да си представиш. Включително това да съм бил, да съм в момента и да бъда занапред съвършен баща. А за Били глаголът „очаквам“ означава „искам“. Желанията й са закон. Признавам си, че не измислих приемливо оправдание, но не съм чудовище. Не мога да я позная. Станала е мнителна. Като птица, която мъти, е готова да се нахвърли срещу всеки, който я доближи. Ще ми се да не обръщам внимание на всичко това, но както и ти забеляза, изнервен съм.

— Толкова ли е съвършена самата Били, че да има чак такива претенции към теб? — попита коварно Маги.

— Престани! Знам, че не я обичаш, Маги, и че не е редно да ти разказвам всичко това, но само на теб имам доверие. Естествено, Били не е съвършена, никой не е съвършен, Господ знае, че и аз не съм, ала тя ми е съпруга и трябва да ме приема такъв, какъвто съм.

— Да, но очевидно не го прави.

— Мислиш ли, че искам твърде много?

— Откъде да знам, Вито? Никога не съм била омъжена.

— Не допускай тая грешка. Мога да ти говоря по въпроса с часове. По дяволите, Маги, просто не искам да ме изкарват грешник дори когато съм.

— О, Вито, направо те обожавам. Малцина мъже са способни да изрекат тези думи с такава убеденост в правотата си. Ти си един отвратителен баща, но поне си честен. Кога ще ражда Били?

— След шест-седем месеца. Доколкото разбрах, отскоро е бременна, макар да вдигна врява, като че ли бебето днес ще се роди.

— Дотогава ще станеш съвсем приемлив баща, повярвай ми. Много пъти съм виждала подобни метаморфози, дори в този град.

Маги реши да асимилира интимните излияния на Вито насаме. Тя никога досега не беше го чувала да говори толкова надълго и нашироко за себе си, никога не бе обсъждал пред нея брака си, освен с най-банални фрази. Новополучената информация беше толкова апетитна, че не си струваше да мисли за нея сега. Професионалният й усет, придобит след толкова много интервюта, й подсказа, че е време да смени темата.

— Кажи ми още нещо за разговорите ти с Джон Хюстън — подкани го тя, преминавайки мазно на друга предавка. — Защо не покани Фифи Хил да режисира новия ти филм? Той ти свърши прекрасна работа с „Огледала“. Все пак и на него му дадоха „Оскар“.

— „Огледала“ беше филм за два милиона долара. „Момче от добро потекло“ ще струва двайсет, ако всичко върви добре. Трябва ми режисьор с голямо, наистина голямо име. Някой утвърден. Фифи е получил десетина чудесни предложения, така че няма от какво да се оплаква. Но представяш ли си какъв удар ще е, ако успея да ангажирам Хюстън?

— По-скоро каква беля ще си докараш.

— Знам как да се справя с него.

„Това не е съвсем сигурно — помисли си Маги и изпита остро любопитство и приятна злоба, — не е, след като не можеш да се справиш с Били Айкхорн, тая разглезена, богата триметрова кучка, за която се ожени, въпреки че можеше да имаш мен.“

— Проучих въпроса за училищата, госпожо О. — каза Джоузи Спийлбърг на Били, когато тя се върна от самотната си разходка под чинарите, обикновено възстановяваща душевното й равновесие. — За Джиджи има само две възможности: може да се запише в „Уестлейк“ в Бел Еър или в „Юни“, тоест в „Юнивърсити хай“ — най-близкото средно училище. Аз, естествено, бих ви препоръчала „Уестлейк“.

— Ще я приемат ли насред втория срок?

— Казаха, че заради вас щели да направят голямо изключение. Трябва да проведат събеседване с Джиджи и да я подложат на необходимите тестове. „Уестлейк“ минава за най-доброто училище в Лос Анжелос и е само за момичета. Мисля, че е съвсем подходящо.

— А какво представлява „Юни“?

— Имат три хиляди ученици и много от тях получават държавни стипендии. Повечето деца са местни, предимно от Брентуд, но има и доста от града, тях ги докарват с училищни автобуси. Естествено, училището е смесено.

Джоузи изсумтя многозначително, за да демонстрира възмущението си от тази развилняла се демокрация.

Всяка дума на госпожа О. беше закон за Джоузи още от деня, в който тя постъпи на работа при нея по времето, когато Елис Айкхорн бавно умираше в имението си в Бел Еър. Но секретарката си бе запазила правото да изказва своето мнение дори когато не я питаха.

— За Джиджи ще е по-добре да учи в „Юни“ — светкавично реши Били. — В „Уестлейк“ ще се притеснява. Там условията наистина са чудесни, но е пълно с богати момичета от местния елит. Не бяха ли учили там Шърли Темпъл и Кандис Бъргън?

— И в „Уестлейк“ има момичета на държавна издръжка, както във всички частни училища.

— „Юни“, Джоузи, „Юни“. Къде е спирката на училищния автобус?

— Няма такава, госпожо О. Когато се обадих в отдел „Просвета“ на лосанджелисткото кметство, там дори не бяха чували за „Холмби Хилс“. Нито едно дете от нашето предградие не учи в „Юни“. Те провериха по картата на града и казаха, че Джиджи ще трябва да ходи на училище с обществения транспорт! — каза Джоузи възмутено.

— Избери от персонала човек, на когото може да се разчита, той ще вози Джиджи с някоя от домакинските коли — отсече Били, имайки предвид микробусчетата, които обслужваха кухнята и градината. — А когато Джиджи вземе шофьорска книжка, ще й купя една малка кола.

— Както кажете, госпожо О.

Джоузи се замисли какво ли разбира шефката й под „малка кола“. Повечето местни момчета над шестнайсет години имаха коли: от стари фолксвагени до нови беемвета. Но не и момичетата. Според нейните представи беше глупаво да се сдобиеш с такава луксозна вещ и да не си наемеш шофьор. Но хората в Лос Анжелос рядко го правеха. В Грос Пойнт, където Джоузи бе започнала кариерата си на лична секретарка, имаше доста работа за шофьори.

— Може ли Джиджи да тръгне на училище от понеделник? — попита Били на излизане от стаята.

— Разбира се, аз ще уредя формалностите.

„На кого ли да възложа да вози Джиджи?“ — замисли се Джоузи Спийлбърг. Училището не беше далеч, само на десетина минути с кола, но все пак някой трябваше да поеме задължението да закарва Джиджи навреме и да я връща следобед. Тя взе от бюрото си списъка на служителите, които постоянно живеех в къщата. Всички до един бяха назначени лично от нея след грижлива проверка, когато Елис Айкхорн почина и Били се премести в новия си дом.

Уилям, главният прислужник, се грижеше за сервирането на закуската и на следобедния чай. Следователно той отпадаше. Жан-Люк, главният готвач, по това време също бе зает. Младият Гейвин, главният градинар, ставаше призори, за да следи как върви поливането преди изгрев-слънце. Не биваше да го откъсва от отговорните му задължения. А неговият помощник Диего непрекъснато трябваше да превежда нарежданията му на испаноговорещите работници. Останалите градинари не живееха в къщата. Трудно се намираха съвестни постоянни служители, а госпожа О, която иначе никак не беше придирчива, забелязваше всяко паднало листенце от цвете. И трите слугини, които живееха в къщата, както и помощник-готвачката, перачката и шивачката, а те двете бяха приходящи, спокойно можеха да прибавят към задълженията си и шофирането, но госпожа О, бе уточнила, че това трябва да се върши от мъж.

Оставаше Бърго, общият работник. Той миеше колите, зареждаше ги с гориво, поддържаше гаражите в идеална чистота, беше бояджия, електромонтьор, водопроводчик, а когато повредата се оказваше твърде сложна за него, знаеше кого да повика. Бърго имаше дарбата да издирва вечно заетите телефонни техници, поддържащи овехтялата телефонна инсталация, която не бяха намерили време да сменят след омъжването на госпожа О. Бърго смазваше пантите на вратите, сменяше крушките и надзираваше хората, които всяка седмица миеха прозорците. Бърго всъщност беше венчан за къщата. Как другите се оправят без човек като Бърго, Господ да го поживи, беше въпрос, който Джоузи не смееше да си зададе. Но така или иначе, откакто тя го бе подмамила с по-висока заплата, отколкото във вилата на собственика на „Плейбой“, Бърго изглеждаше съвсем доволен от храната, от стаята и от колегите си. Значи никой друг, освен Бърго О’Съливан. В края на краищата нали е момче за всичко.

— По дяволите, Бърго, няма нищо по-лошо от това, да тръгваш в ново училище.

На Джиджи ненадейно й бе домъчняло за Ню Йорк. Бърго, веселяк на средна възраст с прошарена червеникава коса и добряшка усмивка, я предразполагаше към откровеност, от каквото тя се нуждаеше тази сутрин.

— Училището е голямо, в тази навалица никой няма да ти обърне внимание — каза той.

— Аз и досега ходех в голямо училище, но всяко новодошло дете сякаш го осветяваха с прожектори, така че не ме утешавай, Бърго.

— Ти по нищо не се различаваш от тях и надали си изостанала с ученето.

— От това по-добре не ми става.

— Важното е да не ти бъде по-зле. Мисли си, че от утре вече няма да си новобранец. Намери си само една приятелка и това ще оправи нещата.

— О, Бърго О’Съливан, ти си истински ирландец.

— Откъде толкова разбираш тия работи, ако може да попитам?

— Майка ми се казваше О’Брайън. И тя ми пускаше същите изтъркани лафове.

— А не излизаше ли права?

— Повечето пъти — да. Е, Бърго, сега се чувствувам по-добре. Доволен ли си? С нетърпение очаквам цял клас непознати деца да ме оглеждат от главата до петите и всички да се натискат да ми станат първи приятели. Де да бях само с десет сантиметра по-висока, русокоса и сърфистка.

— Дребните момичета свалят повече момчета — вещо каза Бърго. — Момчетата на твоята възраст са по-ниски от момичетата, значи ти ще си ги избираш.

— Не си падам по момчетата — отвърна Джиджи раздразнено. — Те са пъпчиви, смърдят и не умеят да водят разговор.

— Ще започнеш да си падаш, хайде да се басираме. Пристигнахме — каза Бърго и спря колата пред училищния двор. — Ей там е училищният паркинг. Ще те чакам там точно в три и половина.

Той се подаде от микробусчето и поздрави разсилния, който стоеше наблизо.

— Стан, не знаех, че толкова рано започваш работа — рече Бърго. — Това е Джиджи Орсини, от днес тръгва на училище при вас.

— Добро утро, госпожице. Не знаех, че си станал шофьор, Бърго.

— Повишиха ме. Ще дойдеш ли за покера, Стан?

— Кога съм пропускал?

— Никога.

— Покер ли?! — възкликна Джиджи. — Обожавам покера! Толкова съм добра. Може ли да дойда и аз?

— Компанията е мъжка, Джиджи. Освен това си много малка. — Бърго се засмя на ентусиазма й. Поне сега момичето беше в по-добро настроение, отколкото на тръгване. — Хайде, слизай. На добър час!

— Желая ви приятен ден, господин О’Съливан.

Джиджи вирна носле към него и му се усмихна изкуствено.

После скочи от колата, изправи рамене, пое дълбоко дъх и тръгна, без да бърза, към новото си училище.

Седмица по-късно рано следобед Били се прибра вкъщи, след като бе ходила при гинеколога си доктор Арън Уд. Той й беше казал, че е съвсем естествено да се чувствува отпаднала. Първите три месеца от бременността били най-изтощителните, а тя според него още не бе навлязла в четвъртия месец. Предупреди я, че терминът не може да се определи дори с точност до седмица, тъй като тя не беше сигурна кога е забременяла.

Били се отпусна на един шезлонг в жълто-кафявия хол, чиито стени бяха покрити с драперия от шотландско сукно. Навсякъде имаше пролетни цветя. По масите бяха наредени кошници с нарциси, карамфили и нежни жълто-бели фрезии. От двете страни на запалената преди час камина цъфтяха бели азалии. Тя затвори очи, остави обувките си да се изхлузят и направи опит да се отпусне, вдишвайки ароматния въздух. Но беше напрегната, тялото й отказваше да се подчини, а съзнанието й не можеше да се освободи от лошите мисли. Вито не й излизаше от главата.

След кавгата с него Били се стараеше да не му натяква повече за досегашното му отношение към момичето. Джиджи й бе станала твърде скъпа, затова тя не искаше да се впуска в безплодни дискусии със съпруга си на тема какво би могъл да направи той в миналото. Пък и се чувствуваше гузна, загдето твърде късно бе съобщила новината на Вито. Не я извиняваше нито изпитото в „Скръпълс“ шампанско, нито това, че в продължение на четирийсет и осем часа едва бе сдържала тайната си. Но щеше ли да се промени нещо, ако го беше сторила навреме? — за стотен път се питаше тя. Вечерта, след като се прибраха от магазина, той й изприказва всички задължителни думи, колко се радва, че е бременна, но те й прозвучаха неискрено. „Какво всъщност можех да очаквам?“ — помисли си тъжно Били. Вито беше толкова непредсказуем, че не би се учудила, ако той се беше разтанцувал от радост, ако беше се разплакал, но не можеше да се примири с неговата тъй банална реакция. На другия ден беше толкова зает, че се прибра едва за вечеря. След вечерята отиде в кабинета си и започна да звъни по телефона на хора, с които не бе успял да се види през деня. Работата му, или, както се изразяваше той, „задвижването на нещата“, се свеждаше до безкрайни телефонни обаждания, прекъсвани само от срещи, които пораждаха нови телефонни обаждания, пораждащи на свой ред нови срещи. „Кога за последен път сме оставали двамата насаме, необезпокоявани?“ — помисли си Били тъкмо когато Вито влезе в стаята.

— Не те очаквах преди осем — учудено каза тя.

— Импресариото на Редфорд бързаше за самолета — обясни й Вито. — Ще пиеш ли нещо? — попита я той и се запъти към барчето.

— Не, благодаря. От алкохола получавам страшно главоболие. А освен това лекарят каза, че не бивало да пия. Как напредва филмът?

— Засега добре. Рано е да се хваля, но съм почти сигурен, че ще хвана Никълсън и Редфорд. Вече преговаряме за разпределянето на печалбата, а аз съм готов да им дам каквото поискат, но първо ще се попазарим. Освен това и двамата изгарят от желание да разберат коя ще играе момичето.

— И коя ще играе момичето? — попита Били.

Щеше й се наистина да я интересува това, щеше й се да не е уморена до смърт, да не й се гади непрекъснато, щеше й се Вито да я бе попитал как се чувствува, щеше й се двамата с него да не се държат толкова неестествено официално, щеше й се, въпреки че е отпаднала, да се преоблекат и идат на някое парти, за да не продължат да си говорят с този официален тон и по време на вечерята, защото Джиджи беше поканила едно момиче да преспи у тях. За него тя бе казала, че е най-добрата от петте или петнайсетте й нови приятелки.

— Дънауей, Фонда или Стрийп — отговори й Вито. — Но изобщо не искам да се обаждам на техните агенти, преди да съм подписал договорите с мъжете. Сигурен съм, че всяка ще се навие. Въпросът е коя би била най-подходяща съпруга за Редфорд.

— Това наистина е проблем — съгласи се Били.

Мина й през ум, че никоя от тях всъщност не подхожда на Редфорд, но Вито много държеше да ангажира някоя от най-големите звезди. От друга страна, има ли някакво значение? На пръв поглед Барбра Стрейзънд не става за съпруга на Редфорд, а Били си изплака очите, когато гледа филма „Такива бяхме“.

— Какво ще кажеш за Стрейзънд? — поде тя, като се опитваше да демонстрира интерес.

— Стрейзънд ли?! — Вито остави с трясък чашата на масата. — За Бога, Били, не си ли чела тая шибана книга? Редфорд се жени за момиче от добро потекло[2], по-чистокръвно дори и от него. Как можа да измислиш тая Стрейзънд?

— Пошегувах се, Вито.

— Не се пошегува — обвини я Вито. — Ти изобщо не ме слушаше.

— Прав си. Мислех си за нещо друго — рече тя студено.

— Какво искаш да кажеш? Всъщност знам.

— Какво знаеш?

— Седиш тук и трупаш злоба срещу мен. Откак се появи Джиджи, само с това се занимаваш: Вито Орсини е ужасен баща, Вито Орсини е безотговорен, Вито е безсърдечен, тоя Вито, от когото ти спаси горката нещастна Джиджи и я превърна в принцеса с едно движение на вълшебната си пръчица, тоя Вито, който не е достатъчно зинал от възхищение и полудял от радост и е в състояние да си мисли и за други неща, освен за свещената ти бременност, Вито, който естествено ще се окаже лош баща и на това дете, какъвто е бил и на Джиджи…

„Това значи му се върти из главата? — помисли си Били. — Би трябвало да се досетя. Той се е чувствувал гузен, а сега си го изкарва на мен.“ Умората й изчезна и тя премина в настъпление.

— Разбирам — поде тя с вбесяващо спокоен тон. — Стига си се преструвал, Вито. Не можеш да си представиш колко смешен и инфантилен изглеждаш.

— Да можеше да се погледнеш отстрани — започна да повишава глас Вито, засегнат от думите й, — първо ми крещиш и ме обвиняваш, след това две седмици се държиш студено, безразлично и надменно и накрая искаш да продължим, сякаш нищо не се е случило. В такъв случай съм длъжен да ти кажа нещо. Аз няма да търпя това повече! Няма да се примиря! Не възнамерявам да живея по този начин отсега нататък!

— Чудесен скандал си уредихме! Защо просто не легнеш на килима и не зариташ? — Били се изправи и продължи с ледения си глас: — В такова състояние си, че е излишно да разговаряме повече.

— Сега ще разговаряме! Седни си на задника, Били! — Побеснял, Вито я хвана за раменете и я тръшна обратно на шезлонга. — Слушай, не ти дължа никакви извинения. Аз съм същият, какъвто бях, когато се запознахме, с нищо не съм се променил и отказвам да ти се извинявам за неща, които са се случили някога си. Бих могъл да ти обясня, не да се оправдавам, а да ти обясня защо не съм бил чак толкова добър баща на Джиджи. Но ти нито ме попита, нито ми даде възможност да го сторя. Не, ти веднага ме изкара по-черен и от дявола и се втурна като пожарникар в пламъците, за да я спасиш, преобразиш и направиш свое дете…

— Извинявай, че те прекъсвам, но това просто не е…

— Млъкни, не съм свършил. Бременна си значи. Без да се посъветваш с мен, без да ме попиташ, но както и да е… Щом си решила да имаш дете, естествено е изобщо да не се интересуваш от мнението ми. Щом поискаш нещо, трябва да го имаш — това е твоето верую. Дай ми възможност поне да се опитам да бъда добър баща. Не ми беше приятно да науча новината последен, но каквото било — било. Не, не ме прекъсвай! Искам да разбереш, настоявам да разбереш, че твоята бременност не прави всичко друго в живота ми маловажно. Тук ти е грешката, Били.

— Вито, не мисля, че… — прекъсна го Били.

— Млъкни, не съм свършил — изкрещя той. — Трябва да направя този филм. „Момче от добро потекло“ ще бъде голям филм, най-големият през тая година. За този шанс съм се борил, откак съм в бизнеса. Аз мисля за този филм по двайсет и четири часа в денонощието, както ти — за детето. Така стоят нещата. И от всеки мъж на моето място не би могла да очакваш друго. Трябва да приемеш това и да престанеш да се правиш на Богородица. Твоите пари абсолютно те откъсват от хората. Ти не живееш в света на простосмъртните и изобщо не можеш да разбереш колко жизненоважно е това за мен. Ти не разчиташ на този филм, дори ако той се провали, това няма да провали живота ти. Да не би да си мислиш, че за мен филмовото продуцентство е хоби, по дяволите? От осемнайсет години това е моят живот, животът ми, разбираш ли?! Излез от златната черупка на егоцентризма и самовлюбеността си и се опитай да се превърнеш в нормално човешко същество, защото в противен случай ни очаква една непоносима година.

Били скочи на крака и го погледна право в очите. Лицето й беше непроницаемо.

— Струва ми се, че тя вече започна — изрече Били спокойно, излезе от стаята и се заключи в спалнята си.

Седна на стола до прозореца в будоара си. Беше толкова зашеметена от тирадата на Вито, че не се помръдна цял час. После вдигна телефонната слушалка и избра домашния номер на Джоузи Спийлбърг.

— Джоузи, налага ми се спешно да замина за Ню Йорк, свързано е със „Скръпълс“. Би ли ми направила една голяма услуга? Можеш ли да поживееш у нас в една от стаите за гости, докато се завърна? Господин Орсини е твърде зает, а аз не искам да оставям Джиджи сама с персонала.

— Разбира се, госпожо О. Не се тревожете за Джиджи. Тя напълно е очаровала Жан-Люк. Всеки ден след училище той й показва как се готвят френски сосове. През останалите часове обикновено си приказва по телефона с приятели. Не знам кога успява да си напише домашните, но все пак успява. Ще се погрижа да си ляга рано и да вечеря навреме.

— Би ли се обадила на пилота ми? Кажи му, че искам да излетя към девет часа. Изпрати ми кола с шофьор в осем. Дотогава ще съм си приготвила багажа. Поръчай и една кола в Ню Йорк.

— Да ви направя ли резервация в някой хотел?

— Не, ако се наложи, ще ти се обадя допълнително. Вероятно ще отседна у госпожа Строс. Ако ти потрябвам, търси ме там.

— Добре, госпожо О. Желая ви приятно пътуване.

— Благодаря ти, Джоузи, лека нощ.

Били затвори телефона и избра Джесика Торп Строс на Пето Авеню.

— Джеси, скъпа. Извинявай, че ти си обаждам толкова късно… Така ли? Добре, страхувах се, че може да си заспала. Трябва непременно да те видя. Може ли да дойда при теб утре и да остана за няколко дена? Чудесно. Ще пристигна тъкмо за вечеря. Не, сега не искам да говоря за това. Утре ще се видим.

Ентусиазирана, Били започна да нарежда дрехи в един куфар. Когато приключи с приготвянето на багажа си, отключи вратата на спалнята. В хола нямаше никого. Извади от барчето бутилка доматен сок, плодове и солени бисквити и се върна в стаята си, без да заключва вратата. Не я интересуваше къде ще спи Вито тази нощ. След голямото шоу, което той й изнесе тази вечер, беше сигурна, че няма да пренощува в никоя от къщите й.

— Аз бих му строшила една бутилка в главата — възкликна Джесика. — И ако случайно го убия, всеки съд би ме оправдал. Как си могла да изслушаш тази купчина мръсотии и да запазиш самообладание?

— И аз не знам — отговори й Били, която продължаваше да е все така неестествено спокойна. — Колкото повече се разпалваше той, толкова повече аз се вледенявах. Всяка негова дума сякаш късаше по един нерв, по една от нишките, които ни свързват. Гледах го как беснее, как изопачава всичко, как си измисля и ми се струваше, че между нас има стъклена преграда… Като че бяхме в различни стаи… Сякаш той беше на сцена, а аз — сред публиката. Това едновременно беше и не беше Вито. Не можах да повярвам, че съм се омъжила за този човек. Все още не мога. Всичко е толкова странно. Просто не знам как трябва да се чувствувам. Никога досега не бяхме се карали така. Още съм като замаяна. Не можах да му опонирам, можах само да го иронизирам. А и сега не съм толкова ядосана, колкото би трябвало да бъда. Мислиш ли, че е заради детето? Че се дължи на някакви защитни функции?

Били отпи от ментовия чай. Джесика й го поднесе в малкия уютен будоар, който наричаше свой „кабинет“. Това беше единствената стая в големия апартамент, гледащ към Сентръл Парк, в която тя не допускаше нито петте си деца, нито мъжа си, който в момента бе заминал по важни банкови дела в Бостън. Джесика беше вторачила своите късогледи очи в приятелката си. Последните думи на Били я бяха разтревожили повече от мръсотиите, изприказвани от Вито.

— Спомняш ли си — деликатно поде Джесика, — че когато миналата година ти бях на гости, ти ми каза, че не искаш да си от ония безлични и безмълвни продуцентски съпруги? Тогава Вито снимаше „Огледала“.

— Разбира се, че си спомням. Как мога да забравя такова нещо.

— Попитах те защо не се разведеш, а ти ми отговори, че си луда по него. Точните ти думи бяха: „Не мога да живея без това говедо.“

— А ти тогава ми каза, че изживявам типичната депресия след медения месец — рече Били — и че само след няколко месеца ще забравя всичките си проблеми. Май не си човекът, от когото трябва да търся съвети в трудни моменти.

— Може и така да е. Но кой друг ти остава?

Били се усмихна съзаклятнически на приятелката си. От 1962 година Джесика Торп беше нейната съветничка по всичко. Джесика Торп произхождаше от един от най-старите родове в Роуд Айланд. Тя имаше златиста коса, виолетови очи и мозък, заслужил отличие при завършването на университета Васар. Джесика Торп стана най-добрата й приятелка пет минути след като се запознаха. Тя й беше преподала всичко за мъжете и секса и я бе превела като лоцман през всичките й любовни приключения, преди да срещне Елис Айкхорн.

— Никой. Зависима си от мен — сама си отговори Джесика. — Щом не си побесняла и не ти е излязла пяна на устата, защо тогава се метна на самолета и пристигна право тук? Можехме да обсъдим въпроса и по телефона.

— Трябваше да те видя. Исках да проверя нормална ли съм. Наистина ли съм такава, каквато ме изкарва той? Ти си единственият човек, за когото съм сигурна, че ще е откровен с мен. С изключение на… може би… Спайдър Елиът. А него, естествено, не мога да го попитам. Знам, че парите ми ме отдалечават от проблемите на обикновените хора и… може би Вито е прав? Наистина ли съм егоцентрична и самовлюбена?

— Парите не ти пречат да си човек, Били. Не си втълпявай подобни неща. Парите само ти спестяват някои материални грижи, парите ти дават възможност да мислиш повече за основното в живота.

— О, Джеси…

— Не го казвам само за да ти олекне. Познавах те, когато нямаше пукнат грош, и оттогава най-съществените черти на твоя характер не са се променили. Просто си по-зряла. Е да, притежаваш собствен самолет, сто градинари, най-големия и най-претъпкан гардероб и най-луксозния магазин на света. Ти имаш изисквания, стремиш се към съвършенството, понякога до маниакалност. Но си беше такава и когато те срещнах за пръв път. Само че тогава нямаше пари, за да изявиш тези свои качества. Остана си същата Били Уинтроп, щедра, предана, общо взето, честна и никога самовлюбена. Ти беше прекрасна съпруга на Елис и направи всичко възможно, за да станеш прекрасна съпруга на Вито. Е, от време на време си малко егоцентрична, но в края на краищата кой, по дяволите, не е център на собствената си вселена? Аз съм същата и се гордея с това. С тези пет деца здравият ми егоизъм е единственото нещо, което не ми позволява да полудея. Всяко от децата ми също е център на собствената си вселена. — Джесика нервно издуха от очите си своя дълъг бретон и продължи: — Когато забременееш за пръв път на трийсет и пет години, съвсем нормално е да се съсредоточиш върху състоянието си. Ненормален е гневът на Вито. Това най ме притеснява. Всичко, което той е казал, се дължи на гнева му и просто не разбирам какво право има да ти се сърди. Да не би… да го е страх от нещо и да прикрива страха си с този гняв?

— Единственото нещо в живота му сега е „Момче от добро потекло“… От какво да го е страх?

— В продължение на осемнайсет години той е правил само филми с малки бюджети, нали? Когато ти срещна Вито, той имаше зад гърба си и успехи, и провали, но общо взето, висеше на косъм. Беше ми казвала, че когато сте се запознали, той ти признал, че с последните си три филма бил на загуба. „Огледала“ беше едно чудесно филмче, но никой не очакваше, че ще спечели „Оскар“. Внезапно, само за една нощ Вито се прочу. Да не би проблемът да е в това? В промяната, в порасналите изисквания към него?

— Как може страхът да се превърне в яд и в подлост… и то към мен? Отвратителна подлост, наистина отвратителна. Възможно ли е успехът да бъде причина за това? Логичен ли е този развой?

— Не знам. Изобщо не познавам Вито, Били. Моят Дейвид никога не би постъпил така… Аз просто ти задавам въпроси, правя се на детектив.

— Не — Били решително завъртя глава, — Вито винаги е бил безстрашен, Джеси. Това беше първото качество, което открих в него — смелостта. Никога не се замисля за рисковете, просто работи упорито, докато нещата станат. Така е и с „Момче от добро потекло“. Той върти на пълни обороти, без да си задава въпроси и без да се интересува от времето. Не, това не се дължи на страх. Бих искала обяснението да е толкова просто. Тогава щях да го разбера.

— Може и никога да не го разбереш, защото човешкият мъжкар е такова животно, което не споделя нищо с женската си, — Джесика млъкна, защото беше твърде ядосана на Вито и не искаше да изтърве някоя дума, която Били никога нямаше да й прости. Затова промени темата. — Кажи ми още нещо за Джиджи.

— Усещам, че тъгува за майка си, макар това трудно да се забелязва, защото Джиджи непрекъснато е заета с нещо. Още дълго ще преодолява мъката си… Може би цял живот. Аз не помня майка си, но дълбоко уважавам жените като майката на Джиджи… Добре я е възпитала: момичето е самостоятелно, откровено и умее да общува с всякакви хора. Тя веднага се сприятели със съучениците си, слава Богу, още не се вълнува от момчета. Тогава ще започна да се притеснявам.

— Само недей иска от мен съвети за подрастващи — каза Джесика. — Всяко от децата ми си има цял куп свои проблеми. Трябва да ги запознаем с Джиджи, може тя да им повлияе благотворно.

— Чакай, Джеси! Дейвид младши и Джиджи няма ли да са идеална двойка, не сега, а когато тя започне да се интересува от момчета? Може да ги оженим, ще си народят много деца, а ние с теб ще се сродим и ще станем баби.

— Съгласна съм, стига тя да поиска да ме отърве от Дейвид младши.

Джесика се разсмя, беше доволна, че поне за малко е отклонила вниманието на Били от Вито. Отиде да приготви още чай и си спомни колко се е разтревожила, когато разбра, че приятелката й е решила да се омъжи за човек, когото познава само от една седмица. Прави са хората, като казват, че всеки си търси белята.

Миналата година, когато Били се чувствуваше нещастна и пренебрегната по време на снимките на „Огледала“, Джесика я увещаваше, че в брака трябва да се правят компромиси, и дори й цитира Едмънд Бърк. „Но сега — ядосано си помисли Джесика — не мога да съветвам Били да прави компромиси с мъж, който, кажи-речи, не е поглеждал дъщеря си през цялото й детство. След като не е давал пет пари за първото си дете, каква е гаранцията, че ще бъде добър баща на рожбата на Били? Как е могъл да се нахвърли срещу нея с такива думи, без да се съобрази с деликатното й положение?! А дали Били не спира подсъзнателно гнева си, защото е забременяла от този мръсник и не смее да си даде сметка какво я чака? Ако искам да съм честна — каза си Джесика, докато изключваше кипналия чайник, — трябва да обясня на Били, че успехът е превърнал Вито в лайно, а не страхът. Той се е държал прилично, защото е бил зависим от нея, а сега може да си позволи да демонстрира пренебрежение към богатството й. Малцина мъже са щастливи, когато жените им са по-богати от тях. Особено ако са богати като Били. Но няма да й кажа всичко това, защото може да не съм права и след време те да се сдобрят. Може пък този «Оскар» да не е проклятие.“

— Мента или лайка, Били?

— Ударила съм го на живот, дай един лайков, мила.

Отношенията между Джоузи Спийлбърг и Санди Стрингфелоу, секретарката на Вито, бяха деликатни. Санди работеше при Вито от седем години, почти колкото и Джоузи при Били. И двете се придържаха към много строг протокол като посланици на съседни държави, които живеят в мир, но винаги са нащрек, защото се опасяват от нахлуване в своята територия. Бяха твърде верни на шефовете си, за да си разменят клюки — заниманието, направило мафията на холивудските секретарки толкова могъща. Независимо от това те винаги се информираха взаимно къде се намират Били и Вито. Холивудските секретарки по всяко време на денонощието трябваше да знаят къде могат да открият шефовете си, затова Били се обади на Джоузи, че е пристигнала, тя на свой ред звънна на Санди и я уведоми, че Били ще прекара няколко дена в Ню Йорк.

— Рокли за бременни ли ще си купува? — попита Санди.

— Предполагам, че госпожа О. ще си ги поръча в „Скръпълс“ — отговори й Джоузи.

— Защо не? — Санди наистина беше кучка.

— Лично аз бих постъпила точно така, ако моята възраст ми позволяваше да раждам.

— Едва ще дочакам да ми мине климактериумът като на теб, Джоузи, та да съм спокойна. Омръзна ми да се пазя.

— Не бой се, малко ти остава. Година-две, най-много три.

— Ще ти го върна някой ден. Чао, Джоузи, обаждай се.

Три дена по-късно Джоузи се обади на Санди и й каза, че Били ще се върне същия ден вечерта.

— Госпожа О. ще излети от Ню Йорк след вечеря и независимо от тричасовата разлика във времето ще пристигне късно. Нареди ми, след като се навечеряме с Джиджи, да се прибера у дома. Не ми спомена, че желае господин Орсини да я чака.

— Той и бездруго ще вечеря с Маги Макгрегър.

— Ясно. Дочуване, Санди — каза Джоузи.

„Все пак интересно беше да науча с кого вечеря господин Орсини — помисли си тя. — Откакто госпожа О. замина, той всеки ден вечеря навън, въпреки че Жан-Люк редовно сервираше и за него.“

Всяка сутрин, когато Джоузи слезеше за закуска, Вито вече бе заминал за офиса си. Само веднъж се прибра навреме, за да се види с Джиджи, обикновено се връщаше късно вечерта, когато Джоузи вече седеше пред телевизора, а Джиджи си пишеше домашните в своята стая. Камериерката бе съобщила на Джоузи, че господин Орсини се е преместил от спалнята в една от стаите за гости. Те бяха много и Джоузи не знаеше точно в коя.

„Госпожа О. сигурно има проблеми със съня — помисли си секретарката, — въпреки че не ми е споменавала за това.“

Родителите на Джоузи например спяха в отделни стаи, защото баща й много хъркаше. Тя бе чувала, че спалните на английската кралица и принц Филип са дори на различни етажи в Бъкингамския дворец. Това й се струваше прекалено, но тя по принцип одобряваше самостоятелните спални дори ако съпрузите не страдат от безсъние.

„Това запазва романтиката в брака както нищо друго, с изключение на самостоятелните бани“ — заключи Джоузи. Ако тя беше омъжена, щеше да настоява за баните, дори и да се наложеше да се лиши от дрешник.

Когато разбра, че Били е заминала за Ню Йорк, Вито покани Маги на вечеря. Никак не му се искаше да остане с Джиджи и Джоузи и да се прави на татенце, не му се вечеряше сам, а и нямаше никакви ангажименти за вечерта, затова потърси Маги. Тя винаги усещаше настроението му и не задаваше излишни въпроси.

Отидоха в „Доминик“, тъмен, опушен, претъпкан и неуютен грил-бар, който нямаше дори табела над входа и беше едно от най-потайните места в Холивуд. В „Доминик“ предлагаха само стейкове. В редки случаи за някой по-специален клиент се съгласяваха да опекат пиле на грил. Покривките на масите бяха на червено-бели карета, плащаше се само в брой, освен ако нямаш открита сметка в заведението, резервации се правеха само за постоянните клиенти. Човек излизаше от ресторанта усмърдян на скара и се питаше защо изобщо е влязъл в него, но въпреки това мнозина от влиятелните хора в Холивуд се събираха в „Доминик“, където външни лица не се допускаха. Подобно на „Поло“, това беше заведение, където човек можеше да е сигурен, че ще го забележат. След като Маги и Вито три дена подред ходеха там, на никого, включително и на самия Доминик, това не се стори подозрително. В „Доминик“ никой от филмовия свят не би завел любовницата си. Или поне Вито си мислеше така. След първата вечеря те отидоха у Маги и подновиха връзката си от 1974 година, когато тя бе прекарала две седмици в Рим под предлог, че взема интервю от Вито за списание „Космополитън“. Още по време на вечерята и двамата знаеха, че това ще се случи, а клубната непринудена атмосфера само усили взаимното им неизказано желание.

Вито не бе забравил колко еротична става Маги, когато се съблече. За последен път той я бе виждал гола преди четири години. Тя беше започнала да се облича по-добре, но не бе загубила своята привлекателност. Не се бяха променили зрелите й тежки гърди и заобленият й примамлив млечнобял задник. Тя смайващо бързо получаваше оргазъм и започваше да се празни още при първото докосване до клитора й, преди да й го вкарат. Тя караше Вито да я чука бързо и грубо колкото си иска, подканвайки го не с думи, а с движенията на сочното си тяло. „Маги се ебе по-добре от всяка курва на тоя свят“ — помисли си Вито. За разлика от Били Маги беше ненаситна и непретенциозна, затова Вито беше способен да я чука цяла нощ. В паузите те клюкарствуваха и се смееха приятелски, без да се лигавят като влюбени. През цялото време; Вито изпитваше приятната увереност, че когато пожелае меките устни на Маги да налапат хуя му, ще е достатъчно да сложи ръка на врата й и да изтика главата й между краката си. Това й харесваше, на нея всичко й харесваше. Харесваше го твърд, харесваше го и мек, защото тогава получаваше възможността да го втвърди. Нейната готовност да го задоволява караше Вито да се възбужда в най-неочаквани часове на деня. Това не беше му се случвало от гимназията. „За да чукаш Маги Макгрегър, не се иска да си голям ебач — помисли си Вито. — И точно това й е хубавото.“

Когато Санди му съобщи, че Били ще пристигне в Калифорния късно през нощта, Вито вече се беше разбрал с Маги да прекарат вечерта заедно. Беше им втръснала еднообразната кухня на „Доминик“ и те решиха да хапнат пица в апартамента на Маги. Вито седеше в офиса си и се чудеше да се прибере ли вкъщи късно през нощта както досега или в прилично време. „Прилично време“ в Холивуд беше единайсет-единайсет и половина. В този град хората не се заседаваха в ресторантите, както в цивилизованите градове по света. Вечеряха към седем и половина. Партитата свършваха към единайсет. Дори най-шумните купони приключваха скоро след полунощ.

Вито се чудеше как да постъпи. Ако се прибереше преди единайсет и половина, вероятно щеше да срещне Били, а ако срещнеше Били, щеше да се наложи да разговарят, а ако разговаряха, не се знаеше какво щяха да си кажат. Прибереше ли се към три сутринта, без приказки нещата щяха да станат ясни. „Може пък през деня да се случи нещо, което ще ми подскаже как да постъпя. А дотогава се оставям в ръцете на боговете, ако такива съществуват“ — помисли си Вито и вдигна слушалката на телефона, по който Санди търпеливо му звънеше от доста време.

Докато Били стигна до спалнята си, стана девет часът. Вито го нямаше, а тя изобщо не се канеше да го търси. Полетът бе минал гладко, тя през цялото време чете списания, но въпреки това се чувствуваше много изморена. Нямаше сили дори да иде на пръсти до стаята на Джиджи и да я види, както си бе наумила. Можа само да се съблече, да нахлузи една нощница и да си легне. „В Ню Йорк сега е полунощ — помисли си Били. — Невъзможно е да се чувствувам толкова отпаднала само заради трите часа разлика във времето.“ После заспа.

Няколко часа по-късно се събуди в тъмнината. Събуди се внезапно, сякаш се бе стреснала от лош сън, сърцато й думкаше и тя разбра, че нещо не е наред. Ослуша се не гори ли къщата и едва тогава усети болката в корема си. Стисна го здраво с ръце и болката, която беше като при силна менструация, затихна постепенно. Сега знаеше кое я е събудило и страхът я накара да скочи от кревата и да запали лампата. По чаршафа имаше кръв. Пак я присви. Били затвори очи, сведе глава и зачака да премине спазъмът. „Трябва веднага да отида в болница — помисли си Били. — Вито! Всъщност не знам къде е той.“ Обади се по вътрешния телефон на Джиджи.

— Ало… Ало… Кой е? — Джиджи беше притеснена.

— Джиджи, аз съм, Били. Прибрах се, но имам нужда от помощ. Събуди човека, който те вози до училището, и му кажи веднага да приготви колата. Трябва да ме закара в университетската болница. Тя е най-близко.

— Добре. Веднага идвам при теб.

— Не, Джиджи, недей. Не искам да виждаш това…

— Били, само си обуй пантофи и се загърни с топъл халат.

Малко след това Били отиде в банята и започна да тъпче книжни салфетки в гащичките си. Чу, че Джиджи влиза в спалнята.

— Трябвам ли ти? — провикна се Джиджи.

— Не, ей сега излизам.

Били се появи, готова за тръгване. До вратата на банята я чакаше Джиджи, беше навлякла дънките и пуловера върху пижамата си.

— Подпри се на мен — каза Джиджи. — Бърго ни чака долу. Предположих, че няма да искаш той да се качи тук.

— О, Джиджи, Джиджи, ще загубя детенцето си!

— Не се знае. Хайде, прегърни ме през раменете, трябва да слезем по стълбите и да стигнем до болницата.

— О, Господи, защо трябваше да ми се случи това?

— Хайде, Били, да вървим. Не бързай, спокойно се отпусни върху мен, аз съм силна.

— Почакай, не мога да се помръдна… Вече ми олекна, да побързаме, докато не съм получила нов кръвоизлив.

Двете бързо слязоха по стълбите и минаха през цялата къща, спряха само веднъж, когато Били отново получи кръвоизлив. На входната врата Бърго я пое и й помогна да седне в колата. Джиджи седна до Били и я прегърна нежно. Въпреки че стигнаха само за минути до отделението за спешни случаи на университетската клиника, въпреки че лекарите направиха всичко възможно, за да предотвратят аборта, след един час всичко свърши. Личният лекар на Били, доктор Уд, пристигна само за да констатира станалото.

— Но защо? Защо? — не преставаше да пита Били.

— В това няма нищо необичайно, госпожо Орсини. Вие бяхте едва в третия месец на бременността. Спонтанните аборти най-често се случват през тези три месеца. Това не значи, че няма да имате деца. Сигурно съществуват причини за прекъсването на тази бременност. Ние, лекарите, смятаме, че по този начин природата поправя грешките си.

— О, Господи! — каза Били с безизразен глас. Тя никога повече нямаше да задава подобни въпроси.

— Ако се чувствувате достатъчно добре, бих ви препоръчал да се приберете вкъщи с линейка. Обстановката в болницата ще ви потиска. Ще изпратя медицинска сестра, която да се грижи за вас в дома ви. Налага се да полежите няколко дена, след което ще сте напълно здрава.

— Нямам нужда от линейка, Джиджи е тук, а Бърго ме чака долу. Те ме докараха и спокойно могат да ме върнат.

Лекарят изгледа Джиджи изпитателно. Тя от цял час не пускаше ръката на Били. Никой не беше в състояние да я изкара от кабинета.

— Добре, госпожо Орсини. Но постойте тук още поне един час. После ще ви придружа до вкъщи. Може ли да попитам коя е тази госпожица?

— Дъщеря ми — каза Били.

— Поне едно дете си имате, а съм сигурен, че ще имате и още. Вие сте едва на трийсет и пет години.

— Да — съгласи се Били, — поне едно си имам.

4

Когато се прибра от болницата, Били си легна. Спа дълбоко. Събуждаше се до полудрямка и пак заспиваше. Няколко пъти позвъни, за да й донесат портокалов сок и препечена филийка, намазана с конфитюр, от време на време четеше по половин час. Прекара два дена и една нощ в унес, в принудително спокойствие, в едно убежище, където нищо не смущаваше съзнанието й, освен гладкия допир на чаршафите, няколкото страници от любима книга и усещането, че тялото й бързо се възстановява.

Късно след полунощ на втория ден тя отвори очи. Чувствуваше се толкова силна и бодра, че не можеше да остане в леглото нито минута повече. Погледна през прозореца и видя, че има пълнолуние. Нощта беше безоблачна, градинските алеи бяха меко осветени от приглушените лампи, които всяка вечер се включваха автоматично. Били бързо се облече с топъл пуловер, панталон, шлифер и гумени ботуши. Взе един ключ и излезе. Искаше да се поразходи, да се измори, за да може да заспи отново.

Излезе бавно на терасата, защото не беше сигурна държат ли я краката й, но усети, че раздвижването й е добре дошло. Закрачи бързо, наслаждавайки се на звука от стъпките си по алеите, навлажнени от обилната роса, която всяка нощ идваше откъм океана. Тръгна по дългото околовръстно пътче, което обикаляше цялото имение. Мина край цветните градини, зеленчуковите градини, оранжериите, тенискортовете и басейна, от време на време кимваше на хората от охраната. После пое към тайната градина, от която само тя и Гейвин, главният градинар, имаха ключове.

След десетина минути Били отключи дървената врата на оградената с високи стени градина, скрита зад редица тъмни кипариси. Това беше градина, в която се засаждаха само бели цветя. Тя беше бяла през цялата година. Тази нощ бяха разцъфнали първите пролетни рози. Те се преплитаха с пълзящите камбанки и прекрасните жасминови храсти. Тази квадратна градина Ръсел Пейдж направи по изричното желание на Били. За пръв път тя бе видяла бяла градина един пролетен ден в Сисингхърст Касъл, в Кент, където гостуваха с Елис Айкхорн. По това време в Англия цъфтяха само едри бели градински теменуги с виолетови тичинки. Но те бяха по-красиви дори от гледката на летния цъфтеж.

Били затвори портичката зад себе си и тръгна между лехите с иглики, нарциси, ириси, лалета, лилии, циклами и лютичета. Покълналите пролетни цветя бяха окъпани от лунната светлина, която стигаше до сърцата им. Били се поумори и седна на старата дървена пейка под пълзящата глициния. Това беше любимото й място. Тук тя идваше, когато искаше да е сама, далеч от къщата, от телефоните и шума.

Осъзна, че не е идвала в това кътче от много седмици. Предния път, когато тя дойде тук, розите още не бяха подкастрени. Сега те цъфтяха след тримесечната калифорнийска зима.

Розите казаха на Били нещо, което тя отдавна знаеше: време е да се спре и да се позамисли, въпреки че това й беше неприсъщо. Време беше да направи преоценка на живота си, вместо да препуска през него. Време беше да се отърси от уюта, на спокойния си възстановителен сън.

„Започни от самото начало — каза си тя, — започни от партито, което организира Сузан Арви в Отел дю Кан преди една година; започни от срещата си с Вито същата вечер, от влюбването си в него; започни от трескавите часове на ухажване, след които заяви, че искаш да се омъжиш за него; започни от обеда, по време на който Вито се съгласи да се ожени за теб; започни от полета ви до Америка, от единайсетте часа, през които никой не ни обезпокояваше. Оттогава не ни се е случвало да прекарваме толкова време заедно, нито в леглото, нито извън него.“

Вито се залови да търси артисти за „Огледала“ още в деня на завръщането си от Кан. След шест седмици непрекъсната работа сценарият бе почти готов, ролите бяха разпределени, а Вито я остави сама и замина на снимки в Северна Калифорния. После тя пристигна при него, но там цареше ужасно досадният хаос, съпровождащ снимките на всеки филм, и Били се почувствува толкова пренебрегната от Вито, че избяга при Джесика, обзета от самосъжаление и ярост, точно както преди няколко дена.

„А между тези две пътувания, когато ходи да изплачеш мъката си на Джесика — помисли си злъчно Били, — какво направи с живота си? Сприятели се с Доли Мун, гледаше отстрани как Спайдър и Валънтайн управляват «Скръпълс», без да имат нужда от теб, и помагаше при монтажа на «Огледала». Всъщност работата ми като монтажистка, при която използувах уменията си на някогашна секретарка, беше единственото полезно нещо, което съм свършила през годината. С изключение на това, че накарах Вито да намери рекламен агент на Доли и по този начин въведох Лестър Уейнсток в живота й. Освен с тези две добри дела нямам с какво да се гордея, ако не се брои това, че спасих Джиджи, но всъщност Джиджи спаси мен.“

С месеци Били чакаше понякога търпеливо, понякога нетърпеливо Вито да се спре за няколко минути, за да се видят. Тя беше добра съпруга, подкрепяше мъжа си, радваше се на успехите му… значи е била глупачка. Била му е нужна колкото трети крак, трета ръка или трети ташак.

Били си помисли, че Вито не й е съпруг, а квартирант. Той всъщност държеше стая в един прекрасен хотел и от време на време поебваше стопанката бързо и качествено. Това тя не можеше да му отрече. Беше чудесен любовник, когато намереше свободно време и телефоните бяха изключени. Защо тя нито веднъж не възрази, когато той ги включваше, щом свършеха? Много пъти го бе молила да се разходят до градината, но Вито не можа да отдели необходимия половин час. Защо не бе настояла да го заведе?

Защо всъщност трябва да се пита, да анализира къде е сгрешила тя и къде — той, защо просто не си признае, че това, което изпитва към Вито, е не любов, а увлечение? Ако още го обичаше, нямаше да седи тук и да си припомня миналото, а сърцето й нямаше да бие спокойно. Ако още го обичаше, не би си мислила за него със студено безразличие. Увлечението отмина, отмина и остави сърцето й пусто, а душата й — наранена. Това беше „изключително глупава и неразумна страст“, както я бе нарекла Джесика, а тя много си падаше по дефинициите. Да, наистина, добре казано, равнодушно си помисли Били. Всеки се накисва поне веднъж в живота си и минава през подобно увлечение. Искаше й се само това да е станало по-рано, когато е била на четиринайсет години, а не на трийсет и пет.

Дожаля й само за Джиджи. Изведнъж я обзе дива ярост и тя усети, че повече не може да седи спокойно. Закрачи бързо между цветните лехи, разкъсваше с разтреперани пръсти розовите пъпки и хвърляше листенцата в езерцето в средата на градината. Джиджи. Отношението на Вито към Джиджи беше непростимо, напълно и завинаги непростимо. Дори сега той не й обръщаше внимание и само от време на време се насилваше да й се обади по телефона. Тук нямаше никакво „но“, никакви смекчаващи вината обстоятелства. Ако майката на Джиджи не е била толкова свястна, един Бог знае какво е щяло да стане с детето. Да, Вито беше претоварен с работа, беше много зает с кариерата си, но това не го извиняваше. Единственото обяснение, не оправдание, а именно обяснение, беше, че той, направо казано, е лош човек. Лош човек, от когото е излязъл лош баща. Всеки добър, нормален мъж може да не притежава заложби за добър баща, но не би си позволил да е лош баща.

Били бързо затвори вратата на градината и я заключи. Върна се по най-прекия път, без да забелязва лунната светлина, която се промушваше през листата на старите дървета, без да обръща внимание на езерцата, полянките и храстите около нея. Тя почти бягаше, развълнувана от решението, което бе взела. „В колко ли часа най-рано ще е удобно да се обадя на Джош Хилман?“ — запита се. Наближаваше четири сутринта, а адвокатът й беше ранобуден. Въпреки това трябваше да изчака поне два часа, преди да му се обади и да го натовари да направи необходимото за развода й, и което беше по-важно — за да стане тя настойник на Джиджи. По калифорнийските закони бракоразводните дела траеха само шест месеца, през октомври тя отново щеше да стане Били Айкхорн, и слава Богу. Шестмесечното чакане щеше да подложи на изпитание търпението й, но тя беше убедена в правотата на решението си. Вито изобщо нямаше да се съпротивлява. Не би посмял.

През цялата следваща година бе изцяло погълната от строежа на двата нови магазина „Скръпълс“ в Ню Йорк и Чикаго. Вярна на обещанието, което бе дала пред себе си, тя направи Спайдър и Валънтайн свои съдружници, които участвуваха във фирмата не с капитали, а само с таланта си. По този начин им показваше колко много ги цени и им се отблагодаряваше за техния неоценим принос за преуспяването на „Скръпълс“ в Бевърли Хилс. Така щеше да е сигурна, че никога няма да ги загуби, че никога няма да й ги отнемат завистливите пресметливи конкуренти. Джош Хилман я увещаваше, че не е необходимо да бъде толкова щедра, но тя настоя, а никой не знаеше по-добре от него колко безполезно е да се спори с нея.

През цялата година тримата съсобственици на „Скръпълс“ непрекъснато пътуваха. Спайдър работеше денонощно с архитектите и дизайнерите, които Били бе наела, непрекъснато ги подканваше да довършат час по-скоро новите магазини. С нейния реактивен самолет той непрестанно сновеше между Ню Йорк и Чикаго, за да е сигурен, че обликът на „Скръпълс“ ще бъде спазен и в най-дребните подробности. Новите магазини трябваше да са рай за купувача, да го отрупват със смайващи идеи и да го зашеметяват с богатството на избора. Валънтайн си нае неколцина помощници, които разпращаше по европейските ревюта, въпреки че окончателното решение винаги се вземаше от нея, все едно дали в Париж, Милано или Лондон. Този важен избор тя не можеше да предостави на друг, защото напоследък клиентките на „Скръпълс“ купуваха европейска мода повече от всякога. Както тя, така и Спайдър често отскачаха до магазина в Бевърли Хилс, тя — за да създава нови модели, а той — за да одобри покупките на най-важните им клиенти, които много държаха на съветите му.

Били обиколи Европа, Хаваите, Хонконг, където срещу много пари закупи прекрасни парцели. На тях щяха да се издигнат бъдещите „Скръпълс“. Тя беше толкова заета, че когато се завръщаше в Калифорния, гледаше да прекара повечето вечери с Джиджи, въпреки че от време на време си налагаше да приеме някоя покана за парти. Дори в Лос Анжелос да имаше някой свободен привлекателен мъж, това не я интересуваше. Емоционално Били се чувствуваше така, като че ли най-сетне е влязла в уютна прохладна стая и е затворила вратата зад себе си с облекчение. Ако това беше процес на зарастване на душевната й рана. Тя не го усещаше така. Струваше й се, че нейният брак с Вито е бил твърде повърхностен, за да се нуждае тя от основен ремонт. След раздялата се чувствуваше по-скоро опустошена, отколкото огорчена. Откритата връзка на Вито с Маги Макгрегър не я интересуваше, което доказваше, че се е излекувала от него. Сърцето й сякаш бе изсъхнало, тя усещаше, че разсъждава цинично, когато се замисляше дали би могла да е щастлива, после махваше с ръка и се посвещаваше всецяло на своята разрастваща се империя.

Спайдър и Валънтайн нямаха време да си потърсят нова къща, затова той продаде ергенското си апартаментче и се пренесе в мансардното жилище на Валънтайн в Западен Холивуд. Горе-долу веднъж на два месеца Валънтайн се сещаше, че те не водят типично буржоазен младоженски живот, оплакваше се, че подправките й съхнат и че не е сготвила на мъжа си едно прилично ядене, откакто са напуснали Ню Йорк. Но Спайдър бе очарован от мансардния апартамент, в който Валънтайн като по чудо бе пресъздала атмосферата на манхатънското си жилище, където я бе срещнал за пръв път. Там двамата си споделяха преживените любовни разочарования години наред. Години, през които бяха близки приятели, но не и любовници.

Онова малко апартаментче с мебели с избеляла розово-бяла тапицерия, осветено от лампи с червени абажури, в което често се чуваха дълбоко носталгичните песни на Едит Пиаф, винаги му напомняше за Париж. Сега той разполагаше с едно кътче от Париж в Лос Анжелос, с един измислен Париж, в който най-автентично френският елемент беше самата Валънтайн, тази вълшебница, чиито зелени очи бяха толкова весели и живи. Изражението на бялото й лице под буйната къдрава коса, приличаща на дантела, потопена в доматен сос, се променяше много често. Спайдър уверяваше жена си, че спокойно може да кара само на ресторантска храна и че не се е оженил за нея заради готварските й способности или поне не само заради тях, а най-вече — че не се е оженил, за да живее като буржоа. „Всъщност към какво се стремиш — питаше я той, — след като двамата с теб не сме това, което аз разбирам под думата «буржоа»?“ „Към спокоен живот — отговаряше му тя. — Към удобства и затвърдени навици, към чувство за улегналост, а не към този почти бохемски живот с непрекъснати пътувания и най-вече с ресторантска храна.“

Първата прожекция на „Момче от добро потекло“ се състоя една вечер в края на април 1979 година. Сузан Арви бе осигурила копие от филма за предпремиерното показване на галавечерта на женското дружество към болницата „Св. Джон“. Билетите струваха петстотин долара всеки. Това ежегодно мероприятие за набиране на благотворителни средства по традиция се състоеше от официална вечеря и от предпремиерна прожекция на очакван филм. Билетите се разпродадоха много бързо, защото всеки, който бе чел книгата, а това бяха хората, интересуващи се от съвременна проза, изгаряше от нетърпение да види филма, още повече че нито един журналист не бе допускан до снимачната площадка.

След прожекцията, когато се прибра вкъщи, Сузан Арви седна да си свали грима и осъзна, че още си тананика мелодия от филма. Тя разпусна дългата си естествено руса коса, която бе свила на елегантен кок — нейния отличителен белег в този град, пълен с боядисани и накъдрени коси. После се огледа внимателно в огледалото, взорът й беше придирчив, защото тя не можеше да си позволи гримът й, когато се прибере вкъщи, да бъде в по-лошо състояние, отколкото на излизане. Както винаги не остана разочарова, но беше длъжна да провери безупречната си красота, красота, толкова изпипана, че до нея много естествени красавици изглеждаха недодялани. Чертите й бяха дребни и изваяни, в лицето й имаше нещо детско, наследено от майка й — актриса от Минесота, която благодарение на шведските си предци бе пробила в Холивуд като една от малкото естествени блондинки.

На четирийсет Сузан Арви изглеждаше като жена, чийто трийсет и пети рожден ден се губи някъде в бъдещето. Острият си ум и жаждата си за власт тя бе наследила от баща си — Джо Фарбър, някогашен виден холивудски магнат. Сузан беше единственото дете на Джо Фарбър, родено от втората му жена, когато той наближавал шейсетте. Тя бе отрасла в кралски разкош. От малка нейният баща й обясняваше игрите във филмовия бизнес от златната ера на Холивуд. Майка й, която бързо се бе оттеглила от безславната си кариера, бдеше над нея като квачка: да не би чедото да проиграе шансовете си. Беше я обучила да върти къщата и да командува слугите не по-малко придирчиво от уиндзорската херцогиня. На Сузан й бе втълпено, че трябва да си намери добра партия, да се задоми млада и най-вече да не се омъжва за някой „млад талант“.

На деветнайсет години тя се омъжи за Кърт Арви, син на собственик на филмова студия, трийсет и три годишен висш служител във фирмата на баща си. Джо Фарбър одобри кандидата. Сега, двайсет и една години по-късно, Сузан бе овладяла всички умения, необходими, за да доминира в холивудския хайлайф. Беше една от фигурите, които предизвикваха страхопочитание у всички, свързани с филмовия бизнес. Всеки мечтаеше да бъде поканен на някоя от официалните й вечери, за които тя понякога изваждаше скъпоценните китайски порцеланови сервизи на майка си, защото това му отваряше вратите на един тесен кръг, който в Холивуд играеше ролята на кралски двор.

Оттам нататък удостоеният с тази чест вървеше по острието на бръснача, защото Сузан бе способна след дългогодишно приятелство да го низвергне, без той да научи защо. Всъщност за това не бяха необходими някакви конкретни провинения: Сузан по този начин просто още веднъж доказваше, че може да упражнява своята власт, нещо, което не й бе позволено да върши открито в студията на мъжа си.

„Дали някоя от жените, които присъствуваха на днешната благотворителна вечер, знае, че макар да съм в състояние да осигуря предпремиерна прожекция на «Момче от добро потекло», имам много ограничено влияние върху работите на моя мъж?“ — запита се Сузан, докато продължаваше да се оглежда в огледалото. Тя беше най-елегантната жена в Холивуд след Били Айкхорн; тя притежаваше най-добрия бекхенд на всички кортове в Бел Еър, една от най-добрите колекции на френски импресионисти в Цяла Америка, но въпреки това, докато си въртеше лицето насам-натам и оглеждаше финия си профил, се чувствуваше неосъществена докрай.

Нямаше никакво свободно време. Всяка сутрин в седем и трийсет започваше урокът й по тенис. В осем и петнайсет тя вземаше душ, след което до девет и трийсет прочиташе „Лос Анжелис Таймс“ и „Ню Йорк Таймс“. После с помощта на секретарката си в продължение на два часа телефонираше на жените, с които ходеше на обеди, благотворителни мероприятия и вечери. Следобед си купуваше нови тоалети за тези обеди, балове и вечери, чакаше да й ги направят по мярка, после два часа правеше упражнения в домашния си гимнастически салон и се подлагаше на масаж.

Но независимо от този напрегнат график Сузан Арви изпитваше непрекъсната неудовлетвореност, защото искаше да се меси във филмовия бизнес, а не можеше да го стори не само поради пола си, а и понеже беше дъщеря на баща си. Когато навърши двайсет и шест години, и баща й, и майка й вече бяха починали. Тя наследи голямо богатство, но то се стопанисваше от управително тяло, чиито членове инвестираха значителна част от наследството в студията, която мъжът й бе поел от баща си. Така че Сузан се бе оказала най-голямата акционерка във фирмата на своя съпруг. За съжаление нямаше никакво влияние във филмовия бизнес, защото баща й я беше лишил от правото сама да се разпорежда с парите си. Единствено посредством съпруга си можеше да се бърка донякъде в работите на студията, но това далеч не означаваше, че е равнопоставена с Кърт Арви.

Докато се решеше, Сузан с огорчение се замисли за своето безсилие, за своето вбесяващо безправно положение, от което нямаше изход. Бе не господарка, а съпруга на шефа и се виждаше принудена да изразява исканията си деликатно, а по-незначителните — да преглъща. Ако не беше омъжена за Кърт, нейните акции щяха да й осигурят решаваща роля в управлението на студията. Но ако искаше бракът й с такъв инат като Кърт да е траен, налагаше се да бъде сдържана и да си знае мястото, защото той се засягаше и от най-тактичните й намеси. Разводът не беше изход, тъй като стабилният брак представляваше задължително условие, за да може една жена да играе ръководна роля във филмовия бизнес.

Въпреки че Кърт бе натрупал повече пари от баща й, Сузан често с пренебрежение си казваше, че става дума за сегашните обезценени долари. По времето на баща й човек е можел да опази парите си. Женени от двайсет и една години, те бяха в непрекъснат конфликт. Кърт Арви не понасяше зле прикритите забележки на съпругата си по повод неговата работа. Въпреки това като двама войници от противникови армии, останали сами на безлюден остров, те се дебнеха, което беше далеч по-интересно, отколкото да седнат един до друг край накладения огън.

Докато Вито снимаше „Момче от добро потекло“ за студията на Кърт, Сузан наблюдаваше създаването на филма с по-голяма от обичайната си придирчивост. Откакто Вито всъщност отвлече преди две години Били Айкхорн от партито й в Кан, Сузан му нямаше вяра. Дори разводът на семейство Орсини, който доказа, че е била права от самото начало, не възвърна благоразположението й към Вито. Затова тя с изострено внимание отблизо следеше всяка фаза от производството на филма.

Сюзан прибра косата си и се приготви да си ляга. Тя беше толкова доволна от благотворителната вечер, че не се сдържа и затанцува, продължавайки да си тананика мелодията от филма. После седна, зае се да сваля грима си и мислено сравни тази вечер с досегашните си благотворителни сбирки. Банкетът в балната зала на хотела бе преминал както трябва; храната не беше кой знае колко изискана, но можеше да се яде; обслужването беше прилично; жените, които не знаеха как да се облекат за официална филмова прожекция, разперваха бухналите си фусти върху колената на съседите си; публиката прие филма много добре.

Самата Сузан много харесваше романа, по който бе заснет филмът „Момче от добро потекло“. Когато Кърт й спомена нечуваната сума, която бил принуден да плати за правата, тя само поклати глава, което означаваше, че се е оставил да го минат. Всъщност беше доволна, че той ще екранизира книгата, а не някой негов конкурент. Фабулата на книгата не беше сложна. Това беше едно от предимствата й.

Действително обхващаше период от двайсет и пет години, като се започне от 1948 година, когато момчето от добро потекло Джосая Дъф Съдърланд постъпва в Принстън. Той е наследник на богато семейство от Роуд Айланд, от което са излезли мнозина президенти на Съединените щати, сенатори и ректори на университети.

Съдърланд, ветеран от Корейската война, красив и пълен с добродетели, притежава интелект и чар. В студентското общежитие го настаняват в една стая с Ричард Романос, правнук на един от най-влиятелните мафиотски босове в страната. Той е лъчезарно момче, чийто горд и властен баща е решил да го откъсне от мафиотските среди и да го направи истински американски аристократ.

Рик Романос е веселяк, но притежава твърд характер и е значително по-умен от Съдърланд. Двамата с Джош бързо се сприятеляват тъкмо защото са много различни. Стават неразделни и след дипломирането си отиват да учат в юридическия факултет на Харвард. Живеят заедно, ходят заедно по гаджета, споделят си всичко, с изключение на тъмното потекло на Романос. Заедно постъпват на работа в една реномирана адвокатска кантора и правят планове как Джош Съдърланд ще се кандидатира за общински съветник в Ню Йорк, после за Конгреса, за Сената и най-накрая за президент.

Съдърланд се оженва за едно симпатично момиче, Лора Стандиш, което произхожда от аристократичните семейства на Чарлстън, а Романос остава ерген. През двайсет и петте години от постъпването им в университета до кандидатирането на Съдърланд за президент Рик Романос осъзнава, че малко по малко неволно е започнал да завижда на приятеля си и да си обяснява всичките му успехи единствено с неговото добро потекло. Той завижда на Джош и за чудесната му жена. С Лора шеговито флиртува, а съпругът й приема това като съвсем нормално, защото сляпо вярва в предаността на жена си.

Романос използува пари на мафията, за да финансира предизборните кампании на Съдърланд, и неусетно го обвързва с нея толкова тясно, че политикът да не може да се измъкне. Накрая Романос отнема Лора на Съдърланд по време на изборите за президент.

Когато се събужда в деня на церемонията по встъпването му в длъжност, Джосая Съдърланд не е сигурен дали жена му ще присъствува на нея. В последния момент тя се появява и застава до него, но той не знае дали връзката й с Рик Романос няма да продължи, не знае и кога приятелят му ще поиска от него първата от многото услуги, които му дължи.

„Е, не можеха да направят по-добър избор на актьори“ — помисли си Сузан, докато сваляше грима си с памук.

Даяна Кийтън беше изключително подходяща за женската роля, беше по-добра партньорка на Редфорд, отколкото щяха да са Дънауей и Фонда. Изглеждаше като истинска съпруга на виден политик. Да, проклятието, което тегнеше над снимките на „Момче от добро потекло“, проклятието, което бе сполетяло Вито Орсини, проклятието, на което Сузан Арви се наслаждаваше през цялото време, бе започнало от сполучливия избор на актьорите.

Първият проблем възниква, когато хората, натоварени да наемат подходяща сграда за снимките в нюпортската фамилна лятна къща на Съдърланд, удариха на камък. Богатите нюпортчани отказваха да предоставят къщите си за снимане на филм, независимо от това какви суми им предлагаха. Вито се примири и нае едно доста малко имение. Наложи се интериорите на балната зала и другите големи помещения да бъдат построени в холивудски павилиони. След монтажа дори специалист не би могъл да познае кога някой актьор излиза от стая в къщата и влиза в помещение, което всъщност се намира на три хиляди мили от имението. Вито се лиши от нюпортския пейзаж, но малцина от зрителите щяха да забележат това.

Поради провала в Нюпорт бюджетът набъбна още преди довършването на сценария. Или, по-точно казано, преди довършването на първия от петте сценария, които бяха написани.

Сузан спря да сваля грима си, едното й око остана непочистено, и се замисли за четиримата първокласни сценаристи, към които се бе обърнал Вито. Естествено, всеки от тях искаше да разкаже историята малко по-иначе от автора на книгата. Всеки си имаше свои собствени виждания, които отстояваше. Но Вито Орсини не позволи на никого дори минималната творческа свобода, която е задължителна. Самочувствието му непрекъснато растеше и той започна да защитава книгата така, като че лично я бе написал.

Сузан не можеше да отрече, че след като се изпокара с четиримата най-добри сценаристи на Съединените щати и Англия, Вито успя да намери един неизвестен писател, който превърна книгата в съвсем убедителен сценарий. Разбира се, това доведе до още по-голямо нарастване на бюджета, въпреки че хонорарите на сценаристите не са голямо перо в разходите по един филм. Но, така или иначе, се получи сценарий, който задоволи всички.

Сузан приключи със свалянето на грима и започна да бърше лицето си с памук, натопен в розовата вода, която правеха специално за нея в местната аптека.

„Ами режисьорите?“— каза си тя, сещайки се за проблемите, които те бяха създали на Вито.

Режисьорите бяха направо непоносими. Много по-проклети от сценаристите. Когато Хюстън отказа да сключи договор с Вито, Сузан изобщо не се учуди. Двамата просто не можеха да се сработят, дори Кърт беше съгласен с нея по този въпрос.

От всички смахнати, които участвуват в създаването на филми, режисьорите са най-шантавите. Но поне един от тях все пак би трябвало да намери общ език с Вито. Милош Форман, Джон Шлезинджър, сър Каръл Рийд — всички те бяха прочели сценария и имаха желание да поставят „Момче от добро потекло“, докато не усетиха, че Вито иска да им се налага, докато не разбраха, че този продуцент, този нищо и никакъв продуцент се кани всеки ден да идва на снимачната площадка и да им диша във вратовете, вместо да си седи в кабинета и да прави всичко, за да им облекчава живота.

Сузан не се сдържа и каза на мъжа си, че Вито не постъпва правилно, като не взема Фифи Хил, режисьора на „Огледала“, получил „Оскар“ предната година. Всъщност накрая Вито опря и до него, но Хил вече беше ангажиран. Вито все пак спаси положението в последния момент. Той успя да хване в мрежите си един млад режисьор, Дани Сигъл, който имаше зад гърба си два успешни филма с малки бюджети. Режисьорът беше толкова отскоро в занаята, че се съгласи да поеме тази суперпродукция въпреки заплахата, че Вито ще му виси на главата.

Тогава Сузан си бе помислила, че оттам нататък филмът няма да срещне спънки. Договорите със звездите бяха подписани, сценарият беше добър, режисьорът — талантлив, макар и неопитен, продуцентът — обигран и току-що получил „Оскар“. Това, че Вито съумя да преодолее проблемите, по онова време й развали настроението.

Но бюджетът бе надхвърлен значително. Бе загубено много време за написването на сценария и за намирането на режисьор, затова Сигъл се видя принуден да снима в неимоверно кратки срокове и филмът излезе златен, защото се работеше по дванайсет часа на ден, в съботите, неделите и празниците. На всички се плащаха тройни надници. Но какво значение имаха няколко милиона долара, когато се снимаше филмът на годината?! Точно така бе казал Кърт. Баща й навярно не би заявил подобно нещо, ала по негово време режисьорите нямаха такава власт.

Сузан Арви започна да се реше бавно. За нея това беше ритуал и тя го изпълняваше най-съзнателно, без да бърза, колкото и късно да си лягаше. Решеше се, гледаше се сериозно в огледалото, докато си спомняше как Дани Сигъл можа веднага да предразположи Редфорд и Никълсън към себе си и ги накара да му повярват. Режисьорът притежаваше особен чар и младежка фантазия и изобретателност. Затова когато го споходи музата и той реши да използува актьорите по неочакван и шокиращ начин, и двамата веднага възприеха идеята му.

Сузан никога нямаше да забрави деня, в който Кърт се прибра вкъщи и й каза, че Сигъл е решил да размени ролите на Редфорд и Никълсън. Редфорд щеше да играе мафиотския престолонаследник, а Никълсън — момчето от добро потекло. Кърт сподели с нея, че и Вито е харесал това хрумване, напълно се е съгласил със Сигъл и е казал, че само на един луд младок може да му мине през ум такава идея и че само един разкрепостен продуцент може да я възприеме. Да накараш двама такива актьори да играят роли, противоположни на техния натюрел, беше изключително смела находчивост и щеше да се запомни в Холивуд.

Гримьорите се постараха, още повече че във филма двамата трябваше да остареят с двайсет и пет години, а при звезди като Редфорд и Никълсън не биваше да се прекалява с грима, тъй като лицата им бяха световноизвестни. Сузан Арви отвори гардероба, за да извади нощницата си, и избухна в смях, който би преминал в истерия, ако тя не се владееше.

Редфорд с почернена руса коса, но с ангелските си сини очи, блага усмивка и англосаксонско излъчване, със струящото от него добродушие трябваше да заговорничи с група зловещи мафиоти от неговата фамилия срещу най-добрия си приятел, а Никълсън с руса перука над изрусените вежди, под които святкаха злобните му дяволски очи, с чудесната си налудничава усмивка и с хапливия си кикот трябваше да спечели доверието на американските избиратели… И двамата актьори направиха каквото можаха, но все едно не успяха да преодолеят онова, което ги бе превърнало в звезди, а не просто в актьори. Докато траеше прожекцията, Сузан не смееше да погледне към екрана, защото се страхуваше, че ще избухне в смях.

Не искаше да разочарова простосмъртните зрители. Те бяха толкова щастливи, че са се сдобили със скъпите билети, толкова зашеметени от пищните декори, от достоверния преразказ на книгата, от излъчването на прочутите актьори, че не им минаваше през ум да се замислят правилно ли са разпределени ролите. Те не бяха критици. Кинокритиците скоро щяха да си кажат дамата.

„С теб е свършено, Вито“ — рече си Сузан Фарбър Арви и изпрати въздушна целувка към отражението си в огледалото.

— Сузан, къде си, по дяволите?

Съпругът й стоеше на вратата на будоара и. Той никога не си позволяваше да нарушава неприкосновеността на нейната светая светих.

— Сега ще дойда! — провикна се тя.

„Все пак след двайсет и една годишен брак редно е да съжаля тоя нещастен мухльо, както го наричаше баща ми чак до смъртта си — помисли си тя. — Поне тази вечер.“

— Изморен ли си? — попита го съчувствено, докато излизаше, завързвайки колана на атлазения си пеньоар.

— Да, като пребит съм. Тези предпремиери ме съсипват, въпреки че журналистите още не са видели филма.

— Мисля, че Даяна Кийтън разкрива неочаквана страна на своя талант, скъпи. Не съм подозирала, че може да е толкова потресаващо сексапилна. А щом една жена казва за друга, че е сексапилна… Сцената, в която Романос я прелъстява в апартамента в хотел „Мариът“, докато Съдърланд държи най-важната си предизборна реч в балната зала… беше толкова натуралистична и вулгарна, че всички ще говорят за нея… Още ми е пред очи.

— Не вярвах, че ще я накараме да се съблече съвсем — каза Кърт Арви.

— И това, което събличаше, беше страхотно, скъпи. Тя изобщо не прилича на момичето от филма „Ани Хол“. Трябва да повишиш хонорарите на всички, които са правили костюмите.

— И музиката е чудесна, нали, Сузан?

— Мелодията още звучи в ушите ми.

— А какво ще кажеш за декорите, Сузан? Знаех си, че всичко ще е наред, макар и да не осигурихме онези проклети екстериори в Нюпорт.

— Никой не усети. Ако не бях ходила в Нюпорт, бих се заклела, че снимките са правени там. Вито си е намерил чудесен художник, Кърт. Не само снимките в Нюпорт, целият филм е просто съвършен.

— А Даяна? — подсвирна Кърт Арви. — Само като си помисля, че Вито искаше да вземе за тази роля Фонда… Добре, че го разубедих.

— Учудвам се, че си могъл да го разубедиш дори само за това, скъпи. Филмът е негов, изцяло негов, а не твой, недей забравя това. Идеята беше на Вито, отговорността е негова, крайният резултат е негов, той вземаше всички важни решения сам.

Сузан нагласи възглавниците на леглото така, както тя харесваше и както слугинята й до ден-днешен не се бе научила да ги слага. Каза на Кърт, който седеше на своето легло и гледаше тъпо:

— Много добре ти е известно, Кърт, че съм последният човек, който би подценил ролята на филмовата студия в създаването на един филм. Ти го финансира, но нека погледнем истината в очите, скъпи, Вито ще обере лаврите. Признавам, че той беше главният двигател на целия филм, макар да не го обичам като човек. Както обра лаврите от „Огледала“, така, смятам, ще ги обере и този път. А ние ще стоим отстрани и никой няма да се сети коя студия е финансирала филма.

— Да, права си, Сузан. — Кърт Арви се усмихна за пръв път от пет часа насам. — Целият филм от началото до края е рожба на Вито. Много ми се спи, Сузан.

— Приятни сънища, скъпи.

Сузан Арви нежно целуна съпруга си. „За това, което му казах тази вечер, заслужавам да вляза в рая на съпругите“ — помисли си тя и реши утре да посети ревюто на Джофри Бийн. Той беше любимият й моделиер и Сузан сигурно щеше да си поръча по един от всичките тоалети.

Още в деня, когато Кърт се прибра вкъщи и й каза за размяната на ролите между Редфорд и Никълсън, в деня, в който мегаломанът Вито, убеден в своята безпогрешност, се остави лудият Дани Сигъл да го подведе и да го вкара в клопка, Сузан Фарбър Арви заяви на мъжа си, че той незабавно трябва да обвърже евентуалните загуби от „Момче от добро потекло“ с приходите от „Огледала“. Този път тя говори без заобикалки и наблегна на думата „трябва“. Кърт я изслуша и не възрази. Вито се съгласи с промяната в договора, защото бе сигурен в себе си, а и защото Кърт го заплаши, че в противен случай ще прекрати снимките и ще приспадне направените разходи от данъчната си декларация.

„Студията на Арви няма да загуби нито цент от тазвечерния бляскав провал — помисли си Сузан със задоволство, — защото очакваните загуби от трийсетмилионния филм изцяло ще се покрият от печалбите от «Огледала», който продължава да се прожектира в цял свят.“

При тази мисъл тя реши, че още утре ще вземе един от самолетите на студията, ще прескочи до Ню Йорк и ще накупи сума антики, защото с купуването на тоалети не могат да се похарчат достатъчно много пари. Интериорът на дома й май се нуждаеше от възобновяване. Къщата направо плачеше за това. Сузан си науми още утре заран да се обади на Марк Хамптън. Бе заслужила тази малка награда.

Редфорд и Никълсън също нямаше да са на загуба. Те с усмивка щяха да обяснят как е станала глупашката смяна на ролите им и тяхното реноме изобщо нямаше да пострада. Но Вито! Той би могъл да не допусне тази грешка, да изгони шантавия Сигъл, да сложи на негово място опитен режисьор и с първоначалното разпределение на ролите филмът щеше да стане класически и да донесе много пари.

Вито, който цял живот се натягаше, най-сетне бе направил фаталната грешка, която Холивуд никога нямаше да забрави и да му прости. Той тотално провали първия си голям филм, първия си голям шанс, възможността да затвърди успеха от оскара. Всички в този град щяха да се радват на поражението му.

„Отдавна си търсеше белята“ — помисли си Сузан Арви и мислено задраска името на Вито Орсини от списъка на хората, с които имаше да разчиства сметки. Каквото сам си направиш, и Господ не може да ти го направи.

Дали Кърт някога щеше да признае, че тя е настояла да се промени договорът? Че е видяла навреме айсберга и е спасила „Титаник“? Надали щеше да й отдаде дължимото. Но беше твърде късно да съжалява, че се е омъжила за такъв самодоволен човек, какъвто беше и баща й.

Все пак Кърт щеше да й бъде длъжник поне три-четири години и много добре знаеше това. Щом и двамата бяха стигнали дотам, че след прожекцията обсъждаха музиката на филма, значи ситуацията беше трагична. Преди да се унесе в сладък сън, Сузан Арви съжали, че баща й, този самодоволен стар мръсник, не е доживял да види тазвечерното й изпълнение. Но той вероятно и бездруго се преобръщаше в гроба. По негово време за трийсет милиона долара можеше да се купи половината Лос Анжелос. И той го бе сторил.

5

Маги Макгрегър изтика назад стола на колелца и качи краката си на отрупаното с книжа бюро. Планьорката за идната седмица бе приключила, директорът на продукцията, помощникът му, сценаристите и всички останали външни и вътрешни сътрудници, които според телевизионната компания бяха нужни за нейното седмично шоу, си бяха отишли, отнасяйки чашките си с кафе и поничките.

Останала сама за пръв път от много часове, Маги се замисли за най-важния извод от току-що протеклото съвещание. Никой дори мимоходом не бе споменал за „Момче от добро потекло“.

За филма още не бе излязла нито една рецензия, дори в специализираните холивудски издания, които изпреварваха ежедневниците. От две седмици в пресата се поместваха реклами за филма на цели страници, а от няколко месеца в кината се прожектираха откъси от „Момче от добро потекло“. След три дена филмът щеше да бъде пуснат в осемстотин кина в цялата страна, а дори и най-дребните риби от нейния екип, присъствували на планьорката, сякаш не бяха чували за него.

Тя беше готова да се обзаложи, че никой от колегите й не е способен да прояви тактичност, но в случая грешеше. Те бяха проявили смайваща тактичност, като се направиха, че не забелязват смърдящия разлагащ се слонски труп, около който седяха.

Е, ако наистина бяха големи актьори, щяха да споменат за филма поне бегло. Но тъй като не притежаваха такъв талант, бяха предпочели да се правят на слепи. Интересно дали са се наговорили преди планьорката? „Сигурно са го направили — помисли си тя. — В моята разпасана войска такава дисциплина не би могла да съществува“. За тези хора нямаше нищо свято, на редовните съвещания те споделяха най-долните и най-пикантни клюки от филмовия свят, говореха без капка уважение за суперзвездите и обсъждаха най-вулгарните скандали.

Маги предполагаше, че знаят за връзката й с Вито от месеци, а може и от самото начало, защото подобни тайни не можеха да останат скрити за журналисти, работещи с нея и обучени от нея. Шпионската им мрежа, която обхващаше всички кътчета на филмовия свят, сигурно вече им е докладвала. Но тя не предполагаше, че истината за „Момче от добро потекло“ толкова се е разчула още преди премиерната прожекция.

Ако филмът беше само слабоват, ако се очакваше да получи и добри, и лоши рецензии, мнозина хора биха отишли да го видят само заради кинозвездите и скъпите декори. Тогава „Момче от добро потекло“ нямаше да е табу в разговорите на колегите й, дори ако те с Вито бяха женени.

Сътрудниците й толкова отдавна работеха с нея, че откровено биха й казали колко слаб е филмът и биха предложили идеи за рекламирането му.

Тяхното мълчание означаваше, че той е дори по-слаб, отколкото си е представяла. В къщата на обесения не се говори за въже. Май такава беше поговорката. С друго не можеше да се обясни проявената от екипа й деликатност. Значи филмът на Вито наистина ще се превърне в най-големия провал на Холивуд и всички вече го знаят.

Маги бе изненадана, но всъщност я изненада само това, колко лесно прие лошата новина. Фактът, че бе влюбена във Вито, не означаваше, че си е загубила ума. Тя бе изслушвала цветистите му разкази за неговите безбройни караници със сценаристи и режисьори, но през цялото време знаеше, че в края на краищата той ще се оправи. Проблемите на предснимачния период бяха естествени като напикаването на кърмаче.

Но когато разбра за размяната на ролите, Маги едва прикри смайването си. Само каза на Вито, че не може да си представи Лесли Хауърд да играе Рет Бътлър, а Кларк Гейбъл — Ашли Уилкс в „Отнесени от вихъра“.

— Това наистина би било невъзможно, Маги — съгласи се тогава Вито с нея, — но в този филм нещата стоят другояче.

Той толкова се бе влюбил в това хрумване, което вече бе започнал да възприема като свое, че не можеше да осъзнае предупреждението й. „Оттогава ли — запита се Маги, заслушана в тишината на сградата, която се бе обезлюдила поради обедната почивка, — оттогава ли започнах да го разлюбвам?“

Сигурно. Тя се познаваше достатъчно добре и знаеше, че не се поддава на чувствата си. Освен това притежаваше силно изразен инстинкт за самосъхранение. Никога не би се издигнала толкова в професията си, ако не си пазеше задника непрекъснато.

Любовта беше лукс, който не биваше да си позволява. Но се реши на тази авантюра, защото Вито и Били се бяха разделили, а шансът бе твърде примамлив, за да го подмине. Любовта прилича на скъпа рокля, за която знаеш, още щом я видиш, че ще я облечеш само два-три пъти и затова е по-добре да оставиш някоя друга глупачка да я купи. Въпреки това я плащаш, защото животът е твърде кратък.

Маги можеше да си позволи да се влюби, колкото и скъпо удоволствие да бе това, но не можеше да си позволи името й да се свързва с един неудачник. „Имам два вида публика — каза си тя. — Едните са телевизионните зрители, които пет пари не дават дали Вито Орсини се е провалил, а другите — хората от филмовия бизнес, които ще престанат да ме уважават достатъчно и да се страхуват от мен, ако разберат, че продължавам да ходя с него въпреки неуспеха на «Момче от добро потекло».“ Слава Богу, че Вито не поиска да се оженят. Ако беше приела, какво щеше да прави сега?! Тя потръпна при мисълта за съпругите, които непрекъснато се усмихваха насила, за съпругите, които бяха принудени да са на страната на мъжете си, каквото и да ставаше. „Благодаря много, не се натискам за наградата за най-добра съпруга, учредена от госпожа Норман Мейн“ — каза си тя.

Маги вдигна слушалката и се обади в нюйоркското бюро на телевизионната си компания. Свърза се по прекия телефон с влиятелния вицепрезидент на компанията Фред Грийнспан — тъкмо се бе върнал от един от разточителните си обеди в Манхатън, които можеха да се мерят с древноримските пиршества. Само за десет минути тя го убеди, че е наложително да направи няколко предавания от манхатънското студио. По улиците на Ню Йорк се снимаха достатъчно филми, за да си създаде тя работа за месеци напред.

— Кога си готова да започнеш? — попита я Грийнспан.

— Нали ме познаваш, Фред? Хрумне ли ми нещо, трябва веднага да го осъществя. Мога да си стегна багажа още днес и да хвана вечерния самолет. Така че направо изпрати кола да ме посрещне на летището. Окей?… Утре да вечеряме заедно? С удоволствие, Фред. Само ми обещай отсега, че няма да си говорим за работа… Ще запомня думите ти, Фред. Знам, че открай време ме харесваш, но се обзалагам, че още не си готов да направиш нещо в тази насока.

Джиджи седеше на широкия тапициран перваз на прозореца на стаята си със своята най-добра приятелка Мейзи Голдсмит. И двете седяха по турски, бяха облечени със стари дънки и избелели фланелки, която по износеност можеха да се мерят с едновремешни бойни знамена. Момичетата методично се тъпчеха със сладки с кокосова глазура, които Джиджи току-що бе изпекла. Беше средата на април, късен съботен следобед.

Мейзи и Джиджи си бяха направили график, удобен и за Били, и за семейство Голдсмит. Петъците те прекарваха у Голдсмитови, където бащата на Мейзи, голям шеф в „Метро Голдуин Майер“, сбираше приятели и им прожектираше някой нов филм. След лека вечеря гледаха друг филм, обикновено чуждестранен или от класиката. В събота сутринта двете момичета се пренасяха у Били и прекарваха там целия ден. Мейзи оставаше да преспи и се прибираше вкъщи в неделя, за да вечеря със семейството си.

Мейзи Голдсмит беше момиче, за което всеки човек с набито око можеше да предскаже, че ще стане чернокоса красавица, макар тя да не го вярваше. Прекалено висока, пълничка, тя носеше очила с дебели стъкла, които не се решаваше да смени с лещи. Мейзи беше добра ученичка, почти толкова добра като Джиджи. И двете се харесаха още от деня, в който Джиджи дойде за пръв път в „Юни“.

Джиджи навърши седемнайсет години и порасна с пет сантиметра, откакто пристигна в Калифорния. Сега тя бе висока метър и шейсет и пет. Чертите й пак бяха деликатни, но в нея беше настъпила промяна. Нейната прямота, която навремето можеше да се възприеме като защитна реакция, предизвикана от ниския й ръст, сега се бе превърнала в самоувереност. Тя не се стремеше да изпъква сред съучениците си, но привличаше със своята горда осанка вниманието на околните, без да го усеща. Джиджи се движеше грациозно като балерина. Кестенявата й коса, над която Сара направи доста експерименти, докато постигна желания резултат, сега беше станала оранжево-теракотена. Джиджи се научи да потъмнява с кафяв молив светлите косъмчета на извитите си вежди. Умело използуваше черна спирала за дългите си, но безцветни мигли. Сега очите й привличаха погледите на всички мъже. Хората, които я срещаха, се вглеждаха неволно, за да определят цвета на ирисите й. Но тя беше стеснителна и не умееше да кокетничи. Млечнобялата й кожа издаваше нейните чувства: тя лесно се изчервяваше. Наистина заприлича по един очарователен начин на кинозвезда от двайсетте години, както й беше предрекла Били. Джиджи винаги беше готова да се разсмее, но дори когато бе сериозна, устните й пак загатваха усмивка.

Този следобед Джиджи и Мейзи решиха, че е твърде хладно и влажно, за да идат с колата до плажа, твърде рано, за да започнат да си пишат домашните по математика и че им е по-приятно да си приказват двете, отколкото да се обаждат на приятелките си по телефона и да ги питат какво се канят да правят тази вечер. Всички техни приятели се движеха на групички, още не бяха се разделили на двойки. Момчетата и момичетата от „Юни“ се събираха през уикендите, призовани от там-тамите на тийнейджърския свят.

— Усетих, че снощи татко се притесни, докато гледахме несъкратения вариант на „Последно танго в Париж“. Той не очакваше, че във филма ще има толкова секс — каза Мейзи. — Не му беше приятно, че ние присъствуваме, но прожекцията вече беше започнала. Ако ни бе изгонил пред всички от прожекционната зала, щеше да накърни реномето си на свободомислещ. Когато светнаха лампите, той ме изгледа загрижено, но мама се направи на непукистка.

— Филмът беше страхотен, нали? — каза Джиджи.

— Не можах да разбера всичко в него, имаше някои неясни моменти… Но задникът на Брандо, а?… Какво ще кажеш за Брандо, Джиджи? Включваш ли го в отбора си?

— Разбира се! В първия отбор, в отбора на мечтите.

— Сигурна ли си? Филмът е отпреди седем години, а той напоследък надебеля като свиня. Бива го да играе само „кръстници“. Не е късно да промениш решението си — великодушно й предложи Мейзи.

— Мейзи, щом не искаш да видиш инструмента на Брандо, това значи, че не притежаваш капка здраво любопитство. Става дума за един от най-големите красавци на всички времена, за един от най-големите актьори, за една от най-великите личности, затова забрави за теглото му, за възрастта му, а си мисли само за най-важното у него.

— Не забравяй, Джиджи, че имаш право да включиш само десет души в твоя отбор на мечтите.

— Е, за него съм сигурна. А какво става с твоя отбор?

— Не бързай, още си мисля. Може би… може би Белмондо. След като татко ни прожектира „До сетен дъх“, аз съм луда по него. Той е страхотно секси и има жестоки устни… Не би ли предпочела Белмондо пред Брандо? — съвсем сериозно попита Мейзи, а очите й примижаха зад дебелите стъкла на очилата.

— Не — бързо й отговори Джиджи. — Много лесно мога да си представя Белмондовия, защо да губя заради него едно място в отбора си? Басирам се, че парчето му е доста провиснало — bien pendu, не знам как е „парче“ на френски. Защо не го включиш във втория си отбор?

— О, вторият отбор! — каза Мейзи и грейна.

Тя си свали очилата и сбърчи чело. Мейзи обичаше да разглежда кандидатури за втория си отбор, защото задачата не беше толкова отговорна, колкото формирането на отбора на мечтите. За втория отбор можеш да избереш мъж, който да се окаже впоследствие с жалък пенис, без да се притесняваш какви други пениси си пренебрегнала заради него. Мейзи приличаше на придирчива колекционерка в антикварен магазин, която вече се е престрашила да направи първата си трудна покупка и сега с облекчение се оглежда за още нещо.

— Уди Алън — заяви тя.

— Чакай, Мейзи, не бързай толкова — възрази й Джиджи. — Уди Алън от месеци е в моя отбор на мечтите! Не може изведнъж и ти да го поискаш. Не е честно!

— Защо да не е? Ти си запазваш правото първа да го видиш. И след това не е нужно да ми казваш нищо.

— Хайде де, ще го разгледам хубавичко, може дори и снимка да му направя, и после да не ти разкажа! Нали съм ти приятелка?!

Джиджи погледна засмяна вечно сериозната си приятелка и й предложи още една сладка.

— Наистина ли ще споделиш всичко с мен?

— Разбира се! Помисли колко по-голямо удоволствие щяхме да изпитваме от филмите му, ако знаехме цялата истина за това какво всъщност се крие под измачканите шорти, с които той не се разделя. Сигурно има сериозна причина да не си слага слипове.

— Не сме се уговаряли да си разменяме информация — възрази й Мейзи.

— Виж какво, аз измислих играта, затова мога да си позволя да въведа днес ново правило. Задължението да си разменяме информация, което ще удвои възможностите ни.

— Но не е ли по-добре да не знаем толкова много и да се гърчим от любопитство?

— Мейзи, ти приемаш всичко твърде насериозно. Отпусни се малко. Така или иначе, никога няма да им ги видим, защо да не сме алчни? Хайде да продължим. Аз включвам Синатра в отбора на мечтите си.

Джиджи щракна тържествуващо с пръсти, а по лицето на Мейзи се изписа ужас.

— Господи, Джиджи, ти си избираш все по-стари и по-стари. Будалкаш ли ме, или си станала перверзна?

— Интересът ми е чисто исторически. — Джиджи направи надменна гримаса и си сложи очилата на Мейзи. — Може би остарялото добро момче има остарял добър хуй? Спомни си, че докато е бил млад, тълпи от жени са били готови да убиват заради него.

— Добре, в такъв случай избирам Ричард Никсън. И аз мога да имам странни хрумвания.

— Това е повече от странно, Мейз, не ти препоръчвам да го правиш. Ще забравя, че си споменала Никсън — великодушно каза Джиджи.

— Добре. Аз пък няма да ти броя Синатра. А сега сериозно: Дъстин Хофман. Искам да видя Дъстин Хофман. Включвам го в отбора на мечтите си.

— И аз! Откак гледах „Абсолвентът“. За Дъстин Хофман няма да се караме. Включваме го и в двата отбора на мечтите. Той просто трябва да бъде видян — съгласи се Джиджи. — Да преминем към литературата… Норман Мейлър?

— В никакъв случай! И в пети отбор не бих го включила.

— Само те проверявам. Той изобщо е извън игрището. Не го бива дори за поливач на терена… с неговата свещена сперма.

— Филип Рот?

— Нямам нищо против — каза Джиджи. — Освен това, че кандидатурата му е твърде банална и очевидна. Достатъчно е да прочетеш веднъж „Синдромът Портной“, за да ти стане съвсем ясна неговата сексуалност. Той с нищо няма да ни изненада. Само ще си изгърмим патрона. Чудя се дали старият Селинджър още действува.

— О, Джиджи, престани! Той е истински отшелник.

— Да, но как пише! Книгите му са направо класика. Никога няма да остареят.

— Джиджи, ако пак споменеш Уолтър Кронкайт, преставам да играя.

— Басирам се, че е страхотен. Той влиза в моя почетен отбор, където човек може да, се е оттеглил от активна дейност, но остава негов член до края на живота си.

— Още едно ново правило! — оплака се Мейзи.

— Днес съм настроена бунтарски. Ще ми се да отхвърля конституцията и да основа тази държава наново. Избирам Анди Уорхол за отбора на мечтите ми.

— Джиджи!

— Казах: Уорхол! Имам това право и го избирам в отбора си.

— Това е направо гнусно. Джиджи, ти ме отвращаваш!

— Но на теб никога не би ти хрумнало, нали? — каза Джиджи тържествуващо. Тя се забавляваше повече от реакциите на Мейзи, отколкото от самия избор. — Не ми ли се полагат точки за оригиналност?

Джиджи вдигна победоносно вежди. Знаеше, че това ядосва Мейзи.

— Понякога ме тревожиш.

Мейзи изяде последната сладка с много угрижен вид. Преди няколко седмици Джиджи бе боядисала косата си, поливайки се с цяло шише кислородна вода. Госпожа Айкхорн беше подарила на Джиджи едно бяло волво, защото тези коли били най-безопасни, а тя даде да го пребоядисат в шокиращо розов цвят. Въображението на Джиджи прехвърляше разумните граници. Синатра… Уорхол… Това не е на добре.

— Джиджи — предпазливо започна Мейзи, — а какво ще кажеш за футболния отбор на „Юни“?

Джиджи издаде достоверни звуци на повръщане:

— Уааа! Никакви момчета! Нали се бяхме разбрали: никакви момчета! Пфу!

— Добре. — Мейзи въздъхна облекчено. Джиджи не беше отрекла основния им принцип. — А за треньора? — дяволито попита тя.

— Да, вечният проблем — треньорът. Дали да го слагаме в сметките. Още се колебая по този въпрос, стара приятелко. Има нещо банално в това да изберем треньора, но… той пък е толкова готин. Още не мога да преценя дали наистина искам да видя пениса на човек, когото познавам, когото виждам всеки ден в училище. Страхувам се, че това ще е твърде… задължаващо.

— Не знам защо трябва да го смяташ за задължаващо. Не е нужно да му казваш, че си го видяла.

— Но остава онова ужасно изкушение: представи си, че го видя, че го харесам и го поискам. Тогава ще се почувствувам задължена да сваля треньора, да осъществя реална… връзка.

— Да го поискаш ли? Кой ти говори за искане? — извика Мейзи притеснена.

— Очевидно това ще е следващата стъпка. След като го видиш, ще го поискаш, след като го поискаш — ще го пипнеш.

— Не, не! — изпищя Мейзи възмутена. — В никакъв случай… Прекаляваш с промените в правилата, направо прекаляваш! Щяла да го пипа! Нали сме се разбрали… никакво пипане!

— Никакво пипане, никога за нищо на света, обещавам — бързо се съгласи с нея Джиджи, също уплашена. — Задраскваме треньора. Повече не ми споменавай за него.

— Няма, не се тревожи.

— Момичета, момичета, домашното си по математика ли пишете? — се чу гласът на Били иззад вратата.

— Да, госпожо Айкхорн — бързо й отговори Мейзи. — Стигнали сме до средата.

— Добре, ако е време да си починете, защо не идем да гледаме „Крамер срещу Крамер“ и да си хапнем след това по един хамбургер в „Хамлет“? Ако още проявявате интерес към Дъстин Хофман.

— Проявяваме, разбира се — веднага й отговори Джиджи, — след малко ще сме готови, Били.

В своята кариера Вито Орсини бе преживял и победи, и поражения, но никой не го бе виждал оклюмал. Той винаги беше енергичен, в добро настроение и никога не проявяваше слабост. Справяше се с трудностите със същата самоувереност, с която посрещаше успехите. Благодарение на италианската си външност, на орловия си аристократичен нос и пълните си, добре оформени устни той създаваше впечатлението, че е преуспяващ човек, във вида му нямаше нищо бедняшко и несретническо. За Вито беше лесно да изглежда силен. Дори когато се обади по телефона на Маги, за да се уговорят в колко часа ще вечерят заедно, и нейният телефонен секретар му съобщи, че тя е напуснала града, и го прикани, ако желае, да остави някакво съобщение, той посрещна новината само с ядно разкривяване на устните си и с гримаса на раздразнение.

Ако някой го гледаше отстрани, не би разбрал, че току-що е получил сигурна информация: „Момче от добро потекло“ е обречен филм. Толкова сигурна, сякаш я бе прочел на първа страница на „Ню Йорк Таймс“ отпечатана с едри букви. Причината за внезапното заминаване на Маги беше съвсем недвусмислена за всеки друг човек, освен за Вито.

„Маги се мисли за много умна, но всъщност е една глупачка — каза си той, след като затвори телефона. — След време ще разбере, че се е държала като пълна идиотка, дори още по-зле — като страхливка. Но и аз съм глупак, щом съм очаквал по-добър кинематографски усет от една двайсет и седем годишна телевизионна клюкарка, която само допреди пет години беше най-обикновена журналистка в списание за тъпи домакини. Майната й“ — помисли си той и я заличи от съзнанието си.

Никога не я бе обичал, за разлика от нея, или поне така му се струваше. Възприемаше я като една от малкото жени, с които можеше да бъде откровен, като приятелка, която можеше и да чука, и да й има доверие. Е, значи се е излъгал в нея. Когато има вземане-даване с жени, човек винаги прави сума грешки, но в края на краищата Маги губеше от това.

През следващите няколко дена, когато започнаха да се появяват първите рецензии, Вито по стар навик не разгърна нито един вестник, нито обсъди рецензиите с някого, който ги бе чел. В началото на кариерата си, когато бе продуцент на няколко остро критикувани спагети-уестърна, заснети в Италия, стигна до убеждението, че зрителите най-добре знаят какво искат да гледат и никой кинокритик не може да им повлияе. Презрените уестърни донесоха зашеметяващи печалби. Доста от последните му филми, които той харесваше много и които критиката обикна, не можаха да привлекат публиката. „Всички рецензии са пълна глупост“ — помисли си той. Този път усещаше, че е извадил късмет, предвкусваше успеха, успеха, в който не бе престанал да вярва през цялото време, докато правеше „Момче от добро потекло“.

Към края на първата седмица след пускането на „Момче от добро потекло“ по екраните Вито вече не беше толкова сигурен в късмета си. Обзе го паника. Очакванията му така се разминаха с действителността, че разочарованието му не настъпи малко по малко. Той не осъзна бавно, че посещаемостта спада твърде рязко — след добрия старт тя се търкулна надолу бързо като отрязана от гилотина глава.

През първия ден, в петъка, филмът вървеше добре, защото тълпите от верни до гроб почитатели на Редфорд и Никълсън проявиха перверзно любопитство и отидоха да видят чак толкова слаб ли е филмът и не послушаха категоричните препоръки на кинокритиците, които ги съветваха да не си губят времето, за да се убедят как може да бъде съсипана една чудесна книга. Критиците, които до един се възхищаваха от книгата, отминаваха всичко добро във филма в стремежа си да анатемосат безнравствените холивудски демони, посегнали на нея.

Такава безпрецедентна кръвожадност, такъв стремеж към унищожаване не бе очаквала дори Сузан Арви. Въпреки това на другия ден посещаемостта продължаваше да е приемлива, поне до шест часа следобед, а съществуваше и надеждата, че съботните вечерни прожекции ще увеличат приходите.

Но мълвата, тази незнайна сила, по-могъща, от която и да е рекламна кампания, си бе свършила работата. Сякаш всеки от гледалите „Момче от добро потекло“ в петък и в събота следобед се бе обадил най-малко на десетина свои приятели и им бе казал колко слаб е филмът. И сякаш всеки от тези десетина се бе обадил на десетина други. В резултат на тази лавинообразна устна агитация в кината бяха отишли само единични киноманиаци некрофили, за да го видят, преди да е спрян, и да могат после да разказват колко по-слаб е той от това, което се говори за него.

Всеки, който си бе купил билет за филма, възненавидя Редфорд в ролята на отрицателния герой и презря Никълсън в ролята на беззащитния добър момък. Зрителите се бяха почувствували лично засегнати и горчиво измамени от гаврата с техните любими кинозвезди. От гаврата, която ги бе накарала за миг да се разколебаят във вярата си в редфордското у Редфорд и никълсънското у Никълсън. Сякаш Вито бе скалпирал и изкормил Дядо Коледа на Бъдни вечер в някой приют за сираци.

В неделя провалът беше пълен. Филмът щеше да се върти в празни салони, докато собствениците на кината не го изцедят до капка и не го сменят с друг. Вито прекрати всякакви връзки с хората от снимачния екип още от пускането на филма по екраните. Той непрекъснато сновеше от Лос Анжелос до Сан Диего и от Санта Барбара до горния край на долината Сан Фернандо, посещавайки киносалоните, в които се въртеше филмът, за да открие признаци на живот. Знаеше, че това е глупаво и безполезно, но нищо не можеше да го спре. В неделя по обед разбра, че му остава само едно.

— Баща ви се обажда — каза главният прислужник Уилям на Джиджи.

— Здрасти, татко — рече Джиджи, прикривайки учудването си. — Как си?

— Чудесно. Ако нямаш други ангажименти, искаш ли да идем да вечеряме някъде заедно?

— О, добре… Разбира се… Чудесно! Много ще ми е приятно. Къде ще идем? Питам те, за да знам как да се облека.

Джиджи усещаше, че говори смутено, но баща й не беше й се обаждал поне от два месеца.

— Изобщо не се притеснявай за тоалета си. Искам просто да си хубава. Попитай Били. Кажи й, че ще те заведа в „Доминик“, тя ще те посъветва. Ще мина да те взема точно в шест и петнайсет.

Вито затвори телефона, преди тя да успее да каже каквото и да е. Джиджи се огледа в помътнялото венецианско огледало с резбована рамка, което висеше във фоайето над масичката с телефона, на който я бе повикал Уилям. Огледа се и поклати глава учудено. През този уикенд Мейзи си бе останала у тях, защото и на двете им предстоеше класно по английски и трябваше да учат сериозно. Джиджи бе прекарала цялата събота над учебниците и се канеше да продължи да зубри в неделя вечерта, а следобеда да отиде при Жан-Люк в кухнята. Били от една седмица беше в Ню Йорк и щеше да се върне късно вечерта. Затова Джиджи се бе наговорила с готвача да използуват свободното му време и да сготвят пиле, а ла Франсоа Първи с диви печурки, трюфели и сметана.

„Забрави за пилето — заповяда си Джиджи, — зубри до пет, и петнайсет, а след това се облечѝ.“

— Жан-Люк — попита тя готвача, след като му поиска извинение за отложения урок, — чувал ли си някога за ресторанта „Доминик“?

— В Лос Анжелис ли е?

— Да.

— Не съм. Значи ме изоставяш заради някой си Доминик?

— Знаеш, че мога да те напусна само заради баща си.

— Приятно прекарване, Джиджи — каза готвачът и мислено изпсува Вито, този така наречен баща, който толкова безцеремонно му отнемаше най-многообещаващата ученичка тъкмо когато щеше да й разкрие десетте най-важни правила за приготвянето на трюфелите и невероятните възможности за комбинирането им с месото и соковете на едно пиле.

Джиджи издържа над учебниците до пет часа. Никога през живота си тя не се беше обличала цял час, но бе твърде развълнувана от предстоящата среща с Вито и искаше час по-скоро да се види как ще изглежда, а не да се занимава с поетите от Шекспирово време. Взе си душ, изми с шампоан косата си, която бе мила предния ден. След като я изсуши със сешоара, изсветли няколко кичура с четчица, натопена в кислородна вода. После извади всичките си любими дрехи в ги раздели по видове. Елиминира всичко по-претенциозно, както и всичко прекалено ученическо. Опита няколко различни комбинации, докато най-сетне стигна до един компромисен вариант, който според нея беше подходящ за ресторанта, чието име не бе известно на Жан-Люк, а той знаеше всички места, където човек може да се нахрани добре в този град. Облече си бял кашмирен пуловер с поло-яка и разкроена велурена пола, чийто цвят отиваше на тъмнооранжевите кичури в косата й. Напъха пуловера в полата и си сложи широк колан от ръждивочервена кожа. После си обу каубойски ботуши със същия цвят.

Никакви обеци, помисли си Джиджи, докато се гримираше. Тя имаше най-малко десетина различни обеци, но още не беше овладяла изкуството да ги носи. Обеците можеха да развалят всичко. Обеците означаваха толкова много различни неща и имаха толкова много подтекстове, че човек трябваше да притежава опита на Били, за да научи езика им и да разбере кои кога се носят и защо. Най-лесното беше да си пробиеш ушите и да си сложиш неангажиращи златни или сребърни топченца, но Джиджи, която не се плашеше, кажи-речи, от нищо, направо се изпотяваше при мисълта, че някой ще доближи игла до ушите й.

Джиджи се наметна с едно кожено яке и седна в полукръглото фоайе така, че да види кога ще се зададе колата на Вито. Той беше точен. Веднага след пристигането му тя изхвърча от къщата, влезе в колата, целуна го бързо по бузата, като че ли се виждаха всеки ден, а не отиваха да вечерят двамата сами в ресторант за пръв път през живота й.

Докато изминаха сравнително късото разстояние до булевард Бевърли, където се намираше „Доминик“, те разговаряха за времето. Вито подкара към скрития паркинг зад „Доминик“, както правеха редовните клиенти, и помогна на Джиджи да слезе от колата. Влязоха в ресторанта от задния вход, минаха през кухнята и се озоваха в салона. Бяха подранили, още нямаше никакви клиенти — всичко се развиваше според плана на Вито. Той бе запазил едно сепаре малко встрани от другите в дъното на салона, така че всички да виждат Джиджи, а той да е с гръб към тях.

Докато изпи няколко джин-мартинита по рецепта от 1940 година, които Дом му приготви на бара, Вито обясни на Джиджи какво представлява ресторантът: че е нещо като клуб за свои хора. Той чуваше как салонът зад гърба му се запълва бързо, защото хората в Холивуд неделен ден вечерят рано, но не се обърна нито веднъж.

Вито посвети цялото си внимание на Джиджи. Тъмната му глава с късо подстригана къдрава коса непрекъснато се навеждаше към нея, сякаш тя беше най-очарователната жена на света. Подробно я разпита за училището, кимайки съсредоточено, докато изслушваше отговорите й, искаше да научи всичко за Мейзи и другите й приятелки и непрекъснато я разсмиваше с коментарите си. Докато ядяха агнешките котлетчета с пържени картофи, той проявяваше невероятен интерес към всички подробности от живота на Джиджи. Час по час й задаваше уточняваше въпроси, от която проличаваше, че любопитството му е искрено. Вито бе изцяло погълнат от дъщеря си като мъж, срещнал красива и пленителна жена, безразличен към всичко оставало поради жаждата си да общува само с нея.

Джиджи все повече се отпускаше под влияние на галантността и вниманието му. Плътният й, искрен, весел смях често се извисяваше над клюкарското бъбрене, което изпълваше опушения салон. Пригласяше му ниският глас на Вито, който явно също се забавляваше добре. Джиджи бе наклонила своята красива глава към баща си, семплият пуловер подчертаваше яркия цвят на косата й, нейната нежна шия се издигаше от яката към овалната й брадичка по толкова изящен начин, че всички жени й завиждаха. Джиджи не обръщаше внимание на нищо наоколо, защото й беше изключително приятно с Вито. Всеки в салона усещаше, че на тяхната маса цари много приятна атмосфера, от която околните са изключени.

След десерта бяха готови да си тръгнат, преди останалите посетители да са довършили вечерята си. Вито подписа сметката и двамата с Джиджи минаха през целия ресторант хванати под ръка. Джиджи се бе изчервила от възбуда. Вито се спираше на всяка маса и представяше момичето гордо усмихнат: „Сид, Лорийн, това е дъщеря ми, Джиджи Орсини… Шери, Дани, това е дъщеря ми, Джиджи Орсини… Лу, Еди, това е дъщеря ми, Джиджи Орсини… Бари, Санди, Дейв, това е дъщеря ми, Джиджи Орсини…“ Докато стигнат до кухнята и се качат в колата, Джиджи се запозна с повечето важни личности във филмовия свят, хора, които допреди малко бяха готови да се обзаложат на много пари, че е невъзможно Вито Орсини да е толкова весел и безгрижен точно тази вечер, хора, които не знаеха, че той имал такава прекрасна дъщеря и че толкова добре се разбирал с нея.

Те си размениха многозначителни погледи, които изразяваха две чувства: учудване от това колко леко приема Вито трагедията си и одобрение, защото в живота има и по-важни неща от успеха или неуспеха на един филм. Всички те имаха семейства, деца, не е ли това най-важното в края на краищата?! Не можеш да не се възхитиш на човек, който не позволява на нищо, каквото и да е то, да му развали вечерта с дъщеря като Джиджи. Дълго след като Джиджи излезе от „Доминик“, мнозина видни граждани на Холивуд продължаваха да си мислят колко щастлив човек е Вито Орсини.

Джиджи не обърна внимание на това, как се умълча Вито, докато я караше към дома й. Още се намираше под въздействието на вечерта, вечер, каквато никога не бе преживявала и никога не бе се надявала, че ще преживее с баща си.

Когато стигнаха до портата, Джиджи видя, че лимузината, която е докарала Били от летището, си заминава.

— Били се е прибрала — рече тя предупредително.

— В такъв случай няма да влизам — отговори й Вито. — Ще си кажем лека нощ пред входа. Аз утре ще пътувам.

— Дълго ли няма да те има?

— Да, сигурно месеци.

— О, татко — въздъхна Джиджи и изведнъж се натъжи.

— Не исках да помрачавам нашата вечеря, затова не ти казах по-рано. Трябва да замина за Франция, за да изпълня един ангажимент, който поех още преди „Огледала“. Подписал съм договор за два филма с група богати чуждестранни бизнесмени. Ливанци, които имат излишни пари и искат да се включат в международния филмов бизнес. Трябва да направя тези филми, преди да съм се заловил с каквото и да било. След два дена ще се срещна с тях в Париж. Ще снимаме предимно във Франция и в Англия.

— По дяволите!

— Знам. И на мен не ми се ходи кой знае колко, но такава е играта. Както казваше Уили Сътън: „Обирам банки, защото в тях има пари.“ А сега парите са в Париж. Можеш да дойдеш за няколко седмици през лятото, ще ти намеря работа в снимачния екип, време е да започнеш полека-лека да навлизаш в бизнеса. Ще се обадя на Били от Париж, за да обсъдим този въпрос.

— О, само не забравяй! Много искам да дойда. Наистина!

— Няма да забравя — обеща й Вито.

Той й отвори вратата на колата, целуна я бързо, помаха й с ръка и си замина.

Натъжена, Джиджи влезе в къщата и се качи в стаята на Били.

— Мила! — Били я прегърна. — Чудесно изглеждаш. Но защо си толкова тъжна? Какво се е случила? Баща ти нещо лошо ли ти каза? Уилям ми съобщи, че си отишла да вечеряш с него.

— Каза ми само, че щял да замине за един Господ знае колко дълго да снима филми във Франция.

— Мисля, че можеш да му влезеш в положението — деликатно каза Били.

— Идеята не е лоша, но не ми се разделя с него.

— Той каза ли ти нещо за… филма?

— Не.

— Значи и на теб не ти се е наложило да отваряш дума за него — рече Били и се вгледа отблизо в лицето на Джиджи.

— Слава богу, не. Отначало много се притеснявах, но после усетих, че той ще се държи, сякаш нищо не се е случило. Затова се отпуснах. Толкова хубаво си поговорихме. О, Били. Той така се интересуваше от всичките ми работи… Сякаш сега ме открива. Може би най-сетне съм пораснала достатъчно, за да не му е досадно с мен. Какво ще кажеш? Имах да му разказвам толкова много, а той ме слушаше тъй внимателно, че аз съвсем забравих за филма. Направо не мога да повярвам как ми изхвръкна от съзнанието.

— Хъм.

Били се замисли. Когато трите с Мейзи и Джиджи не намериха билети за „Крамер срещу Крамер“, те влязоха на една от първите петъчни прожекции на „Момче от добро потекло“ в Уестуд. Никое от момичетата не посмя да предложи да си тръгнат, когато започна да става ясно, че филмът е тотално сбъркан. Били, която се притесняваше заради Джиджи, настоя да излязат, оправдавайки се с ужасно главоболие. Джиджи многократно бе чела и препрочитала всички рецензии и толкова страдаше, че най-накрая Били ги събра и ги накъса.

— Къде вечеряхте? — полюбопитствува Били.

— В един ресторант, казва се „Доминик“. Затова воня, сякаш са ме пекли на скара. На излизане срещнахме много таткови приятели… Той се познава с всички. Държаха се много мило и любезно, сякаш нищо не се е случило. Не казаха нито дума за филма.

— Така е прието… пред хора. Никой от филмовия бизнес не знае кога ще изпадне в положението на Вито. Затова спазват определени правила на поведение — обясни Били и прегърна Джиджи през раменете.

„Ти наистина си абсолютна свиня, Вито — помисли си тя ядосано. — Да използуваш дъщеря си, която никога не си поглеждал, като щит, да я заведеш там, където всички те познават, да я обсипеш с внимание, да я замаеш с чара си, да се правиш на грижовен татко пред цял Холивуд с ясното съзнание, че тя ще ти помогне да се измъкнеш от трудната ситуация и да хвърлиш прах в очите на хората. Много добре си представям как си действувал тази вечер: обработил си Джиджи точно както обработи мен, накарал си своята дъщеря да се влюби в теб. Какво ли се каниш да правиш с нея сега, когато тя стана капитал?“

6

Валънтайн О’Нийл седеше пред чертожната маса в своето ателие в „Скръпълс“, отпиваше от силното френско кафе, което си пареше всяка сутрин, и мислеше за много неща. Беше късната пролет на 1980 година и тя бе напълно щастлива. „Колко ли жени са напълно щастливи — запита се, — и то само на двайсет и девет години?“ Според нейните наблюдения повечето жени на двайсет и девет години се притесняваха или за гаджетата си, или за съпрузите си, или за децата си, или за работата си, или от липсата на работа, или пък от всичко това, взето заедно. Повечето жени никога не постигаха пълно щастие, а то е спокойствието да се радваш на себе си. Или го постигаха едва когато станеха баби и се оттеглеха от кипежа на живота. Поне майка й така казваше. „Горката ми майка — помисли си Валънтайн, — толкова мъдра беше, а почина съвсем млада, като работѝ до последния си час в модната къща на Балмен. Всъщност не съм напълно щастлива“ — заключи накрая Валънтайн.

Винаги щеше да й липсва нейната майка, французойка, омъжила се за американец, когото срещнала в деня на освобождението на Париж. Двамата отишли да живеят в Ню Йорк, където се родила Валънтайн. След ранната смърт на съпруга й младата вдовица бе, завела своето полуирландче-полуфранцузойче в родния си Париж, където ателиетата на голямата модна къща Балмен станаха второ училище за Валънтайн. Там Валънтайн толкова добре усвои занаята, че след смъртта на майка си през 1972 година се завърна в Ню Йорк с намерението да си опита късмета в моделиерството.

И ето че сега, осем години по-късно, тя и Елиът са женени, което е невероятно, почти толкова невероятно, колкото това, че са съдружници на Били в двата изключително доходоносни магазина „Скръпълс“ в Чикаго и Ню Йорк. „Защо мама не доживя да види колко съм щастлива?!“ — помисли си Валънтайн. Тя не можеше да сподели пълноценно щастието си с Елиът, защото той от радост не беше в състояние да осъзнае какъв голям шанс са имали.

Валънтайн продължаваше да прави модели по поръчка за отделни клиентки. Колкото и друга работа да имаше, винаги намираше време да ръководи отдела за висша мода, какъвто имаше само в калифорнийския „Скръпълс“. Доста богаташки, независимо от парите си, нямаха достъп до него, защото Валънтайн разполагаше с ограничено време и обслужваше с предимство старите си клиентки. Изпитваше непреодолима нужда да продължи да работи с ръцете си, да твори, да скицира, да се докосва до платовете, да създава тоалети за специални случаи, тоалети, в които се материализираха въображението и талантът й. От една година насам тя не приемаше нови клиентки, направи само едно-две изключения за жени с големи връзки.

Като Джиджи Орсини например. То се знае, че щеше да ушие абитуриентската рокля на Джиджи, макар Били като всяка грижовна майка да си мислеше, че по този начин ще я разглези. Невъзможно беше да се разглези момиче, чиято най-голяма мечта беше да научи от Валънтайн тайните на готварството; невъзможно беше да се разглези момиче, прекарало цял един съботен ден в пазаруване и готвене, за да поднесе на Валънтайн и Елиът в собствения им дом една пищна вечеря от пет ястия вместо подарък по случай втората годишнина от сватбата им, една прекрасна класическа вечеря, каквато Валънтайн според собственото й признание не би могла да приготви. Майка й я бе научила да готви чудесно обикновени домашни гозби, а Джиджи бе обучавана от първокласен френски готвач и нейните изискани сложни ястия, сравнени с ежедневната френска кухня, се възприемаха по същия начин като моделите на Валънтайн, сравнени с конфекцията по закачалките в супермаркетите.

Дори ако Джиджи беше разглезено момиче, Валънтайн пак щеше да й ушие рокля, в която тя да изглежда възможно най-добре на такова важно празненство като абитуриентския бал. Всеки моделиер, който ежедневно си има работа с клиентки, чиито телесни недостатъци трябва да прикрива, би се зарадвал на възможността да си отдъхне, като ушие нещо изключително за Джиджи, това прекрасно младо момиче, излъчващо съчетание от свежест и невинност. При всяко появяване на Джиджи Валънтайн имаше чувството, че започва да чува весела, безгрижна музика, идваща сякаш от друг свят. Струваше й се, че Джиджи е дотанцувала в ритъма на джаза от трийсетте години и изглежда така, като че току-що се е натискала с някой студент от Йейл на задната седалка на откритата му кола, след като се е наливала с джин в кръчмите, пушила е забранени цигари и е подлудила цял взвод младоци, а всъщност момичето едва бе започнало да излиза с момчета и според Били нямаше никакви лоши навици, което само по себе си тревожеше мащехата.

„Дали не ми харесва, защото и тя е половин ирландка? — запита се Валънтайн. — Или пък ми е симпатична, защото и двете сме работливи, защото и двете сме готови да въстанем срещу общоприетите норми, ако усетим, че ни пречат?“ Те и двете бяха зеленооки, с бели кожи и червени коси, независимо от това, че косата на Джиджи беше боядисана и че Валънтайн беше доста по-висока от Джиджи, която май вече бе престанала да расте. Измислянето на модела на роклята на Джиджи я радваше, като че измисляше рокля за себе си. В нейния строг лицей, дори да бяха чували за такова нещо като абитуриентски бал, щяха да го забранят.

Но в момента Валънтайн не можеше да мисли за роклята на Джиджи. Погледна си часовника. След две минути имаше среща с нова клиентка — още едно изключение. Валънтайн се намръщи, като се сети как не можа да откаже на Били, когато я помоли да измисли моделите на костюмите за Мелани Адамс, която щеше да играе главната роля в новия филм на Уелс Коуп „Легенда“.

Коуп, продуцентът с най-добър вкус в Холивуд, на чиито успехи всички завиждаха, в продължение на цяла година бе търсил подходящ втори филм за Мелани Адамс, която изведнъж стана световноизвестна кинозвезда с първия си филм, правен от него.

„Легенда“ беше филм, в който сполучливо бяха слети биографиите на Дитрих и Гарбо. В такъв филм можеше да играе само съвременна актриса, която не се стряска от нищо, а най-малко — от това, че ще я сравняват поне по външност с двете безсмъртни звезди. Валънтайн би отказала, защото не я блазнеше известността, която щеше да си спечели, но в края на краищата се съгласи да бъде увещана, тъй като ставаше дума за Мелани Адамс.

Бивш фотомодел, Мелани Адамс бе разбила сърцето на Елиът, беше го напуснала неочаквано преди четири години и му бе оставила само една жестока бележка. На Валънтайн се падна да слепва строшените парчета.

Елиът, нейният Елиът, беше мъж, който истински обичаше жените, радваше се на тяхната компания, отдаваше им се с топлота и нежност, с каквито те на свой ред му отвръщаха, лекуваше раните им, проявяваше разбиране към техните проблеми. Но преди да се влюби в нея, той истински се бе влюбвал само веднъж — в Мелани Адамс.

А това момиче се отнесе брутално към него: използуваше го безскрупулно, лъжеше то непрекъснато и отвърна на чувствата му само с презрение. В разговорите си с Валънтайн Елиът никога не бе обвинявал Мелани, винаги се бе опитвал да я разбере, да намери обяснението на нейните действия. Но Валънтайн знаеше истината и гореше от желание да накаже това същество, което бе причинило толкова страдания на Елиът. Мелани бе постъпила по непростим начин с мъжа, когото Валънтайн обичаше. Елиът бе джентълмен. Ако днес Мелани Адамс дойдеше при него, той щеше да я посрещне любезно и не би опитвал да й отмъсти. Ала тя, Валънтайн, беше прекалено много жена, за да й прости.

„А всъщност — честно си призна Валънтайн — донякъде съм и любопитна. Не е ли съвсем нормално да искам да видя с очите си Мелани Адамс — единствената друга жена, която Елиът е обичал?“

Мелани Адамс влезе в ателието на Валънтайн тъкмо когато тя закопчаваше последното копче на снежнобялата престилка, която винаги обличаше върху дрехите си, когато приемаше клиентки. Мелани си имаше антураж: самият Уелс Коуп, светлокос красив мъж, прехвърлил четирийсетте, слаб и с хубава фигура, неговият помощник-продуцент, двама рекламни агенти, личният фризьор на Мелани и една секретарка. Тези шестима души се бяха скупчили около актрисата, сякаш щяха да я бранят, затова отначало Валънтайн не можа да разпознае сред тях Мелани, която стоеше безразлично като пленена от диваци кралица, докато останалите се представяха на Валънтайн.

— Съжалявам, господин Коуп, но не сте добре дошъл в моето ателие — заяви Валънтайн. — Не подозирах, че сте решили лично да придружите госпожица Адамс, и не мога да разбера защо сте довели толкова много хора.

Уелс Коуп се засмя весело, без да се засяга от острия тон на Валънтайн.

— Трябваше да ви предупредя, госпожице О’Нийл, но недейте забравя, че костюмите за „Легенда“ са твърде важни, за да оставим Мелани да дойде тук сама като обикновена клиентка. Дошли сме, за да улесним работата ви, да ви помогнем, да ви…

— Господин Коуп, с нищо няма да допринесете за моята работа. Чела съм сценария и разбрах точно какви костюми са необходими. Нужна ми е само госпожица Адамс.

— Но… Вие не разбирате. Госпожица Адамс… Мелани иска да сме тук, за да определим насоките и да я подкрепим, да…

— Да я държите за ръчичка ли, господин Коуп? Ако самата тя не ми се довери, няма смисъл да започваме. Естествено, по-нататък ще работим съвместно, вие ще одобрявате моите модели, ще ги коригирате с моя помощ, но днес ми е нужна само госпожица Адамс. Разполагам с по-малко от два часа. Ще я оставите ли насаме с мен, или ще си тръгнете всички, заедно с госпожица Адамс?

— Трябваше да ме предупредите, не знаех, че сте толкова…

Уелс Коуп вече не се смееше.

— Толкова… каква? — попита Валънтайн, доволна от неговото объркване, ала без да променя строгото си изражение.

— Толкова… категорична.

— Решавайте, господин Коуп, но не ми губете повече времето.

— Мелани? — Уелс Коуп въпросително погледна актрисата.

— За Бога, Уелс, защо просто не се разкарате всички?

В говора на Мелани Адамс се усещаше характерната за родния й Кентъки мекота, но тонът й беше твърд.

— Ще дойда да те взема по обед — каза той намръщен. — Хайде да оставим двете дами да поработят.

— Е — каза Валънтайн, когато останаха сами, — мисля, че така е по-добре.

— Възхищавам се на маниера ви, госпожице О’Нийл. Досега не съм виждала човек, способен да изгони Уелс. Доставихме ми удоволствие.

— Наричай ме Валънтайн. Обикновено не съм толкова зла, но присъствието им беше напълно излишно. Учудва ме, че те не са го осъзнали.

— Казвах му на Уелс, че създаването на костюми не е колективно дело. Но тия хора толкова се притесняват дали костюмите ще станат както трябва… Все пак „Легенда“ е исторически филм…

— За който никога не бих направила автентични костюми, защото дрехите, които жените са носили по онова време, днес ще изглеждат отблъскващо.

— Да, да! Точно това си мислех, докато разглеждах стари снимки на Дитрих и Гарбо от времето, когато са пристигнали в Холивуд… И двете са се обличали отвратително. Всичко е било твърде дълго и натруфено. И онези ужасни шапки! Не ми се играеше във филма, защото не можех да понасям дрехите.

— Не се притеснявай за това — каза Валънтайн.

Тя започна да оглежда Мелани Адамс отблизо. Наблюдаваше я как движи ръцете си, как върти глава и как държи раменете си. Мелани, естествено, беше по-ниска, отколкото изглеждаше на снимките, но на живо бе по-красива, отколкото на екрана, ако това изобщо беше възможно, призна си Валънтайн.

— Ще направим нещо, което да наподобява онова време — каза тя на Мелани. — Ще интерпретираме нещата и ще пригодим моделите към външността ти. А публиката ще си мисли, че си облечена точно според тогавашната мода. Това, което ще избягна и заради което господин Коуп ще ми плати доста добре, е разочарованието от точното пресъздаване на действителността.

— „Разочарование от действителността“… Това ми харесва, разбирам го — каза бавно Мелани.

Действителността винаги й се беше изплъзвала. През целия неин живот, независимо от това колко хора й казваха, че е красива, колко мъже я обичаха, тя никога не беше се възприемала като реална личност. „Усещам се реална само когато съм много хремава“ — си мислеше тя понякога с детска капризност.

Когато Мелани Адамс престана да позира на фотографите и се превърна в киноактриса, тя откри, че се чувствува реална само докато работи камерата. Възприемаше се като друг човек, разбира се, но истински. Обаче камерата все някога спираше и тя оставаше тъжна, погълната от собствената си празнота, от непрекъснатия си стремеж да намери изход от измисления си образ, да излезе на бял свят като пиле, което се опитва да строши непробиваемата черупка на яйцето. Потребността на Мелани непрекъснато да получава, за да си изгражда крехко и несигурно усещане за самоличност, я бе научила да вдъхва любов, но колкото и да бе обожавана, това не беше достатъчно, за да я отърве от веригите на нарцисизма.

— Казах „пресъздаване на действителността“ — спокойно я поправи Валънтайн.

— Да, права си, но не е ли едно и също? — отговори й Мелани мъгляво, прокарвайки пръсти по топовете с плат, подпрени на стената до бюрото на Валънтайн. Тя докосваше леко кадифетата, меките кашмири и ледените атлази. После, сякаш събуждайки се, попита Валънтайн: — Ти нали беше жена на Спайдър Елиът?

Бе виждала снимки на Валънтайн по журналите, но никога не беше я срещала. Не бе предполагала, че Валънтайн е толкова симпатична и умна. Всъщност никак не й се искаше да се срещне със съпругата на Спайдър и бе дошла тук само защото Уелс настоя.

— С Елиът сме женени от две години — небрежно отговори Валънтайн.

— Ние с него се познавахме… Всъщност той ми направи първите пробни снимки, когато започнах да позирам. Може да се каже, че ме въведе в кариерата.

— И така може да се каже — съгласи се Валънтайн. — Но от Елиът знам, че всеки друг фотограф би направил същото. Той твърди, че който и да те снима, все ще изглеждаш добре. Още тогава ми каза, че когато Хариет Топингам видяла пробните ти снимки във „Фашън енд Интириърс“, тя те нарекла „убийствено красива“. Знаеш ли това?

— Не. — Мелани се засмя поласкана. — Хариет винаги преувеличава, но е прекрасна редакторка. Сигурно доста добре сте се познавали със Спайдър, за да споделя с теб такава смешна дреболия отпреди четири години. Учудва ме, че още помни тези неща.

Валънтайн извади шивашкия сантиметър.

— Я да ти взема мерките, преди да съм забравила — каза тя. — Не мърдай.

Тя сръчно започнала взема най-важните мерки от опашния прешлен до основата на врата, оттам — до края на раменната кост, от нея — до лакътя, от лакътя — до китката, от китката — до края на средния пръст. Това бяха само изходните мерки, но тя не би ги поверила на никоя от помощничките си.

— Той може и да не помни тези неща — каза Валънтайн, докато навиваше сантиметъра. — Разбираш ли, с него бяхме съседи. Всяка вечер Елиът ми разказваше какво му се е случило през деня… А аз бях достатъчно глупава да му готвя, когато нямаше да ходи на ресторант. Но ако не го правех, горкият щеше да умре от глад. В деня, когато те видял за пръв път, той ми каза, че се е влюбил в теб, без изобщо да ти знае името. Разказа ми, че много си се уплашила и могъл да те задържи във фотостудиото си само като ти направил сандвичи с ръжен хляб, лебервурст и ементал. — Гласът на Валънтайн стана ироничен. — Искрено ме впечатли това, че при такива емоционални обстоятелства той запазил достатъчно самообладание, за да ти приготви приличен сандвич. Когато допълзявах до него да споделя любовните си несполуки, той в най-добрия случай ми стопляше една консерва с доматена супа „Камбъл“.

— Значи казвал ти е, че се е влюбил в мен?

— Разбира се — отговори й Валънтайн. — Нямахме тайни един от друг. Може и да ти прозвучи странно, то си е странно, когато една жена и един мъж си казват всичко и нямат тайни един от друг, но така става, когато отношенията започват не с любов, а с обикновено приятелство.

— Обикновено приятелство ли? Звучи ми като нещо повече.

— О, не! Наистина не! Всъщност отначало аз изобщо не харесвах Елиът… Или по-скоро не ми харесваше навикът му стремглаво да се влюбва във всяка красива нюйоркска манекенка и после да я разлюбва. Сигурно и ти си усетила това, когато си го срещнала. Този женкар не ме интересуваше. Трябваше да мине доста време, докато той спечели моето доверие и любовта ми.

— Как… как те накара да му повярваш? — попита Мелъни с пресеклив тих глас.

— Няма да ти кажа — рече Валънтайн и се усмихна нежно. — Прекалено ще се поласкаеш, а ако ще работим заедно, не бива да ставам една от многото ти ласкателки.

— Значи е свързано с мен? Хайде, Валънтайн, длъжна си да ми кажеш. Не е честно само да събуждаш любопитството ми. Не си права. Ако не си искала да ми го кажеш, не трябваше да започваш.

Валънтайн остави сантиметъра на бюрото си.

— Знаеш ли, Мелани, ти си права. Елиът е споделял с мен някои неща, които не биваше да ти казвам. Трябваше да си мълча.

— Но аз настоявам! Обещавам ти, че няма да се разстроя… Но ако ти е казвал всичко, защо е премълчал…

— Е, спомняш ли си, че след първия си филм ти дълго чака, докато господин Коуп измисли коя ще е следващата стъпка в кариерата ти?

— Как бих могла да го забравя?! Побърках се от чакане. Но какво общо има това с доверието ти към Спайдър?

— По това време Елиът не те беше виждал, откак ти бе заминала за Холивуд, като го бе напуснала внезапно един следобед в Ню Йорк… Ох, Мелани, наложи се аз да го успокоявам след преживения шок. Седмици наред горкият Елиът беше направо съсипан. Да, толкова време мина, докато пак се влюби. В края на краищата всичко това се оказа полезно за мъжкото му самочувствие и беше необходимо той да разбере, че има поне едно момиче, което може да го отритне… Та докъде бях стигнала? А, да. Доста време след това ти го посети тук, в дома му в Лос Анджелис и… — Гласът на Валънтайн заглъхна. Тя се изчерви и отмести поглед от Мелани.

— И какво? — грубо попита Мелани.

— Мелани, това, че сте се любили, е съвсем естествено. Нормално е и това, че ви е било приятно и на двамата. Напълно разбирам защо си искала да възобновиш старата си връзка с Елиът. Толкова момичета не могат да го забравят… Но когато той ми разказа за това… как да го кажа… дето му се е наложило да ти обясни, че вече не изпитва чувства към теб, колкото и приятен да е бил сексът… е… че ти вече не го вълнуваш, с което малцина мъже биха могли да се похвалят, тогава усетих, че малко по малко започвам да му вярвам. Убедих се, че е възмъжал и се е отърсил от манията си да сваля всяка красива жена, която види. Отговорих ли на въпроса ти?

— Напълно — каза Мелани, напъвайки се гласът й да звучи шеговито.

— Не те ли поласках твърде много?

— Не съм съвсем сигурна, Валънтайн. Трябва да си помисля.

— Браво. Хайде да започваме. Направила съм някои ескизи, това са още сурови идеи. Не искам да ги показвам на господин Коуп, преди да съм чула мнението ти. Не той, а ти ще обличаш тези дрехи. За теб ги правя, а не за него. Ела до бюрото ми да ти ги покажа.

Докато Мелани разглеждаше скиците, Валънтайн се учудваше на своите неподозирани способности. Тя остави Мелани да прехвърля рисунките и запали цигара, нещо, което си позволяваше рядко. Винаги държеше пакет „Голоаз“ в чекмеджето на бюрото си за моментите, в които трябваше да премисля нещата. Сега бе почувствувала нужда от цигара, за да се ориентира в емоциите си. На нея и през ум не й бе минавало, че някой ден ще може да представи толкова умело своя Елиът като мъж, който се е влюбвал в безброй жени, а не само в две. Освен това до днес не бе подозирала колко жестоко го ревнува от Мелани Адамс. Навремето, когато Елиът имаше връзка с Мелани, тя, Валънтайн, почти бе успяла да си внуши, че го възприема само като приятел, макар да съзнаваше, че се е влюбила в него от пръв поглед. Колкото и объркана да се чувствуваше, Валънтайн реши да направи на омразната й до днес Мелани прекрасни костюми, с които щеше да надмине самата себе си.

Щеше да сътвори за Мелани такива тоалети, които щяха да направят клетото създание не чак толкова тъжно. До днес тя не би могла да повярва, че най-силното чувство, което ще изпита към Мелани Адамс, е съжалението.

Сузан Арви излезе от ателието на Марк Хамптън, тананикайки си, с походката на младо момиче. Той й беше обещал, че щом се освободи, ще пристигне в Калифорния, ще огледа къщата й и ще я промени от основите до покрива, от мазето до тавана, от главата до петите. Марк Хамптън се бе държал изключително любезно с нея. Притежаваше енциклопедични познания в областта на вътрешната архитектура и предусещаше желанията на клиентки като нея, които искаха да съчетаят разкоша с домашния уют. Много добре разбираше що е екстравагантност и лукс. На Сузан най й допадна една фраза, която той изрече по време на срещата им: „Единствената догма, която заслужава да бъде спазвана, е тази, която сами си налагаме.“ Всъщност го бе казал, когато говореха за мебелировката на спалните, но на нея й се струваше, че това е валидно за живота изобщо.

В надвечерната навалица Сузан зачака да светне зелено, за да прекоси Пето Авеню. Чувствуваше се леко замаяна както всеки път, когато пристигаше от Лос Анжелис и тръгваше по нюйоркските улици. Тя често идваше в този град, но все забравяше колко много хора има в Манхатън. Всеки от тях се бореше за място под слънцето и внимаваше да не светне червената светлина, преди да е пресякъл улицата и да се е озовал в безопасност.

„Слава Богу — помисли си Сузан както всеки път, когато пристигнеше в Манхатън, — че съм се родила на Западното крайбрежие.“ В Ню Йорк дори тя, дъщерята на Джо Фарбър и единствената му наследничка, щеше да е само една от многото стотици богаташки, които ежесекундно трябва да се самодоказват пред обществото. Ако живееше тук, щеше да е в един кюп с безброй жени като нея, които със същата стръв като хората пред светофара се бореха за мястото си в хайлайфа. В този случай би й се наложило да влезе в кръга на наследничките на стари фамилии, жени от сой, по-добър от нейния, или на новобогаташките, чиито съпрузи живееха в Ню Йорк и бяха натрупали пари от банкерство, индустрия, издателска дейност и буквално от всичко, което носеше пари в Америка.

В Холивуд, града на филмовия бизнес, където навремето баща й беше един от неколцината финансови гиганти, а днес съпругът й минаваше за такъв, за нея не беше проблем да е сред първите. Положението, което заемаше, й бе предварително осигурено, освен ако умишлено не се откажеше от него. Сузан знаеше това. Всяка пресметлива жена като нея не можеше да не осъзнае този факт. И все пак тя правеше всичко възможно, за да е първа сред първите. Стараеше се да се издигне, въпреки че не й бе необходимо. Искаше да получи повече власт в управлявания от мъже Холивуд, отколкото бе допустимо.

Но в Ню Йорк една жена можеше да се сдобие със собствена власт, а не да се задоволява с отразената власт на баща си или съпруга си, както беше в Лос Анжелис. В Ню Йорк жена можеше да ръководи списание, рекламна агенция или модна къща, без да дължи каквото и да било на някой мъж.

„Но това би означавало да се превърна в робиня на задълженията си, да треперя за своята кариера, да се страхувам от евентуален провал“ — разсъждаваше Сузан Арви. Такъв живот изобщо не й допадаше: тя нямаше нищо против да става рано за уроците по тенис, но да ходи всеки ден в някаква канцелария! Както казват англичаните, „не е изискано“.

Когато пристигна в техния апартамент в „Шери Недърланд“, който бяха купили преди три години, тя се обади по телефона вкъщи. В Ню Йорк беше, кажи-речи, време за вечеря, а в Лос Анжелос още беше следобед.

— Да, Кърт, добре съм. Досега бях при него… Той беше изключително любезен. Да, скъпи… Решихме да променим интериора на цялата къща. Това ще ни подмлади и ще ни извади от коловоза на всекидневието. За предпочитане е да постъпим така, а не да се изнервя дотам, че да продам картините и да започна да колекционирам произведения от съвременни художници. Не е ли така?… О, ще остана поне три дни… Трябва да свърша още много неща. Ти как си, мили? По-добре ли се чувствуваш? Чудесно. Опитай се да забравиш за този филм. Всички вече са го забравили. Тази вечер ли? Както обикновено. Натали ще ме води на някакво представление в театър, който е толкова далеч от Бродуей, че нищо чудно да е в провинцията. Не се тревожи за мен, Кърт. Разбира се, че ще наема лимузина. Да не мислиш, че ще се кача в някое нюйоркско такси?! Това е все едно да се затвориш в гардероб с луд. Ще ти се обадя утре. Пази си здравето и си легни рано. Дочуване, скъпи.

След като изпълни съпружеските си задължения, Сузан Арви свали всичките си бижута и ги прибра в сейфа, който бе поръчала да й сложат в гардероба. После пак вдигна слушалката, проведе кратък телефонен разговор и определи по-късен час.

Докато се излежаваше с наслада във ваната, тя се замисли за Натали Юстас, с която бяха делили една стая като първокурснички в университета, преди Сузан да го напусне, защото трябваше да се омъжи. Кърт мразеше театралните претенции на Натали, увлечението й по пиеси, които според него не би трябвало не само да бъдат поставяни, а дори писани. Но той не се беше виждал с Натали от години, защото Сузан му спестяваше това удоволствие, като се срещаше с нея единствено когато идваше в Ню Йорк сама. Кърт разбираше, че тя трябва да прескача по-често от него до Ню Йорк, за да обогатява колекцията си. Много бяха изложбите, които трябваше да посещава, новите галерии, аукционите и любимите й музеи, които тя не пропускаше да навести.

Кърт беше й казал, че всичко това не го интересува, но щом на нея й доставя удоволствие, той няма нищо против.

„Защо пък да има нещо против?“ — помисли си Сузан Арви, докато се оглеждаше изпитателно в огледалото на тоалетката. Беше само на трийсет и осем, изключително красива и младееща жена на трийсет и осем, когато си направи първата пластична операция.

Години преди това тя бе внимавала да не изтърве момента, в който ще й провисне кожата под брадичката. Всеки ден бе опъвала кожата на лицето си назад към ушите и след това я бе отпускала. В деня, в който забеляза, че тя леко провисва, толкова леко, че никой друг, освен нея не би го забелязал, отиде при козметичен хирург в Палм Спрингс, който беше по-дискретен и по-скъп от колегите си в Бевърли-Хилс.

Добрият чичо доктор, както тя го наричаше, й каза, че малко жени са толкова умни и идват толкова навреме. Обикновено те чакат, докато се види с просто око, че имат нужда от ремонт. Допреди няколко години, й бе казал той, лекарите изчакваха и правеха пластичните операции едва тогава, когато резултатът от тях щеше да е очебиен. А всъщност целта е никой да не забележи хирургическата намеса. „Вие си правите пластичната операция тъкмо навреме — й каза той, — или, по-точно, преди да е станала наложителна.“

Добрият чичо доктор я бе уверил, че ще пипа толкова прецизно, та дори най-зорките й и злонамерени приятелки да не заподозрат нищо. Бе обещал, че неизбежните шевове ще зараснат и изчезнат много бързо. Добрият чичо доктор изпълни всичките си обещания.

Тогава Сузан Арви каза на Кърт, че заминава за няколко седмици на минерални бани, където ще се подложи на диета и гимнастически упражнения. Когато тя се прибра от откъснатата от света клиника, където бе общувала само със сестрите и лекаря, Кърт забеляза, че минералните бани са възвърнали блясъка в очите й. Сега Сузан беше на четирийсет и една, а изглеждаше както когато беше на трийсет и четири. И възнамеряваше да си остане такава. Не я притесняваха само малките бръчици, всъщност привлекателни, които се появяват, когато се усмихва или намръщва. Добрият чичо доктор беше едва с няколко години по-възрастен от нея и имаше двама много способни асистенти, така че ако продължаваше да се поддържа с тениса, гимнастиката и масажите, тя до края на живота си би могла да изглежда на трийсет и четири.

Сузан Арви огледа голото си тяло с безжалостно критично око. Тя бе надарена с чудесно тяло с едри гърди и благодарение на непрестанните й грижи то се бе запазило гъвкаво и свежо като на младини. Слава Богу, че не бе раждала. Това оставя непоправими следи. Никога не излагаше кожата си на слънце, освен по време на ранните уроци по тенис и я бе съхранила нежна като на младо момиче. Сузан беше доста по-яка, отколкото изглеждаше. Тя от години правеше упражнения за гъвкавост и поради това плоските й коремни мускули и мускулатурата на дългите й ръце и крака не биеха на очи.

Докато навиваше русата си коса на никога неизлизащия от мода кок, си помисли как на петдесет и четири ще изглежда като трийсет и четири годишна и се засмя. Очевидно тогава хората щяха да се досещат, че все нещо е правила, за да изглежда толкова млада, но не биха могли да кажат точно кога и точно в коя клиника се е оперирала. По неин адрес не биха могли да клюкарствуват, както за повечето жени, които неочаквано придобиваха вид на „отпочинали“.

Сузан отиде в кухнята на петстайния апартамент, извади салатата от пилешко месо, която й бе оставена в хладилника, и я изяде бързо, без да усеща вкуса й. После облече най-строгата и най-дискретната от скъпите си рокли и излезе от хотела, като на вратата кимна приятелски на портиера.

Щом се изгуби от полезрението му, тя се качи на едно такси и каза на шофьора да кара към Второ Авеню. Таксито спря пред безлична нова сграда без портиер и с асансьор на самообслужване. Тя се качи на седмия етаж и отключи вратата на малък апартамент, който бе купила преди години и бе обзавела непретенциозно с мебели от универсалния магазин „Блумингсдейл“. Апартаментът бе закупен по нейно нареждане от попечителите на наследството й. Те се грижеха и за поддържането му. Не ги интересуваше за какво й е, а съпругът й рядко общуваше с попечителите.

Холът беше уютен, подреден с вкус; такава мебелировка би могла да си позволи всяка сама жена с добра заплата. Сузан включи климатичната инсталация, защото въздухът беше застоял, и отиде в спалнята. Сърцето й се разтупка още по-силно, отколкото в момента, когато излизаше от „Шери Недърланд“.

Спалнята беше мебелирана скъпо, претенциозно, но в никакъв случай не и с вкус. Тя беше изолирана от света с дебели завеси, които покриваха не само прозорците, а и стените. Завесите бяха розови, изпъстрени тук-там с тъмночервено. В стаята имаше няколко изобретателно разположени огледала и огромно легло с табли от ковано желязо със сложни орнаменти, отрупано с възглавници и застлано с копринени чаршафи. Спалнята беше подчертано хедонистична и пазеше много тайни.

Сузан Арви я прекоси бързо, влезе в будоара и съблече твърде невзрачните си дрехи. От дузината дълги до петите пеньоари, които бяха закачени в гардероба, тя след кратък размисъл избра виолетовия. Всички пеньоари се препасваха с широк колан и имаха дълбоко деколте. Те бяха ушити от скъпи леки полупрозрачни платове, но толкова набрани, че през тях почти не се виждаше тялото й. Сузан отвори едно шкафче и заоглежда петте перуки с дълъг косъм, сложени на поставки. Взе черната с дълги къдрици. Разпусна кока си и събра цялата си коса на темето, а след това си сложи перуката и я нагласи добре. Изведнъж от трийсет и четири годишна заприлича на двайсет и четири годишна, защото дългата коса я бе подмладила с още десет години. Гримът й не се нуждаеше от корекции, той беше съвсем семпъл и подчертаваше младежкия й вид.

За втори път тази вечер тя застана пред голямото, добре осветено огледало и се заоглежда внимателно. Колкото и да се стараеше да бъде критична, тя виждаше пред себе си само едно момиче, едно изключително красиво момиче с примамливо тяло, на което единствено гърдите като че ли бяха малко по-едри, а зърната им — малко по-големи, отколкото трябва. Никой не би я познал. Черната перука, чиито къдрици закриваха скулите й, удивително променяше лицето на Сузан. Тя подхвана с длани гърдите си, изкара ги от пеньоара, така че деколтето му обрамчи тяхната бяла голота, и ги покри с кичурите на перуката. После разтвори пеньоара си на кръста, за да се виждат русите косми между краката й. Тя стоя пред огледалото доста дълго, като поклащаше леко бедра и се възхищаваше на еротичното си отражение, докато не усети, че по тялото й се разлива топлина и я обзема желание. Най-сетне неохотно се загърна с пеньоара, върна се в спалнята и провери дали всички лампи, излъчващи приглушена светлина, са запалени и дали възглавниците по леглото са подредени както трябва.

Тъкмо когато привърши приготовленията, на вратата се позвъни. Леко разтреперана, Сузан отиде да отвори. Тези вечери бяха толкова вълнуващи до голяма степен, защото тя никога не си поръчваше един и същ мъж. Така избягваше риска мъжете да станат твърде любопитни и си осигуряваше очарованието на изненадата. Всички мъже, които работят за тази агенция, били надарени, така й бе казала навремето онази пияна актриса.

„Никога не изпращат грозни мъже, но външността им не е най-важното, по-важно е, че като го натопорчат, дълго не им спада. Разбираш ли какво искам да ти кажа? Това е особена, рядка дарба. Всички те са млади, защото в противен случай не биха могли да го правят, мъжете не могат да симулират като момичетата, затова и вземат толкова много пари. Те са изключително чистоплътни и никога не свиват номера. Действително струват цяло състояние, но трябва да ти призная, че досега не съм съжалявала. Разбираш ли какво искам да ти кажа?“

Тогава Сузан се направи, че не схваща за какво става дума, но запази картичката с адреса на агенцията, която й бе дала актрисата. Още начаса онази забрави какво е разказвала, но неволно си осигури завинаги приятелството на Сузан, която не знаеше какво е запомнила актрисата от разговора им.

Сузан отвори вратата, без да сваля предпазната верижка. Беше се случвало да не хареса изпратения от агенцията мъж. Тогава му казваше да си иде и веднага телефонираше, че иска замяна. Тази вечер остана доволна. Пусна мъжа да влезе и го огледа от главата до петите. По приятното му открито лице бе изписано притеснение. „Очевидно е новак в занаята“ — помисли си Сузан. Той беше висок колкото нея, имаше хубав тен, косата му беше къдрава, светлокестенява и късо подстригана. Раменете му бяха широки. Имаше тяло на атлет. Беше облечен небрежно, с разкопчана яка на бархетната риза и преметнато през ръката яке. Тези момчета никога не се обличаха по-официално: агенцията не осигуряваше придружители за тържествени мероприятия.

Сузан затвори входната врата, заключи я и каза:

— Ще правиш само каквото ти кажа. Не ти позволявам да ми задаваш каквито и да е въпроси. Трябва да мълчиш през цялото време, каквото и да става. Ще ме слушаш и ще ми се подчиняваш безпрекословно.

Въпреки че говореше с тих глас, думите й звучаха категорично.

Тя поведе момчето през хола към спалнята и забеляза, че то е изненадано от красотата и младостта й. Когато влязоха в спалнята, която приличаше на розова пещера, приканваща към наслади, Сузан взе якето му и го хвърли на един стол.

— Съблечи се — нареди му тя.

После седна на едно кресло близо до вратата и загледа как той изпълнява заповедта й, препъвайки се в панталона си, докато го събуваше.

— А сега се облегни с гръб на вратата и гледай право напред, не към мен.

Без да обръща внимание на учудването му, тя започна да разглежда голото младо тяло. Гъстите косми по бедрата и гърдите бяха с цвета на косата му. Той беше добре сложен, мускулите му изпъкваха, а провисналият между краката му пенис беше по-къс от обичайното, но два пъти по-дебел.

Докато седеше привидно безразлична и го разглеждаше със сдържан интерес, Сузан усети, че се възбужда от това сладко момче. За нея беше важно той да е непознат, да не изявява по никакъв начин индивидуалността си, да е неподвижен по време на огледа и да не предприема нищо, което тя не му е позволила. Младостта му и очевидната му неопитност разпалиха злобната й изобретателност. Сузан му заповяда да направи нещо, което досега не бе искала от никого:

— Обърни се с лице към вратата, долепи се до нея и дръж краката си събрани — нареди тя, когато му се нагледа.

Гърбът му беше як, задникът му — добре закръглен и стегнат. Това беше единствената част от тялото му, освен пениса, останала без тен. Сузан се изправи и застана зад него, като внимаваше да не го докосне с пеньоара си. После нежно прокара пръст по гръбнака му и се зарадва на неволната тръпка, която той не можа да удържи. Без да го докосва другаде, тя започна да опипва леко задника му и докато си играеше, предупреди:

— Не мърдай! И не се отлепвай нито на сантиметър от вратата. Само си мислиш, че знаеш какво искам. Смяташ, че можеш да ми го дадеш, но аз сама ще си го взема. Ще си го взема, разбра ли?!

Тя хвана с длани двете полукълба на задника му и започна да ги трие с кръгообразни движения едно в друго.

— Недей! — строго му заповяда тя, когато усети, че той се опитва да притисне гърба си към нея. — Да не си посмял! Стой мирен. Разкрачи се, но остани долепен до вратата.

Когато той изпълни желанието й, тя бавно бръкна в топлото място между краката му и го хвана за топките. Момчето не издържа и простена. Докато то трепереше от усилието да не помръдва, тя ги претегли с длан и удовлетворена от теглото им, впи пръсти в гъстите косми около набъбналия му къс пенис, притиснат към вратата.

— Хвани го! — изстена момчето.

Сузан се усмихна, но каза ядосано:

— Нали те предупредих, че трябва да мълчиш?! Ти нямаш никакви права. Щом е тъй, изобщо няма да го докосна. Изобщо. Не ми се подчини и ще бъдеш наказан.

Тя наплюнчи пръстите си и пак го хвана за топките. Започна да ги масажира лекичко, заслушана в ускореното му дишане, доволна от това, че му става все по-трудно да се сдържа.

— Толкова ли не можеш да се владееш? — попита го тя с презрение. — Обърни се с лице към мен. О, не, засрами се! Я се погледни! Същинско животно си! Не изпълни нито една от заповедите ми. Легни по гръб на леглото и се приготви да си понесеш наказанието. Вече те предупредих… Няма да си хабя думите.

Той отиде със скована походка до леглото, изпъна се на него и долепи ръце до тялото си. Дишането му продължаваше да е тежко. Сузан се наведе над него, разтвори пеньоара и разголи гърдите си. Момчето прехапа устни, като ги видя, но не се помръдна. Когато усети, че той й се подчинява, тя доразгърна пеньоара и заклати бедрата си предизвикателно, което го накара да се понадигне от леглото. Сузан изгледа с укор зачервеното му лице и каза тихо:

— Бях готова да се смиля над теб, но ти развали всичко. — Тя загърна пеньоара си и продължи: — Щях да… щях да те побъркам… Но всичко е свършено. Не можеш да си представиш от какво се лиши, защото си непослушен. А сега вдигни ръце над главата си, разкрачи се пак и не мърдай.

В погледа му се долови страх, когато той видя, че Сузан посяга към приготвените на нощното шкафче дълги копринени шалове.

— Не се бой — му каза тя. — Няма да ти причиня болка.

После върза китките и глезените му за красивите орнаменти от ковано желязо. Знаеше, че колкото и да са меки, шаловете са изключително здрави. С последния шал закри очите му, така че той да вижда замъглено. Сузан Арви направи две крачки назад и огледа своя пленник със задоволството на чревоугодник. Пенисът му потръпваше, а той не можеше дори да го докосне и да го облекчи. Момчето беше изцяло в нейна власт. Беше толкова възбудено, че друг на негово място надали би издържал. Но агенцията не изпращаше случайни хора. И Сузан знаеше, че може да прави с него каквото си иска, колкото дълго си иска.

Тя остави пеньоара си да падне на пода, после взе възглавниците, които бяха сложени между главата на момчето и таблата на кревата, и ги хвърли настрана. Седна на освободеното място съвсем близо до къдравата му коса. Наведе се леко и го загледа право в очите, докато той се опитваше да я види през шала. „О, наистина ме желае — помисли си тя. — Страхотно ме желае.“ Неговото обездвижване влизаше в замисъла й. Тя не можеше да е сигурна, че дори и най-тренираните хора, които й изпращаше агенцията, биха издържали измисленото от нея наказание. Коленичи и бавно се наведе напред, така че връхчетата на тъмните й зърна се полюшваха над зиналата му уста. Езикът му се опитваше да ги стигне. От време на време тя му позволяваше да налапа едното от зърната и да го посмуче, после пак се отдръпваше, без да обръща внимание на неговите отчаяни молби. Той бе разбрал, че не може да й угоди с мълчание и послушание, и хленчеше най-позорно. Сузан продължи да си играе с него, а зърната й се втвърдиха. Тя му позволяваше да налапва все повече гърдите й и се наслаждаваше на якото му смучене. После се наведе още по-напред, подпря се на лакти и разтвори крака над главата му.

Бавно, съвсем бавно, съзнавайки, че той е онемял от сладострастие и я гледа безпомощно, се отпусна върху устата му. Усети как месестият му език се протегна към нея. Този език беше влажен и отчаяно зажаднял и в края на краищата след дълги колебания тя му позволи да влезе между разтворените й бедра, да докосне меките й полуотворени срамни устни. Остави езика да мине през космите, да влезе в тези устни и да усети колко са хлъзгави. Брадичката на момчето се бе навирила. Сузан му позволи да се опита да я умилостиви с изтънчените си номера. Тя усети, че кръвта й кипва, и не откъсваше очи от неговия заприличал на тояга пенис, който той не беше в състояние да използува. Когато най-сетне успя да се отскубне от настойчивите му устни, тя пак седна зад главата му, за да не може той нито да я стига, нито да я вижда.

— О, не, недей, моля те! — умоляваше я момчето.

А тя се изсмя и му позволи да смуче само връхчетата на пръстите й. След малко отново наведе тяло над него, този път толкова ниско, че той успя да докопа с устни клитора й и започна да го обработва с език, а тя бавно въртеше задника си, като ту се притискаше по-силно до устните на момчето, ту се отдръпваше. От време на време се надигаше съвсем и с наслада слушаше как то я моли да й го вкара.

— Не! — каза тя непоколебимо. — Никога… Ти си ужасен. Не може да ти се вярва. Отвратителен си, наистина си отвратителен. Аз те предупредих… Дори ти дадох втора възможност… Но вече нищо не може да ти помогне… Заслужаваш да бъдеш наказан.

После Сузан се протегна толкова напред, че той усети: стига да поиска, тя лесно ще стигне с език пениса му. Но не се помръдваше, само му позволяваше да се наслаждава с уста на сочното великолепие между краката й. Съсредоточи цялото си внимание върху бързото набъбване на клитора й. Пенисът му беше толкова напращял от възбуда, че тя насмалко не съжали и него, и себе си, насмалко не го докосна с език, но в края на краищата не прояви слабост. След малко забеляза признаци, показващи, че скоро възбудата му ще прехвърли връхната си точка, защото макар да не можеше да докосне пениса си или поне да го стисне между бедрата си, той започна ритмично да свива и отпуска мускулите на корема и на задника си. Чак тогава тя се отпусна под напора на езика му, чак тогава си позволи да се гмурне във вълните на насладата, да се отдаде на дълго сдържания оргазъм, който бе още по-сладък, защото точно в този момент тя видя как запръска спермата, но не вътре в нея, в никой случай в нея, защото това е забранено и така щеше да бъде, докато тя командуваше, докато властта беше в нейни ръце.

На другия ден, когато се срещнаха с Натали Юстас и отидоха да обядват, Сузан Арви много внимателно изслуша разказа на приятелката си за най-добрите извън бродуейски постановки. Натали обожаваше тези обеди, защото по време на тях изпитваше чувство на превъзходство над Сузан, която, независимо от богатството си нямаше допир със света на театъра.

— Как прекарваш вечерите си тук, Сузан? — попита Натали, след като най-изчерпателно й бе говорила за себе си.

— Както винаги вечерям с бизнесмени, приятели на Кърт. Доста скучни хора. Завиждам ти, Натали, за това, че ти стига времето да ходиш навсякъде. Аз нямам тази възможност.

— Може би когато пристигнеш, за да обикаляш с Марк Хамптън антикварните магазини, ще ми отделиш една вечер. Но нека се видим без Кърт, както винаги. Какво ще кажеш?

— Дадено, Натали. Въпреки че ходенето по антикварни магазини ужасно ме изтощава.

— Не ми изглеждаш изтощена — каза Натали.

По гласа й се усещаше, че тя завижда на Сузан за нейния прекрасен вид.

— От живота в Калифорния е, скъпа. Винаги съм казвала, че там може и да живеем скучно, но има нещо безспорно полезно — вероятно някоя неизвестна съставка на смога.

„Тази вечер ще си сложа червената перука — помисли си Сузан. — Онази с дългия прав косъм. И ще си поръчам две момчета… Да, ще се обадя веднага след обеда и ще си резервирам две от най-младите момчета, с които разполага агенцията. Ще накарам едното от тях да гледа голо и вързано, за да не може да помръдне, докато науча другото да се подчинява. Ще му покрия очите с прозрачна коприна, за да вижда всичко, докато чака реда си, докато разбере, че заплахите ми не са празни думи. Ако си научи добре урока, може и да го докосна с език или дори с устни… но още не знам. Толкова много игри могат да се играят с две момчета, стига да спазваш само онези догми, които сама си налагаш.“

7

— Да, Жан-Люк, разбрах, че си искал да говориш с мен.

Беше ранната пролет на 1980 година. Джоузи Спийлбърг седеше в кабинета си и се чудеше защо ли главният готвач е помолил за среща с нея.

— Искам с голямо прискърбие да ви съобщя, че се каня да напускам, мадмоазел — спокойно каза пълничкият мъж.

— О, не, Жан-Люк, не бива да постъпваш така.

— Налага се, госпожице. Много съм доволен от службата си. Вие се държите с мен изключително любезно, нямам никакви оплаквания, но съм реалист. Догодина Джиджи ще замине да учи в някой университет. Честно казано, останах тук толкова дълго само заради нея. Тя ми беше ученичка, за каквато винаги съм си мечтал. Исках да я обуча на всичко, което знам. А мадам Айкхорн не се нуждае от главен готвач.

— Но, Жан-Люк, госпожа Айкхорн, откакто се е омъжила за господин Айкхорн, винаги е имала главен готвач. Разбира се, че си й нужен.

Джоузи се ужаси при мисълта, че ще трябва да търси друг опитен готвач тъкмо когато нещата в кухнята бяха потръгнали толкова добре, че не ставаше нужда да мисли за тях.

— Позволете ми да не се съглася с вас. Когато мадам си е вкъщи, тя яде толкова по малко и така внимава с калориите, че уменията ми остават без приложение. От мен се иска само от време на време да сготвя някой тънък бульон. Ако госпожата отново започне да кани гости, винаги може да повика добър готвач за случая. Не е необходимо да държи главен готвач, който всъщност стои без работа. Скоро ще забравя за какво служи маслото и какъв е вкусът на гъстата сметана.

— Ако става дума за заплатата… Или някой друг ти предлага да му станеш готвач…

— Не, няма такова нещо. Просто възникна възможност да осъществя една стара моя мечта. Мой приятел търси главен готвач за малкото ресторантче, което се кани да открие в Санта Барбара. Кухнята ще е много изискана, ресторантът — също, а освен това моят приятел ми предложи да станем съдружници. Съгласете се, че ще е глупаво да изпусна такъв шанс.

— Вярно, че не опирахме често до френските ти специалитети, Жан-Люк, но не бих ли могла да те накарам по някакъв начин да промениш решението си?

— Не, освен ако Джиджи си остане вкъщи. Ще поработя още два месеца, за да имате достатъчно време да ми намерите подходящ заместник. Може би някой по-възрастен човек, който ще е доволен да му плащат почти без да работи. Някой без особени професионални амбиции, може би… американец.

— Прекаляваш, Жан-Люк!

— Може би говоря твърде откровено, но ви казвам истината — рече той почтително и си излезе.

Провокирана от препоръката на Жан-Люк, Джоузи дълго търси, докато най-сетне намери Куентин Браунинг, млад двайсет и шест годишен готвач, чийто баща беше собственик на чудесен провинциален хотел в Котсуълдс, прочут с превъзходната си кухня. „Аш Гроув“, старовремски хотел близо до Стратфорд на Ейвън; разполагаше с двайсет стаи и пет апартамента, но имаше посетители през цялата година. Реномето му се дължеше на отличния ресторант, където масите се резервираха цели седмици предварително и от местни хора, и от лондончани, които пристигаха специално заради храната.

Куентин Браунинг бе завършил престижното частно училище „Ръгби“, след което бе заминал за Швейцария да учи хотелиерство. От малък знаеше, че един ден ще се върне да работи в преуспяващото заведение на баща си, затова по време на престоя си в Швейцария проявяваше жив интерес към всички специалности, свързани с хотелиерството. След това реши да овладее професията главен готвач, защото макар в кухнята на „Аш Гроув“ да работеха доста хора, добре щеше да е, ако придобие опит, за да може да ги надзирава. Ако не станеше достатъчно компетентен, главният готвач на бащиния му ресторант би могъл да го мами, което беше недопустимо.

Куентин Браунинг бе работил в редица реномирани ресторанти в Лион, Париж, Милано и Рим, като започваше от най-долните стъпала на занаята и както е редно, се изкачваше стъпка по стъпка. Успехите си дължеше на своята работливост, на таланта си и на личния си чар, чието въздействие се удвояваше от това, че бе англичанин — представител на островния народ, който не причислява чара към деловите качества. Куентин Браунинг тъкмо бе изкарал едногодишния си стаж като помощник-главен готвач във френски ресторант в Хюстън и бе получил примамливо предложение в Сан Франсиско, но предпочете да поработи в голяма къща.

Реши, че се нуждае от малко спокойствие след годините на робско чиракуване. Баща му още нямаше нужда от него, а и надали щеше да разбере, че неговият послушен син ще си даде една добре платена ваканция, като се вземе под внимание доста високата заплата за леката работа. „Защо да не се порадвам известно време на калифорнийския живот, на сърфинга, на слънцето и на дузините едри закръглени руси мацки, преди да се забия в глухата Шекспирова провинция и да се захвана здраво за работа?“ — запита се Куентин, при което отговорът се съдържаше в самия въпрос.

Джиджи с тъга се сбогува с Жан-Люк, със своя приятел и незаменим учител, който остана чак до тържеството по случай нейното завършване. На него присъствуваха Били, Спайдър, Валънтайн, Доли, Лестър, фризьорката от салона на Сасун Сара, всички, които живееха в къщата на Чаринг Крос Роуд, и половината от персонала на „Скръпълс“. По това време Вито се бе запилял някъде из Южна Франция и липсваше единствено на Джиджи.

За да се поразведри след отпътуването на Жан-Люк, Джиджи реши да направи една торта в чест на заместника му, който щеше да пристигне на другия ден. Тортата нямаше да е натруфена, пищна, вулгарна, но с нейна помощ Джиджи щеше да провери познанията на новоназначения по сладкарство. Джиджи намисли да измайстори една генуезка ванилова торта, класически френски пандишпанен сладкиш, за чието приготвяне се изискваха невидими умения, които би могъл да оцени само специалист. Това беше клопка. Джиджи не вярваше, че от англичанин може да излезе френски готвач.

— Защо пандишпанена торта, Джиджи? — попита заинтригуван Бърго О’Съливан, докато наблюдаваше как тя се подготвя за работа в обезлюдялата този следобед кухня. — Защо не направиш нещо по-приемливо за окото?

— Бърго, знам, че не ти беше лесно, докато ме учеше да шофирам. Знам, че поверяваше живота си в ръцете ми, докато кръстосвахме магистралите. Но дори ти не би имал смелостта да направиш тази на пръв поглед простичка торта. Толкова неща могат да се сбъркат, че бих се изпритеснила, докато я правя, ако не бях толкова добра.

— Възхищавам се от скромността ти.

Джиджи му се ухили.

— В готварството няма място за скромност. Кухнята е същинска бикоборска арена, Бърго. Не бива да се захващаш за нещо, ако не си в състояние да го довършиш — заяви тя, докато разбиваше яйцата, захарта и ванилията във водна баня. — Ето това, да речем, трябва да бухне точно четирикратно, приятелю. Тази смес трябва да се разбие до строго определена степен. Толкова строго определена, че да те дострашее да не я прескочиш.

Бърго се изтегна на стола си. Джиджи с колосаната престилка до глезените и с кадифената лента, минаваща през челото й, за да не й пада косата над очите, приличаше на работлива млада булка от илюстрация към готварска книга от епохата на кралица Виктория.

— Още не си ме впечатлила достатъчно — каза той, — но знам, че е само въпрос на време. И тъй като усещам, че искаш да ми го обясниш, питам: „Защо трябва да е толкова добре разбито?“

— Защото номерът на тази торта, която много лесно може да се съсипе, е нейната плътност. Когато добавя разтопеното масло в точно определен момент, което се каня да направя сега, кремът ще спадне, а може дори и да се пресече. Затова — наблегна Джиджи, размахвайки бъркалката, — затова предварително трябва добре да го разбия, за да се получи в края на краищата сочна торта.

— Звучи убедително — измърмори Бърго.

— Не бързай, Бърго. Ако пък прекаля с разбиването дори малко, кремът ще бухне прекалено и тортата пак няма да стане сочна.

— Значи и в двата случая рискуваш да стане суха.

— На сухар ще заприлича, Бърго. Само една грешка — и ще заприлича на сухар — каза Джиджи с престорена угриженост и започна да пресява брашно върху сместа, която според нея тъкмо беше достигнала оптималното си състояние. — От друга страна, тъй като не използувам бакпулвер, ако не разбъркам тестото достатъчно гладко, тортата ще стане тежка и лепкава, Бърго, и ще заприлича не на сухар, а на огромна мазна поничка.

— Толкова труден занаят ли е сладкарството? В телевизионното предаване на Бети Крокър то изглежда като детска игра.

— Бърго, искам да направя такава фантастична торта, която да накара свинските очички на новия готвач да изхвръкнат от орбитите. Бети Крокър никога няма да ти направи такава.

— Имам чувството, че искаш да се изфукаш.

— Доброто готварство винаги предполага изфукване — невъзмутимо му отговори Джиджи. — Ако не беше готварският инстинкт, досега щяхме да живеем в пещери и да ядем сурово месо и корени. Къщата представлява придатък към кухнята. Без готварския инстинкт нямаше да има цивилизация.

— Знаех си, че някой трябва да е отговорен за цивилизацията — каза Бърго, докато Джиджи изсипваше сместа във формичката, която след това сложи в предварително затоплената фурна. После започна да приготвя маслено-яйчения крем, който щеше да намаже между трите блата. — От толкова време живея в тази къща — добави той, — та бях започнал да мисля, че цивилизацията се дължи на инстинкта за пазаруване. Имаш ли среща тази вечер, Джиджи?

— Разбира се — отговори му тя. — Всички отиваме на „Роки Хорър шоу“.

— Кои „всички“?

— Моята тайфа, Бърго: Мейз, Сю, Бети и няколко момчета. Защо питаш?

— Това шоу сте го гледали поне дванайсет пъти — упрекна я Бърго.

Той знаеше, че те ще го гледат поне още дванайсет пъти, докато не му мине модата, но всъщност искаше да разбере дали Джиджи ходи с някое момче. Понякога, докато играеха покер, той разпитваше приятеля си Стан, който беше пазач в „Юни“, какво е това ходене на тайфи. На Бърго му се струваше, че е крайно време Джиджи да си намери някой свестен приятел, вместо да е една от общата глутница. Все пак тя беше на осемнайсет, на тая възраст собствената му майка бе родила едно дете и чакаше второ. Но Стан, който знаеше за тийнейджърите повече от Бърго, му обясняваше, че поведението на Джиджи е съвсем естествено.

„Когато тръгне с някой скапаняк, тогава ще започнете да се притеснявате, и бездруго сте прекалено грижовни — му бе казал неговият приятел. — Щом Джиджи постъпи наесен в университета, всичко ще се промени и ще ви се иска тя пак да се движи с някоя безопасна прилична тайфа.“

Известно време, докато тортата изстиваше, за да може Джиджи да я разреже напряко и да намаже блатовете, двамата потънаха в приятелско мълчание.

— Бърго, погледни тази торта — поде Джиджи, когато свърши. — Какво ще кажеш?

— Нали искаше да направиш нещо простичко?

— Но не чак толкова скучно. Това е най-тъпо изглеждащата торта, която съм виждала. Кръгла и бяла — единственото, което може да се каже за нея. Прилича на пита кашкавал. Но всъщност е най-страхотната пандишпанена торта на света.

— Защо не я украсиш?

— Бях решила да я оставя както е, невзрачна, та този английски простак да може да реагира само на вкуса й. Не е трудно да украсиш една торта и да залъжеш окото. Ако я украся, ще разваля съвършенството й. Но ако не го сторя, никой изобщо няма да я опита. По този начин не се забогатява.

— Джиджи, значи проблемът ти е творчески? Търговия ли да въртиш или да правиш чисто изкуство.

— Ще взема компромисно решение. Ще изпиша отгоре няколко думи — каза Джиджи вдъхновена, докато разтопяваше бял шоколад и приготвяше шприца от хартиена фуния, сетне изсипа смесения с малко олио течен шоколад във фурната, след това отряза връхчето на конуса и изписа върху тортата с тънки и големи букви: „Добре дошъл, Куентин Браунинг“. После изрисува около тях едва забележим сложен орнамент.

— Страхотно! — каза Бърго възхитен. — Бяло върху бяло. Съвсем като гангстерите, които си слагат бели вратовръзки на белите ризи.

— Ще трябва да я опита дори само за да не се покаже невъзпитан. И тогава уж между другото ще му подхвърля, че съм само любителка, че готварството ми е само хоби. Ха! Да го видим после този Браунинг ще може ли да направи по-добра торта. Жан-Люк ми е казвал, че англичаните са просто неспособни да правят сладкиши… по генетични причини. А сега, Бърго, двамата с теб ще измием чиниите.

— Всеки готвач сам си мие чиниите, Джиджи. Не съм чак такъв балама.

— Това, че си балама, според мен е неоспорим факт. Добре, за начало оближи купата от крема.

В неделя следобед, когато Куентин Браунинг пристигна на Чаринг Крос Роуд с багажа си, голямата къща сякаш спеше. След абитуриентското тържество на Джиджи Били бе заминала за Мюнхен, където зажаднели за нови тоалети и фрашкани с дойчмарки жени с нетърпение очакваха откриването на новия „Скръпълс“, който още не беше съвсем довършен. Тъй като повечето служители имаха почивен ден, Джоузи нареди на Бърго да посрещне новия готвач. Той отведе Куентин до стаята му, която се намираше в крилото на прислугата.

— Искате ли да ви разходя из къщата, или предпочитате първо да се настаните?

— Благодаря ви, по-късно ще си разопаковам багажа. Бих искал да видя първо кухните. Когато разговаряхме с госпожица Спийлбърг, тя нямаше време да ми ги покаже.

— Лесна работа. Да ви направя ли чаша чай?

— Благодаря. С удоволствие ще го изпия. От години никой, освен мама не ми е правил чай. Вие с какво още се занимавате тук?

— С всичко, освен готвенето, чистенето и градинарството.

— Имам един чичо, който много прилича на вас — каза Куентин и се усмихна добродушно. — Ако отсъствува няколко дена, всичко в хотела ни започва да се разпада. Значи вие сте незаменимият човек тук?

— И така може да се каже — отговори му Бърго и го изгледа.

За англичанин изглеждаше доста свестен. Не би го учудило, ако излезеше и покерджия.

След като огледаха най-старателно кухните, килерите, складовете за храни, избата с вината и трапезариите за персонала и господарите, Куентин и Бърго седнаха на чаша чай и парче от тортата, която Джиджи бе наредила на Бърго да извади. Куентин прочете надписа.

— Не само съм трогнат от любезността, но и умирам от глад — призна си той, поласкан от вниманието.

— Току-що се обадих на Джиджи по вътрешния телефон и я попитах не й ли се пие чай — каза Бърго.

— На коя Джиджи?

— Тя е доведена дъщеря на госпожа Айкхорн. Горе е, чете си нещо.

— Малко момиченце ли е?

— Не е съвсем малка, но всъщност не е и голяма — дълбокомислено каза Бърго. — За Калифорния е дребничка.

— На колко е години?

— Млада е. А, ето я и нея. Джиджи Орсини. Куентин Браунинг.

Джиджи механично подаде ръка, усмихна се и седна. Тя никога не бе срещала истински англичанин, но имаше представа за този тип от Лорънс Оливие и Алек Гинес, от Алън Бейтс и сър Ралф Ричардсън, от Рекс Харисън и Дейвид Нивън, от Джон Гилгуд и Джон Ленън. Беше сигурна, че във всичките си разновидности англичаните няма с какво да я изненадат. И все пак нищо от видяното във филмите не бе я подготвило за срещата с този млад мъж. Той беше висок, слаб и имаше външност на авантюрист. Напомняше по-скоро безстрашен изследовател на изворите на Нил, а не готвач. От друга страна, с палавата си усмивка той й заприлича на пуснат във ваканция гимназист. Носът му беше дълъг и остър, ушите му — възголеми, а правата му руса сресана на път коса непрекъснато падаше върху челото. Той беше сдържан, но в сивите му очи се четеше нещо истински приятелско.

— Хайде да опитаме тортата — каза Бърго.

Джиджи седеше безмълвно със замъглен поглед и дори не посягаше към чашката с чая.

— Каква торта? — попита Джиджи, сякаш думата й бе непозната.

— Тортата върху масата. Тази кръгла бяла торта — каза Бърго нетърпеливо.

От предния ден той предвкусваше тортата. Не трябваше да облизва купата от крема.

Джиджи и Куентин механично опитаха от тортата. Бърго налапа голяма хапка от своето парче и се разтопи от удоволствие. Джиджи бе надминала себе си. Невъзможно беше една торта да е толкова вкусна.

— Не е лоша — отрони Джиджи безразлично.

— Тортата наистина е чудесна — каза Куентин разсеяно, загледан в момичето, и отхапа доста голямо парче.

Джиджи не беше от неговия тип, от едрите блондинки, но би могъл да направи изключение. С пънкарската си оранжева коса, със заострените си ушички и с устните си, които всеки миг сякаш щяха да се засмеят, тя веднага зае високо място в неговата класация.

— Вашият готвач е истински творец.

— Беше — каза Джиджи и въздъхна.

— Надявам се, че няма да падна много по-долу от него.

— Джиджи — смушка я Бърго, — Джиджи, кога точно е правена тази торта?

— Откъде да знам? — мъгляво отговори Джиджи.

— Не си ли спомняш? А, Джиджи?

— Не! — отсече тя и го погледна строго.

— Вие готвите ли? — попита Куентин, чудейки се какво да каже на това красиво, безразлично и мълчаливо създание.

— О, не — отговори му тъжно Джиджи. — Никога не съм имала време да се науча.

— Сигурно поне най-елементарните неща знаете…

— Все съм много заета, нали, Бърго?

— Какво? А, да…

— Искате ли да ви науча как се готвят най-простите ястия? — попита я Куентин. Даването на уроци по готварство беше най-силното му оръжие за сваляне на млади мацки.

— Хъм… Защо не?… Идеята е добра. Това може да ми потрябва някой ден. Как смяташ, Бърго?

— Да, Джиджи, някой ден, ако се озовеш на необитаем остров — нервно каза Бърго.

Какъвто и капан да залагаше сега Джиджи на Куентин, той беше твърде макиавелистичен, за да го проумее Бърго. Тя поне можеше да го предупреди за новата си дяволия.

— Можем да прескочим беленето на лука и морковите и да преминем направо към… бърканите яйца — предложи Куентин, който се страхуваше да не я уплаши с черната кухненска работа.

— Не, не, искам да науча всичко както трябва — каза Джиджи с широко отворени наивни очи. — Искам да започна от самото начало и да стигна стъпка по стъпка до яйцата. Разполагам с много свободно време, цяло лято няма да имам друга работа.

— Аз май ще си взема още едно парче от тортата — каза Бърго, внезапно обзет от силно предчувствие, което едва не му уби апетита. — Вие не ми изглеждате гладни.

Същата вечер Джиджи разведе Куентин с колата си из Лос Анжелис — от кея на Санта Моника до Бевърли Хилс и от края на булевард Сънсет до „Пинк“, прочутото заведение за хот-догове, което като повечето туристически атракции правеше пари от любопитството на хората към безсрамно високите цени.

— Кажи ми още нещо за Котсуълдс — помоли тя Куентин, докато чакаха на опашката, за да си купят по още един хотдог, намазан с лютив сос, с горчица и поръсен с накълцан лук.

— Джиджи, ти ме разпитваш, откакто се качихме в колата, а не си ми казала нищо за себе си.

— О — промълви Джиджи толкова загадъчно, че дори Бети Дейвис би могла да й завиди, — наистина не знам откъде да започна… Аз водя страхотно объркан космополитичен живот, Куентин… Непрекъснато снова между Ню Йорк и Лос Анжелис, в тези два града за мен няма тайни. Предполагам, че хората ме смятат за преждевременно узряла. А и трябва да си призная, че съм безспорно покварена. Но, какво, по дяволите, да правя, след като от малка не ме свърта на едно място?! Това е неизлечимо: винаги да се стремиш към ново приключение, колкото и безумно да е то; винаги да искаш да разбулиш следващата тайна, дори ако тя е жестока. Най-лошото е, че много добре знам какъв е моят проблем. Човек би си помислил, че на двайсет и една години вече е редно да имам постоянно гадже. Не ме гледай толкова учудено, Куентин. Моето проклятие се състои в това, че имам детински вид. С него съм подлъгала десетки мъже. — Джиджи поклати глава с пресилена театралност и махна с ръка, явно отчаяна от измамната си външност. — Разбираш ли, Куентин, колкото и да съм си правила експерименти, нещо все ме кара да продължавам. Това сигурно е кипежът на живота при всяка нова среща.

— В такъв случай защо прекарваш лятото тук? Когато пристигнах, всичко ми се стори много заспало.

— Миналата година… как да ти кажа… бях направо пощръкляла. Тласкаше ме инстинкт за самоунищожаване. Сигурно някой от къщата ще ти го изклюкарствува, затова предпочитам аз да си призная, че имах сериозна, доста сериозна връзка с… е… добре, ще ти кажа… с един цял роксъстав… Като се замисля сега, преживяването беше доста странно, но си имаше своите привлекателни страни. — Джиджи се усмихна хитро, сякаш не искаше да сподели всичко. — Затова — продължи тя — Били реши да изкарам лятото вкъщи, за да е спокойна. И понеже я обичам, се съгласих. Не предполагах, че благодарение на това ще получа възможност да се науча да… готвя.

Тя погледна Куентин изпод почернените си мигли толкова палаво, че той изведнъж осъзна: тази светска лъвица не се побира в неговата класация.

— Сега разбирам защо не си имала време да се научиш да готвиш.

— Не го смятах за най-важното нещо.

— Явно не си го смятала. А как се казваше тоя роксъстав?

— О, предпочитам да не ти кажа, Куентин. Всъщност се опитвам да ги забравя.

Тя извърна глава и Куентин забеляза, че при този спомен се изчерви от дълбокото деколте на блузата от бяла коприна, вкарана в белите дънки, чак до дългите индиански обеци от сребро с тюркоази и до корените на косата си.

— Извинявай, Джиджи, глупаво беше от моя страна да ти задавам този въпрос. И аз не знам защо го направих.

— Не, не се извинявай, всичко свърши още преди месеци.

— Наистина ли е свършило?

— Окончателно. Вече се оправих. Всъщност изживяването беше пълноценно, а какво друго бих могла да желая?! Спомняш ли си тази песен на Пиаф, Куентин? „Не съжалявам за нищо“. Това е девизът ми. Хайде да се прибираме.

Джиджи мълча през цялото време, докато уверено караше яркорозовата си кола към Чаринг Крос Роуд. От една година изпитваше болезнена потребност да порасне, безполезни бяха опитите й да се измъкне от копринения пашкул на девичеството си, защото животът не й предоставяше такава възможност. Момчетата от нейната тайфа бяха направо деца в сравнение и с най-неразвитите момичета. Но въпреки това групичката им, която се бе обособила от големия випуск, не се разпадаше. Никой от тях не се осмели да разклати безопасната лодка, преди да завърши училище. Естествено не минаваше без тийнейджърски целувки, натискане и безвредни закачки, но на Джиджи всички момчета й се струваха еднакви и тя ги възприемаше като братчета.

Докато шофираше, тя се замисли колко пасивна е живяла в старата си кожа, която отдавна й беше отесняла, колко кротко е съществувала под крилото на Били, Джоузи и Бърго, приспана от спокойствието на голямата къща и от приятелството на Мейз. „Излиза, че нас двете с Мейз спокойно биха могли да ни изпратят в католически пансион — помисли си тя, — и в «Юни» беше същото, независимо от няколкото по-буйни тайфи.“

С всяка измината от колата миля Джиджи сякаш навлизаше все повече в живота на възрастните. Всеки път, когато хвърлеше поглед към прелестния профил на Куентин, ръцете й решително списваха волана и тя ставаше все по-зряла, мъдра и сигурна в себе си. „Той е мъж, а аз съм жена — каза си Джиджи. — Станах жена в момента, в който му казах, че не знам да готвя.“ Но от всички лъжи, които беше изприказвала на Куентин, смайвайки дори себе си, само едно беше вярно: тя никога не съжаляваше за нищо. Сега, след като бе осъзнала в каква оранжерийна обстановка е живяла, не й се искаше да се върне в нея.

Махна с ръка на пазача край портата, мина по дългата алея и прибра колата в гаража. Всичко живо в къщата спеше, усети Джиджи, когато отвори входната врата, леко разтреперана от силата на собствената си решителност.

— Не се ли заключвате? — попита Куентин.

— Не е необходимо, има охрана. Скоро ще ги опознаеш.

— Не знам как да намеря стаята си. Без Бърго съм загубен.

— Аз ще те заведа, не се притеснявай. Но първо ела да видиш моя апартамент. И той като „Пинк“ може да мине за туристическа атракция.

— Ще е нещо като посещение на личните покои на кралицата в Бъкингамския дворец.

— От това, което съм чувала за тях, си правя извода, че моят апартамент е по-уютен.

Джиджи бързо го поведе нагоре по стълбището. Още миналата година спалнята й бе превърната в цял апартамент чрез събарянето на една стена към съседната стая. Сега Джиджи разполагаше и с обширен хол, с малка кухничка и с гардеробна. Те бяха обзаведени изключително луксозно, защото Били тайно се надяваше, че по този начин ще подтикне Джиджи да се запише в лосанджелиския университет и да изкара следването си тук.

— Това е истински Холивуд… — каза смаяният Куентин, след като бяха обиколили апартамента и застанаха пред огромното легло от епохата на реставрацията на Бурбоните, над което висеше балдахин от такова количество коприна, че би могъл да послужи като походна палатка на Екатерина Велика.

— Такъв беше замисълът на архитекта. Искаш ли да пийнеш нещо?

— Не, благодаря.

— А една целувка?

— Да, моля.

Джиджи обгърна врата му с ръце и го целуна бързо по брадичката.

— Е, да се прибирам в стаята си — решително каза Куентин.

— Закъде си се разбързал?

— Джиджи…

— Да?

— Какво си намислила? Нов експеримент ли си правиш? Още едно пълноценно изживяване ли търсиш?

— Позна. — Джиджи се разсмя. Олекна й, защото Куентин бе поел нещата от нейните неопитни ръце в своите. — Но само ако ти е приятно. Това не влиза в служебните ти задължения.

— Господи, Джиджи! Стига си говорила глупости — изпъшка той.

— Давам ти точно пет секунди, за да вземеш решение — съобщи му Джиджи, решително стисна юмруци и задържа дъха си от нетърпение.

— О, Холивуд!!! — прошепна Куентин Браунинг, капитулира и я сграбчи.

После я вдигна и я сложи на леглото. Зацелува жадната й триумфираща уста силно, докато разкопчаваше блузата й и разгалваше нейните млади, малки, розови и остри гърдички. Обзета от нетърпение, Джиджи прекъсна опитните му целувки, като го хвана за косата и насочи главата му към гърдите си. Пое ги е длани и напъха нежните им зърна в устата му толкова грубо, сякаш й се искаше той да започне да ги хапе. „Почакай, почакай…“ — измърмори той, но Джиджи се престори, че не го чува. Бързаше да смъкне дънките и гащичките си, докато той наблюдаваше как малките розови зърна набъбват и се втвърдяват.

— Боже, колко си ненаситна — измърмори Куентин, когато видя, че вече е гола. — Малко алчно момиченце.

После се съблече бързо. Тя го прегърна през гърдите и започна да се търка в голото му тяло толкова силно, сякаш гореше и се опитваше да загаси пламъците с неговата кожа, като през цялото време го целуваше страстно, където свари. „Чакай!“ — нареди й той и задържа ръцете й, за да може да я огледа, да види както трябва нейната тънка талия, прекрасно изваяните й крака, леко заобленото й коремче и мамещите косми в основата му.

Джиджи стисна очи, докато той я разглеждаше. Тя се бе задъхала от нетърпение, от очакване, но не можеше да се изскубне от ръцете му. Инстинктивно започна да поклаща леко хълбоците си по такъв сладострастен начин, че той забрави за любопитството си.

Щом я пусна, тя се хвърли върху него и стисна пениса му между топлите си бедра. Куентин се засмя на импулсивността й и се отдръпна малко, за да може да я гали между краката и да ги разтвори както трябва. Прокара пръсти през копринената къдрава козинка и срамните й устни, които искаше да види, преди да проникне в тях. Когато я докосна, Джиджи отново затвори очи, стисна зъби и започна да прави с тялото си такива движения, че той се разпали от нейната трескавост и престана да се сдържа. Хвана твърдия си потрепващ пенис и го вкара целия в нея само с едно бързо, грубо движение. „Сигурно е толкова тясна, защото е дребничка“ — каза си той. И това беше последната мъглява мисъл, преди движенията на нейното тяло да влязат в синхрон с неговите. Джиджи го захапа до кръв по рамото, за да отвърне на бруталността му с бруталност. Тя така буйно и страстно го притискаше към себе си, че въпреки големия си опит той се смая. Опита се да забави ритъма, защото не беше сигурен дали е готова, но тя не го остави да се колебае, подканвайки го безмилостно с тялото си. В движенията й имаше нещо непохватно, но те бяха толкова мощни, че той скоро се отпусна в неудържим оргазъм.

Изтощен, се свлече от Джиджи и се просна безмълвен на леглото. Накрая изохка възхитен:

— Ти май наистина постигаш всичко, което си наумиш, а?

След като тя не му отговори, Куентин я погледна с полуотворени очи и по зачервеното й, очакващо и напрегнато лице безпогрешно разбра, че не я е задоволил.

— О, по дяволите… Ти не си… Извинявай…

— Не съм, но имаме още време… Нали не бързаш да си ходиш? — каза Джиджи и го прегърна. — Извинявай, че те ухапах.

— Друг път не прави така, много ме заболя.

— Вече няма да има нужда… Направих го само за да не изкрещя от болка.

Куентин рязко се надигна.

— Чакай… Какво е това?

Той обвиняващо сочеше малкото кърваво петно на чаршафа.

— На какво ти прилича? — попита го Джиджи ужасно доволна от себе си.

— Ти си най-голямата лъжкиня, която съм срещал — каза й той вбесен.

— Сигурно е така — съгласи се тя щастливо. — Сигурно е така.

— А какъв е бил оня шибан роксъстав? Женски ли?

— О, Куентин, не се хващай за всяка моя дума — изкиска се Джиджи и вдиша косата от челото си. — Между другото, не понасям рока.

— О, Боже, какво си докарах на главата! — извика той. — Ти да не излезеш четиринайсетгодишна?! Казвай, малка нагла кучко!

— Разбира се, че не съм — отговори му тя с престорено възмущение. — Прехвърлила съм прокурорската възраст, няма от какво да се притесняваш. Защо не легнеш и не си подремнеш? Виждам, че имаш нужда от малко сън. Аз ей сега ще се върна.

За всеки случай Джиджи заключи и двете врати на апартамента си и скри ключа. Куентин спеше дълбоко, а по красивото му издължено лице се бе изписало удовлетворение. Като усещаше болка при всяка стъпка, тя тръгна на пръсти към банята. Докато пълнеше ваната с топла вода, защото мислеше, че така ще облекчи болките си, си затананика песента „Булевардът на рухналите мечти“, като имитираше Тони Бенет. „Май не си струва да казвам на Мейз“ — реши Джиджи. Беше вече твърде голяма, за да споделя всичко, което й се е случило. А и нощта едва започваше.

„Ако Джиджи му вика на това флиртуване, вдигам ръце от нея“ — помисли си Бърго, докато я наблюдаваше колко съвестно стърже моркови, реже целина и се учи как да потапя домат във вряла вода, преди да го обели. Дребен трик, който му бе показвала още преди три години. Тази глупава детска игра никак не го интересуваше и ако Джиджи беше дотам загубена, та да си мисли, че като се прави на идиотка в кухнята, ще привлече вниманието на един мъж, Бърго наистина щеше да вдигне ръце от нея. Всъщност той нямаше защо да се притеснява. Отначало го беше страх, че Джиджи е понаучила някои неща от госпожа Айкхорн, която надали би си губила времето в белене на лук, ако реши да свали някого. Но, слава Богу, малката Джиджи не напредваше в тази насока. А Бърго беше последният, който би й казал къде греши.

Джоузи Спийлбърг, която от кабинета си следеше какво става в цялата къща, много се зарадва, когато разбра, че новият готвач също е започнал да дава на Джиджи уроци по готварство. Винаги има какво да се научи в едно непрекъснато развиващо се изкуство като готварството, всеки майстор си има свои похвати и една запалена ученичка като Джиджи щеше да попие по нещо от всеки нов учител. На Джоузи й се дощя Жан-Люк сега да беше тук, за да види, че влечението на Джиджи към готварството не се е изпарило след неговото заминаване. Както тя обичаше да казва, никой не е незаменим.

Хората от персонала бяха свикнали да виждат Джиджи в кухнята и отдавна бяха престанали да я питат точно какво готви. Струваше им се, че готвенето е еднообразна процедура; интересуваше ги само крайният резултат.

Били се завърна от Мюнхен и прекара няколко дена в Лос Анжелис, преди да замине за Хаваите — там бе построен още един „Скръпълс“, който трябваше да поеме тълпите от богати и запалени по модата японски туристки.

Били искаше да вземе Джиджи със себе си и след това двете да посетят „Скръпълс“ в Хонконг. Не обичаше да се разделя за дълго с нея, но очевидно след изморителното учене за изпитите и преживяванията около абитуриентските празненства горкото дете си мечтаеше само да стои вкъщи, да помързелува, да си отспи, да се мотае в кухнята както винаги, да плува всеки следобед и малко по малко да идва на себе си от кандидатстудентското напрежение. Джиджи бе приета в университетите „Смит“, „Васар“ и „Бъркли“, но реши да се запише в лосанджелиския за голяма радост и облекчение на Били.

Докато обядваха заедно, Били добре огледа Джиджи и забеляза колко я е променило завършването на гимназията. „Естествено това е голямо събитие в живота на всеки човек“ — помисли си Били и забеляза приповдигнатото щастливо настроение на Джиджи, новопоявилия се блясък в очите й и руменината по бузите й. Джиджи сякаш бе пораснала само за няколко седмици, което явно беше невъзможно и сигурно беше зрителна измама, но Били все едно се сепна. У Джиджи се бе появило нещо сладникаво, леконравно, някаква палава кокетност, в движенията й се долавяше… нещо женско.

— Джиджи — каза Били, потресена от ужасното, внезапно обзело я подозрение, — ти напоследък не ядеш ли повечко от обикновено?

— Възможно е — допусна Джиджи. — Всъщност май само това правя. Колкото и да съм мързелива, не пропускам ядене.

— Господи, скъпа, трябва да внимаваш. Не бива да си позволиш да надебелееш. При твоите деликатни кости всеки излишен килограм ще личи. Повярвай ми: ако не прави редовно гимнастика, а яде нормално, човек неусетно напълнява, докато един ден… — Били потръпна при мисълта, че Джиджи може да стане дебелана. — В момента изглеждаш чудесно. Това, че си се позакръглила, ти отива. Но съществува една незабележима граница между цъфтежа и прецъфтяването. Искам да ми обещаеш, че никога, никога няма да я прекрачиш.

— Обещавам ти, Били. Честна дума, ще започна да смятам калориите. Ако днес няма да ходиш в „Скръпълс“, мога да те размажа на тенис и да ти докажа, че още не съм съвсем скапана.

— Добре — веднага се съгласи Били.

Много я беше страх Джиджи да не напълнее като повечето първокурснички в университета. Наистина трябваше да я наблюдава отблизо, независимо от това ще смята ли Джиджи калориите, или не. „Момичето вече не е дребно, не е миньонче, на каквото приличаше, когато пристигна от Ню Йорк — каза си Били, а тя винаги беше обективна, когато преценяваше подобни жизненоважни неща. — Джиджи е пораснала тъкмо колкото трябва. Сантиметрите не са толкова важни, колкото пропорциите, а нейните пропорции са чудесни. Има дълги крака, стройна фигура, всичко идеално отговаря на ръста й. Затова изглежда по-висока, отколкото е, което се дължи и на гордата й, самоуверена стойка. Тя яде колкото си иска, но това е позволено само на тийнейджърите, към които за съжаление вече не спада.“

Когато Били отсъствуваше, Джиджи и Куентин се промъкваха по задното стълбище за прислугата, за да стигнат до стаите на Джиджи по безлюдния коридор в централната част на сградата. А когато си беше вкъщи, намираха други места, където правеха любов всяка нощ: съблекалните на тенискортовете — там слагаха на пода десетки дебели хавлиени кърпи, за да си направят постеля — или складчето на оранжерията за орхидеи, където си подлагаха торби с торф, а климатичната инсталация поддържаше въздуха толкова топъл и влажен, че спокойно можеха да се излежават голи и да си представят, че са в гора.

Джиджи беше завладяна от първата си любов, сякаш се бе качила на въртележка, която никога нямаше да спре, главата й беше замаяна, а сърцето й тръпнеше от радост. През деня тя беше твърде неспокойна, за да може да чете или да се обажда по телефона на приятелките си. Със затаен дъх чакаше да дойде време за урока по готварство, защото знаеше, че Куентин ще се навежда над нея, за да й показва как се използува ножът за рязане на зеленчуци и белачката за картофи, тъй като Джиджи се преструваше на несръчна, мудна и бездарна ученичка.

Налагаше му се безброй пъти да хваща ръцете й, докато тя се научи как се чупят яйца, без черупката да разкъса жълтъка. А когато стигнаха до бърканите яйца, стана нужда той да застане зад нея и дълго да й демонстрира как се държи тиганът и какви движения се правят с лъжицата, за да не загорят яйцата.

Джиджи сякаш не можеше да се заеме, с каквото и да е в кухнята, преди Куентин да я докосне, преди да се задъха и да започне да се оплита в собствените си наставления. После изведнъж се сещаше, че трябва да вземе нещо от килера, и Куентин безропотно тръгваше след нея, като знаеше, че там ще се прегърнат и ще потънат в света на потайните целувки, докато съвсем забравят за урока, обзети само от мисълта за предстоящата нощ.

Джиджи беше лудо влюбена, а Куентин, тъй като беше с осем години по-възрастен от нея, усещаше, че неговото чувство не е толкова силно. Струваше му се, че откак всичко това започна преди един месец, не му е останала дори минута свободно време, за да обмисли ситуацията. Не можеше да се познае: беше станал същински роб на тази осемнайсетгодишна магьосница, която властвуваше над него така самоуверено, че дори ако му минеше през ум да се опълчи, не би знаел как да го стори. Всяка нощ той се извисяваше до такива върхове на сексуално удоволствие, за каквито не бе подозирал, че съществуват. А на следващия ден Джиджи отново го караше да я желае, макар той да се заричаше, че поне веднъж ще устои и няма да й се подчини.

„За Джиджи не съществуват граници“ — помисли си Куентин. А той беше зрял мъж на двайсет и шест години, знаеше, че има граници и че ги нарушава.

Понякога сутрин в стаята си, докато бързаше да се облече и да слезе, за да приготви закуската, Куентин Браунинг осъзнаваше, че има опасност да забрави не само добре обмислените си планове за бъдещето, а и собственото си име. „Прекаляваш!“ — сам се предупреждаваше той, а след това с приближаването на нощта сутрешните му разумни мисли малко по малко се изпаряваха. Щом чуеше чаровния дълбок смях на Джиджи и видеше мамещите й зелени очи, той загубваше ума си.

Веднъж рано сутринта взе една от колите и замина да напазарува от „Гелсънс“ продукти за партито, което Били щеше да даде следващата вечер, преди да замине за Хаваите. Така той щеше да остане за няколко часа сам и да обмисли ситуацията, в която толкова неочаквано се бе озовал.

Да, Джиджи наистина беше очарователна… Но. Имаше много „но“-та. Това, че тя още не е навършила деветнайсет години, не бе най-страшното. Но майка й беше циганка, самата тя бе живяла сред цигани, баща й беше филмов продуцент, мащехата й — безумно богата. Всички тези хора бяха превърнали Джиджи в едно екзотично цвете, което според него може да вирее само в Холивуд.

„Дори ако й предложа да се оженим, бракът ни няма бъдеще“ — помисли си той трезво. Неговото поприще беше предопределено: щеше да стане собственик на хотел и да се подчинява през цялата година на изтощителния ритъм на професията си. Животът му щеше да е осмислен, плодотворен, полезен и интересен, но за Джиджи нямаше да има място в него.

Той искаше да си намери жена, която да му помага, на която би могъл да разчита в трудните моменти. Тя трябваше да научи доста неща от майка му, да стане истинска съдържателка на хотел, да е в състояние да наема и уволнява хора и да се грижи за всичко: от смяната на чаршафите до посрещането на редовните клиенти и настаняването им в техните любими стаи. И беше необходимо това да й доставя удоволствие. Щеше да води почтен, пълен с отговорности, щастлив, но напрегнат и донякъде скучен живот. Нещата стояха точно така.

А Джиджи? Беше ли способна да го върши? Джиджи, неговата разглезена, импулсивна, романтична любима? Джиджи, която винаги правеше каквото й скимне? Джиджи, която жадуваше за приключения, чийто живот тепърва започваше, която имаше страхотни възможности? Как може тя да се задоми и улегне? Предстояха й години на следване, светът беше неин.

„Дори ако стигна в глупостта си дотам, че й предложа да се оженим, дори ако тя приеме и има най-добри намерения, от това пак нищо няма да излезе — помисли си Куентин. — Изключено е, дявол да го вземе!“

Докато търсеше място за паркиране, Куентин си каза тъжно: „Защо не се намери някой да ме предупреди, че още първият ми допир с калифорнийския начин на живот ще ми създаде такива проблеми?! Как не попаднах на някоя едра, сочна англосаксонска блондинка вместо на тоя келтско-ирландски мелез с хитри очи и лъжлива уста?“

Само за един месец Джиджи бе започнала да му дотяга. Тя изобщо не се опитваше да прояви благоразумие. Беше твърде жадна за целувките му, за да го изслуша, когато той се опитваше да й обясни, че трябва да понамалят темпото, да поуспокоят топката. Джиджи беше безразсъдна. Рискуваше безумно, защото не пропускаше нито една възможност да го докосне или прегърне, дори когато в стаята имаше други хора. Непознатата опасност я опияняваше. Куентин знаеше, че някой ден ще ги хванат, това рано или късно неизбежно щеше да стане, ако не се вразумят.

Лятото едва започваше, оставаха повече от два месеца до септември, когато Джиджи щеше да тръгне на лекции, но и тогава тя всяка вечер щеше да спи вкъщи. Куентин Браунинг си помисли, че рискът да ги разкрият нараства с всеки изминал ден, а ако… всъщност не „ако“, а когато връзката им излезе наяве, ще стоварят цялата вина върху него, защото той е по-възрастният, а Джиджи беше девствена, когато той пристигна в къщата. Това полудете беше любимка на целия персонал и най-свидното същество за страшната всемогъща госпожа Айкхорн. „Ще бъда съсипан. Един Господ знае какво ще предприеме госпожа Айкхорн“ — си каза Куентин.

Той взе две колички и ги затика към месарския щанд, където щеше да обясни на продавача точно как да отреже парчетата телешко бонфиле, които му трябваха за тази вечер. После щеше да напазарува всичко останало и да се върне за месото. Когато минаваше край една пирамида от доматени консерви, той видя, че Джиджи се приближава към него с танцова стъпка. Светлините на големия супермаркет се отразяваха в косата й, сякаш тя се намираше на сцена. Щом стигна до него, Джиджи спря и го погледна учудено.

— О, каква неочаквана среща — каза, после се наведе да вземе една консерва и преди да я пусне в количката му, успя да го целуне по китката.

— Джиджи! Бъди разумна, за Бога. Ами ако ни види някой приятел на госпожа Айкхорн?

— Приятелите на Били си имат хора, които да им пазаруват — отговори му тя, направи нетърпелива гримаса и съвсем се доближи до него с недвусмислен поглед.

— Целуни ме силно, скъпи, наоколо няма жива душа. Имам такава нужда от целувка. Просто се налага да я получа.

— Стига!

Куентин я изгледа смразяващо, заряза количките и побягна.

— Куентин наистина ме разочарова — каза Джоузи Спийлбърг на Джиджи на другия ден, когато Джиджи дойде в нейния кабинет, за да помоли секретарката да презавери членската й карта за автомобилния клуб.

— Защо, снощната вечеря не Мина ли добре?

— Той ни напуска, затова съм бясна. Утре си заминава дори без едноседмично предизвестие. Постъпи ужасно некоректно и ми създаде големи проблеми, защото през този сезон е направо невъзможно да се намери приличен готвач. Но остана непоколебим, независимо от всичките ми увещания.

— Увещания? — Джиджи можа само да повтори като ехо последната дума на Джоузи.

— Аз, естествено, поисках от него да ми каже поне една причина за внезапното си напускане, още повече че бе обещал да остане най-малко една година. Но той беше толкова объркан, че само ми намекна за нещо като причина. Свалил някакво маце, а сега не му се ще да се жени за него и да го води в Англия. Изброих му поне десетина начина за безболезнено измъкване от ситуацията, но той продължи да настоява, че трябвало да си замине. Сигурно е забременяла… Обзалагам се, че е така. Не знам какво ще каже госпожа Айкхорн, когато се завърне от Хонконг и пак види нов човек в кухнята, ако изобщо намеря такъв. Не беше честно да постъпи така с мен!

— Това не е възможно!

— И аз му казах същото… Джиджи, чакай, остави ми картата си. Почакай…

Джоузи Спийлбърг огледа празния си кабинет. Защо хората не са малко по-организирани? Защо всички й усложняват живота? Защо всички толкова бързат и са толкова упорити! Ако тя управляваше света…

Джиджи се заключи в стаята и избухна в такъв плач, че стана нужда да напъха края на чаршафа в устата си, за да не привлече със своите викове вниманието на камериерките, които минаваха по коридора. Сви се на топка върху леглото, разтрепери се от мъка и се зави през глава. Направи опит да се овладее, като прегърна раменете си с всичка сила, за да преодолее болката. Чувствуваше се като диво животно, което прегризва лапата си, за да се измъкне от капана. Веднага бе осъзнала, че утре Куентин наистина ще си замине. Независимо от мъката умът й работеше. Ако тя случайно не беше се отбила днес при Джоузи, Куентин е щял да изчезне, без да й каже нито дума.

Той не я обича. Никога не я е обичал. Сега иска да се измъкне, а е твърде страхлив, за да й каже в очите. Сигурно е предположил, че ще му направи сцена, ще се опита да го спре, затова не си е дал труда дори да я излъже, да й каже, че нещо се е случило в семейството му — оправдание, на което тя щеше да повярва. Защо не й бе казал, че са го търсили от къщи, че баща му спешно се нуждае от него? Или си е помислил, че тя ще поиска да го придружи? Навярно… навярно… Точно така е разсъждавал. Значи не е толкова страхлив, а просто е взел предпазни мерки, за да избяга от натрапената му любов. Да, натрапена! За да избяга също толкова безсърдечно, както предния ден в „Гелсънс“. Тя би понесла всичко, дори това, че не я обича, стига да беше проявил уважение, поне малко уважение към нея. Да бе седнал и просто да й бе обяснил какви са чувствата му към нея. Това, че го обичаше, не би й попречило да приеме истината. Той не беше длъжен да я обича.

Джиджи дълго плака, а след това остана да лежи неподвижно и се замисли какво да направи. Ако можеше да не излиза от стаята си, докато Куентин си замине, та никой да не види лицето й… Но какъвто и предлог да измислеше: че я боли стомах или че е настинала, Джоузи веднага щеше да схване каква е работата. А такова унижение Джиджи не би могла да понесе, макар да беше сигурна, че Джоузи никога няма да издаде тайната й, няма да започне да я утешава и с нищо няма да покаже, че знае за станалото.

След четири часа трябваше да започне урокът на Джиджи по готварство и Куентин сигурно щеше да я чака в кухнята, за да не събуди подозренията й. Разбира се, можеше да пропусне урока и на Джоузи нямаше да й направи впечатление, но всичко в Джиджи се опълчи против тази мисъл. Не можеше да си върне нищо друго, освен гордостта и самоуважението, които й бяха отнели. „Не — каза си тя и тръгна към банята, за да си наплиска лицето със студена вода; очите й толкова се бяха подули, че едва виждаше, — нищо няма да пропускам. Ще се държа както обикновено… или почти както обикновено.“

Когато пооправи лицето си, Джиджи се измъкна незабелязано от къщата и прескочи до големия рибарски магазин в Санта Моника. Беше сигурна, че когато се прибере, няма да завари Куентин в кухнята, защото той ще се е сврял някъде, за да не го открие тя преди началото на урока.

Занесе четирите големи кесии в кухнята, сложи си престилката и започна да подрежда на масата продуктите с прецизността на хирургическа сестра в операционна, доволна, че е заета с нещо и това ще я откъсне от черните й мисли. Беше решила преди урока да извърши само предварителната подготовка. Свари рибен бульон от зеленчуци, подправки, вино, сок от миди и вода, в която пусна всички глави, кости, опашки и кожи от многото килограми червена мексиканска риба, калкан и костур, които беше накупила. В друга тенджера сложи да се варят скаридите и мидите заедно с черупките. В трета тенджера с кипяща вода пусна омара.

Остави бульона да къкри половин час, после го свали от огъня и го преля в най-голямата тенджера, която намери в кухнята. Извади сварения омар, остави го да изстине и го наряза на няколко големи парчета. Провери всичко ли е наред и си погледна часовника. Вдигна вътрешния телефон и позвъни на Бърго, който по това време винаги подремваше в стаята си.

— Бърго, ще дойдеш ли днес на урока ми по готварство?

— Не издържам, Джиджи. Извинявай, мила, но ми дойде до гуша.

— Днес няма да се уча, Бърго, а аз ще давам урок — каза Джиджи с такъв глас, че Бърго с трясък спусна краката си на пода.

— Дадено. Обади ли се ирландската ти кръв, малката? Колко публика искаш да ти доведа?

— Всички, които намериш, включително Джоузи и градинарите.

— Ще ги имаш.

— Ела малко преди тях, Бърго, и ако Куентин направи опит да се измъкне, не му позволявай.

— Ще си направим малко шоу, така ли? Крайно време беше.

— Аз бях малко некадърна ученичка.

— Но не и глупава, нали?

— Разчитам на теб.

— На мен винаги можеш да разчиташ — каза той и затвори телефона, радостен за пръв път от деня, когато тя направи бялата торта.

Доста време бе минало, докато Джиджи се научи да преценява мъжете, но беше твърде млада и наивна, не знаеше, че за да привлечеш нечие внимание, не е необходимо да се правиш на глупак.

Куентин Браунинг прекара два часа на плажа на Санта Моника. Хвърли прощален тъжен поглед на Тихия океан. Никога нямаше да се върне тук. Щеше да се превърне в островитянин, обграден от студени морета, щеше да му остане само споменът за Джиджи. Някой ден щеше да се ожени и да бъде щастлив, щяха да избледнеят подробностите от този месец. „Неизбежната забрава — помисли си той, — това е най-страшното! Аз не мога да си позволя да обичам Джиджи, но не смея да й го кажа. Може и да съм лайно, добре, лайно съм, но умно лайно, защото се сетих да се чупя навреме, безболезнено и бързо.“

Когато се прибра в къщата и тръгна към кухнята, чу гласове на много хора, което го изненада. „Чудесно — помисли си той. — Слава Богу, че няма да сме само двамата.“ Не знаеше как би могъл да изтърпи още един урок насаме с Джиджи. Влезе в голямото помещение и видя, че Джиджи е застанала до кухненската маса, обградена от цяла тълпа любопитни хора от персонала.

— Какво става тук? — попита Куентин една от камериерките.

Но тя само му се усмихна и нищо не му каза. За нея това беше просто една малка неочаквана почивка. Една от демонстрациите на Джиджи, каквито тя често правеше, докато Жан-Люк още не си бе отишъл.

— Ей, внимавай! — извика Куентин, когато Джиджи взе един много остър нож.

Но още преди да стигне до нея, тя започна да кълца праза толкова сръчно, на толкова тънки резенчета, че той се вцепени.

Празът бе готов за секунди и Джиджи се зае да кълца чесъна, копъра и портокаловата кора, да реже доматите и да стрива дафиновия лист и черния пипер. Вършеше всичко това едновременно или поне така им се струваше на зрителите, които виждаха само колко бързо се движат ръцете й и как святкат инструментите. Професионалният ритъм на движенията й не се забави нито за миг, докато тя не премери на теглилката малко семена от целина, не отвори пликче с шафран и не взе с малка лъжичка от ценната подправка. После гребна доматено пюре от една консерва и изсипа всичко, което бе приготвила, в голяма тенджера с врящ зехтин. Пусна в нея точно толкова щипки сол, колкото бяха необходими, и сръчно разбърка сместа.

— Джиджи… — започна Куентин, защото се чувствуваше длъжен да каже нещо.

Тя не му обърна внимание, а се втурна към почистената риба и започна да я реже с виртуозността на майстор готвач. Рибите, които изискваха по-дълго варене, режеше на двусантиметрови кубчета, а останалите — на четирисантиметрови. За три минути се справи с всичката риба.

Чак когато я изсипа в кипящия бульон, погледна Куентин. Той стоеше със скръстени ръце и я наблюдаваше, опитвайки се да прикрие яда си на човек, който неочаквано е осъзнал, че с него са си направили лоша шега. Но освен това в погледа му се четеше и професионално възхищение. А на Джиджи нищо друго не й трябваше.

— Знае ли някой от вас — попита Джиджи публиката, — че буйябесът е изобретен от ангелите, когато трите Марии претърпели корабокрушение край бреговете на Южна Франция? Не бях подозирала, че и светиците огладняват като нас. Разбира се, по-добре щеше да е, ако в тази супа имаше средиземноморска риба, уловена тази сутрин, но се надявам, че супата все едно ще е вкусна и ще стигне за всички. Куентин, би ли донесъл купички, само че преди това ги затопли. И нарежи от ония франзели, докато аз приготвя чесновата майонеза. Буйябесът няма да е истински без нея, нали, господин главен готвач?

Куентин тръгна да излиза от кухнята.

— Стой тук! Я дай купичките и нарежи хляба — тихо каза Бърго и му препречи пътя.

Куентин учудено погледна Бърго и когато забеляза изражението на по-възрастния мъж, бързо отиде до шкафа, в който се намираха керамичните купички. „Глупак съм, глупак, глупак! Тя през цялото време ме е разигравала като маймуна — помисли си той. — Сигурно цялата къща се е забавлявала.“

Докато се бореше с франзелите, които Джиджи беше сложила на една странична масичка, той забеляза усмивките по лицата на присъствуващите, които приличаха на театрали, дошли да видят любимата си пиеса.

— Готова съм — весело заяви Джиджи, като слагаше на дъното на всяка купичка по филийка хляб и по няколко стриди. — Докато си изпием аперитива, супата ще стане. С буйябеса върви бира, а не вино и само французите знаят защо. А може и главният ни готвач да е наясно? Можеш ли да обясниш това, майсторе? Май не знаеш? Тогава само отвори бирите и ще ги изпием като последни простаци.

Бърго помогна на Куентин, донесе чаши, защото му дожаля за момчето. Джиджи май беше попрекалила. И така всички в кухнята държаха по чаша бира.

— Чакайте! — провикна се Джиджи и се качи на един кухненски стол. — Чакайте! Трябва да вдигнем тост. Днес се сбогуваме с нашия приятел Куентин Браунинг. Утре той ни напуска. Тишина! Напуска ни, и толкоз. Така че пийте бързо, за да ни остане време за по още една бира.

Тя вдигна високо чашата си и погледна Куентин право в очите. Изви вежди и му се усмихна съжалително и съчувствено. Никой не забелязваше острата кама, забита в сърцето й.

— Сбогом, Куентин. Bon voyage. Приятно пътуване и ne regrette rien. Знаеш, че това е девизът ми, а ако ти се наложи, нямам нищо против да го използуваш. Не съжалявай за нищо, Куентин. За rien.

8

Графиня Робер дьо Лионкур, преди брака си — Кора Мидълтън от Чарлстън, Южна Каролина, беше jolie laide. Както и много други френски изрази, този също е непреводим. Когато за една жена се каже, че е „красиво-грозна“, това не значи, че е красива или грозна в буквалния смисъл на думата. Тя би могла да е привлекателна, ако знае как да се държи, би могла да е модерна, ако знае как да се облича, и би могла да стане известна, ако е талантлива. Жените като нея изглеждат необичайно и поради това не могат да бъдат определени като красиви или грозни. Най-ярки представителки на тази категория са Барбра Стрейзънд, Бианка Джагър, уиндзорската херцогиня и Палома Пикасо.

Кора Мидълтън, чиято майка беше от известния синсинатски род Чатфийлд, не подозираше, че ще се превърне в jolie laide, когато се омъжи за граф Робер дьо Лионкур. Много трезво бе преценила качествата и възможностите си и бе осъзнала, че независимо от своята интелигентност и хубава фигура е доста невзрачно момиче. Ясно й беше, че на баловете никой няма да я кани да танцува и тя постепенно ще се превърне в стара мома.

От ранна младост това, че не е красива в един южняшки град, прочут с хубавиците си, я бе направило свита и притеснителна. Тя не знаеше как да използува своя естествен чар, хубавия си глас, блестящи зъби и красиви устни, които ненавиждаше, защото й се струваха прекалено дълги и тънки. Затова говореше малко и се усмихваше рядко. Когато навърши деветнайсет години, вече разсъждаваше прагматично и цинично и затова прие предложението за женитба на един четирийсет и девет годишен мъж, на когото и през ум не би му минало да се ожени за Кора Мидълтън, ако не знаеше, че тя има седемдесет хиляди долара годишна рента. Кора прие, защото смяташе, че да се омъжиш за истински граф е по-добре, отколкото изобщо да не се омъжиш; прие, защото той притежаваше чудесен апартамент в един от най-хубавите квартали на Париж и имаше известно положение в обществото — често го канеха на вечеря, за да не остане празен стол край масата. Можеше да й предложи живот, който щеше да изглежда бляскав на съученичките й, а тя винаги им бе завиждала.

Графът беше последната издънка на своя род и не искаше нищо друго, освен да води лек живот и да гони фустите. Единствената му страст беше неговата колекция от антики, на която посвещаваше по-голямата част от времето и парите си. Рентата на Кора щеше да му позволи да продължи да живее охолно, тъй като те нямаха деца. По този въпрос се бяха споразумели, защото Кора не искаше да остане вдовица с дребни деца, което беше неизбежно с оглед на възрастта на съпруга й.

Двамата се запознаха и ожениха през 1950 година в Париж, където я бяха изпратили да учи френски. Те заживяха в просторния апартамент на Робер, който се намираше на втория етаж на един старинен HOTEL PARTICULIER HA RUE DE L’UNIVERSITE. Шест месеца годишно пътешествуваха или гостуваха на приятели. Пътешествуваха не като туристи, а като колекционери, защото Кора също като Робер обикна старинните мебели и порцелан, предметите от сребро и слонова кост. Скъпоценните вещи станаха за нея религия, рожби и утеха.

Купуването на неща, на всякакви неща, стига да бяха наистина красиви или поне истински, и подреждането им в колекциите запълваше половината от живота на Кора. А другата половина тя прекарваше в създаване на познанства с високопоставени хора във всички градове, които двамата посещаваха. Както не искаше да овдовее и сама да се грижи за децата си, така не искаше и да остане самотница след смъртта на съпруга си.

Кора притежаваше свои собствени връзки, защото Чатфийлдови и Мидълтънови имаха приятели в Европа, макар че рядко напускаха любимите си родни места, два от най-красивите градове в Америка, които те слагаха по-горе от всичко. Майката на Робер беше англичанка, трета дъщеря на баронет, и той познаваше и в Лондон, и в Париж всички, с които според него си струваше да общува човек. Хора като семейство Лионкур, които бяха известни европейски колекционери, неизбежно намираха приятели и в Ню Йорк сред тамошните притежатели на колекции. Те бяха милиони пъти по-богати от семейство Лионкур, но го тачеха, защото всеки път, когато минеха през Париж, графът и графинята ги посрещаха радушно и ги канеха на вечеря в една очарователна обстановка.

Техните гости се озоваваха сред десетки предмети, които би им се искало също да притежават и които семейство Лионкур бе закупило както винаги много изгодно. Всички антиквари в Европа познаваха тази двойка и потръпваха от ужас, когато тя прекрачваше прага на магазините им. Двамата купуваха тъкмо онова, което собствениците в разрез със своите принципи тайно се бяха надявали да запазят за себе си — все антики, чиято мода много скоро щеше да дойде пак, или странни предмети, които всички клиенти подминаваха. Кора и Робер дьо Лионкур вземаха първия самолет до което и да било кътче на Европа, щом научеха, че ще има погребение на антиквар, защото алчните наследници обикновено разпродаваха стоката на половин цена, само и само да получат незабавно пари в брой. Също като опитни търговци самите те успешно участвуваха в аукционите, защото запазваха хладнокръвие и не се увличаха при наддаването. Малко разпродажби на наследства, големи или незначителни, убягваха от вниманието им. Те обкръжаваха с внимание десетки престарели дами, колекционирали на младини, а сега разпродаващи една по една ценните си придобивки, за да се прехранват.

Лионкурови не купуваха картини и скулптури. Двамата без колебание бяха взели това решение, защото творбите на утвърдените автори бяха твърде скъпи, а да купуват произведения на млади художници беше препалено рисковано. Затова стените в дома им бяха покрити със старинни гравюри и огледала, така че никой не забелязваше липсата на картини.

Всички чужденци, които идваха на гости у семейство Лионкур, смятаха, че домакините са много богати. Тази илюзия повече от всичко друго обединяваше Робер и Кора, защото гъделичкаше тщеславието им. Всъщност в седми район на Париж нямаше друга титулувана дама, която да плаща толкова неохотно сметките си, както Кора дьо Лионкур. Тя откриваше недостатъци във всичко, което купуваше за себе си или за къщата. Непрекъснато правеше рекламации, караше доставчиците и майсторите да чакат с месеци и отлагаше плащанията, за да могат доларите й в „Чейс Манхатън“ на улица Камбон да донесат лихва. В края на краищата уреждаше сметките си с голям отбив, защото плащаше в брой. В държава с високи данъци като Франция, където хората се разплащат с чекове за всичко, включително и за евтин обед в бистро, сухата пара, която можеше да не се декларира и беше известна като liquide, много се цени. Затова пачката новички банкноти на Кора й позволяваше да преживява доста икономично.

Когато Робер дьо Лионкур почина през 1973 година, Кора беше на четирийсет и две. „Много подходяща възраст — помисли си тя — за започване на дългоочакваното вдовство.“ Бе благодарна на съпруга си, задето напусна този свят без излишно протакане. Когато се омъжи, тя не се интересуваше кой знае колко от секса, а животът й с Робер не засили този интерес. Не се втурна да си търси нов съпруг, защото прекрасно съзнаваше стойността на титлата си и беше наясно, че всеки неженен мъж на нейната възраст или малко по-стар ще иска по-млада, по-сексапилна и, естествено, по-красива жена. Знаеше, че ще се радва на по-голяма почит в качеството си на титулувана вдовица и притежателка на прочута колекция, отколкото ако бъде половинката от някоя семейна двойка.

Графиня Кора дьо Лионкур не се бе занемарила по време на двайсет и три годишния си брак с един мъж, който не можеше да се похвали с нищо друго, освен с изискания си вкус. Робер я бе карал да ходи при най-известния парижки фризьор, лично й избираше тоалетите, докато тя се научи да се облича, беше я изпратил на курсове по грим и присъствуваше на всеки урок, защото съпругата му, както и домът му, бяха отражение на неговия вкус.

На четирийсет и две години Кора се превърна в jolie laide. Нейният остър нос, малки очички, права коса и прекалено високо чело, съчетани е чудесна усмивка, й придаваха интересен и интелигентен вид. В нея имаше нещо космополитично и екзотично, което привличаше погледите на хората. При всяко нейно появяване на обществено място присъствуващите започваха да се питат взаимно коя е тя. Кора се обличаше строго: в черно и бяло през зимата и в бяло и черно през лятото. Никога не променяше фризурата си. Сресваше на нрав път отрязаната си малко под ушите коса. При тържествени случаи винаги си слагаше прекрасните старинни бижута, наследени от майката на Робер. Имаше хубави крака и си купуваше само ръчно изработени обувки от Масаро, изобретателя на модела с нисък ток на „Шанел“. Тялото й беше стройно и всички дрехи й стояха изключително добре. Имаше дълги ръце е прекрасни нокти, покрити с безцветен лак.

„Единственият ми проблем — помисли си Кора дьо Лионкур — е, че със седемдесет хиляди долара годишно през 1973-та не може да се живее както през петдесетте и шейсетте години. Ще трябва да тръгна на работа.“

Тя седеше в леглото с очила на носа и с тефтер на коленете и обмисляше положението си. Невъзможно беше да си намери работа в Париж, защото бе запазила американското си гражданство и трудно щеше да получи разрешително за работа. С известни усилия би могла да отвори антикварен магазин, но мисълта да стане дюкянджийка я отблъскваше. Тя беше от съсловието на купувачите, а не на продавачите.

Всъщност нямаше предвид работа, истинска работа, където ще е длъжна да кисне по осем часа на ден. Плашеше я не само това, че ще трябва да прекарва толкова време в сивата обстановка на някоя канцелария, но и обстоятелството, че каквато и работа да започнеше, приятелите й веднага щяха да се досетят, че не е богата.

Кора дьо Лионкур записа в тефтера си две думи: „Ню Йорк“.

Открай време обичаше Ню Йорк. Когато се озовеше там, имаше усещането, че живее истински. В Ню Йорк всичко й харесваше, най-много приятелите, които, независимо от богатството си не знаеха почти нищо за нейния свят и много се впечатляваха от него. Всеки от тях спокойно би могъл да си купи голям апартамент или къща с градина в Париж, ако не се притесняваше от трудностите, които вероятно би имал с чуждия език, и от собствената си представа за снобизма на французите. Затова й се възхищаваха дори само заради нейното умение да живее щастливо там.

Наистина след брака й бяха необходими няколко години, за да се приспособи. Но беше улеснена от това, че имаше на разположение перачката, водопроводчика, електротехника, чистачката и доставчиците на хранителни продукти на Робер, които бяха не по-малко ценни от титлата му, защото в Париж е влудяващо трудно да поддържаш къща. „Да общуваш с французите е хиляда пъти по-лесно, отколкото да накараш един френски електротехник да ти поправи бушона“ — помисли си Кора.

Тя записа в тефтера: „Невидима служба“.

„Какво невидимо бих могла да върша?“ — запита се Кора и запресмята мислено възможностите си. Познаваше почти „всички“, тоест най-важните личности, способни да я запознаят с хората, които й трябваха. Двамата с Робер никога не канеха никого току-така, гостите им винаги се подбираха по такъв начин, че да си допадат. Тя и Робер си знаеха цената, макар че не бяха суетни, не се сближаваха с кого да е и не допускаха в своя кръг случайни лица, освен ако те нямаше да допринесат за тяхното лустро. Но въпреки всичко така и не съумяха да се сближат истински с представители на висшето френско общество. С това разочарование Кора никога нямаше да се примири.

Кора и Робер дьо Лионкур отдавна бяха разбрали, че поговорката „С ласкателство далеч не се стига“ е чиста лъжа. С умело ласкателство може да се постигне почти всичко, освен близко приятелство. Най-голямата дарба на Кора дьо Лионкур според собствената и преценка беше умението й да ласкае. Само с ласкателство тя бе създала връзките, които можеха да й бъдат полезни, и чрез него ги поддържаше. Нейното ласкателство не беше очебийно. Тя не правеше комплименти, а само проявяваше жив интерес към проблемите и слабостите на хората. Съчетан с усмивката й, която също се бе научила да използува много успешно, този интерес й помагаше да спечелва хора, които си мислеха, че имат имунитет срещу ласкателството. Никой не би заподозрян, че тази жена, притежателна на толкова много скъпоценни предмети, би могла да търси някаква изгода от него. Затова приятелите й не осъзнаваха, че отношенията им с Кора са изградени единствено върху нейното ласкателство.

Тя бавно изписа още три думи и една въпросителна: „Връзки с обществеността…?“

Не, не беше точно това, но в тези думи… имаше нещо… Тя не би могла да стане служителка, отговаряща за връзките с обществеността в някоя фирма, защото това беше робски труд. А на всичко отгоре и не беше запозната с тази професия.

„Искам да правя услуги, за което да ми се плаща — реши Кора. — Дали има такава професия? — Тя се усмихна с такава хитра усмивка, каквато никой от нейните познати не бе виждал на лицето й. — Не, на проститутките им плащат за друг вид услуги. На сводниците пък — за съвсем други… Но съм сигурна, че в Ню Йорк ще се намери работа за една жена, която да улеснява… жена, която да съдействува за сбъдването на нещата. Жена интелигентна, елегантна, високопоставена и способна да осъществява невъзможното срещу дискретно заплащане. Без съмнение — каза си Кора — има нужда от такава личност в надутия, просташки Ню Йорк, където толкова много жени мечтаят да се изкатерят до върха и имат нужда от напътствия. Само в Ню Йорк мога да изкарам пари от подобни услуги. Французите са твърде стиснати за високите цени, които се каня да определя. А англичаните не се нуждаят от мен. Те си имат традиционна йерархия.“

Кора стана от леглото и тръгна бавно из апартамента, като докосваше пътьом някои предмети и от време на време се спираше, за да се наслади на обстановката. Оглеждаше се в огледалото, където се виждаше на фона на толкова много красиви неща, че чак й ставаше малко тъжно. И само тя си знаеше колко отдавна не са пребоядисвани стените. Но за апартамента лесно щяха да се намерят купувачи заради размерите му и престижния квартал. С парите от него щеше да си купи друг, в по-добро състояние, на хубаво място в Ню Йорк. Щеше да вземе със себе си всички мебели и антики. Щеше да ги подреди в новия си дом с много вкус. Това беше любимото й занимание. За съжаление не би могла да върши това за други хора, защото професионалните художници декоратори се принуждаваха да се съобразяват с желанията на своите клиенти, а тя не би могла да прави компромиси. Не би понесла, ако клиентът промени каквото и да е в подредения от нея интериор.

„Дали ще ми липсват моите френски приятели?“ Кора дьо Лионкур изсумтя пренебрежително. Никой, който не е роден във Франция и не е минал през френско училище, не може да има приятели сред французите. Френските дами създават приятелствата си още от училище, en classe, най-вече в католическите пансиони. Тези приятелства се заздравяват в младежките компании, които майките на момичетата организират едва ли не още от раждането им. Кора познаваше поне двеста души, които с удоволствие биха приели от нея покана за вечеря и на свой ред биха я поканили в дома си, но ако не си от техния кръг, винаги ще те възприемат само като гост. Всичките й френски познанства се дължаха само на връзките на Роберовото семейство. Във френското общество те двамата не можеха да се правят на богаташи. А и родът на Робер не беше кой знае колко именит. „Прадедите му — призна си тя — никога не са се добирали до върховете.“ Кора никога нямаше да прости на французите подобно отношение. С удоволствие щеше да напусне Париж, града, на който отдавна му бе минало времето.

Ах, господи, колко ужасни са френските хамали и превозвачи.

Спайдър и Били седяха в „Le Train Bleu“, новооткрит скъп френски ресторант близо до Медисън Авеню, и чакаха Кора дьо Лионкур, с която щяха да обядват. Беше краят на юни 1980 година. Двамата бяха пристигнали в Ню Йорк за няколко дни по работа. Бевърлихилският „Скръпълс“, навършил четири години, бе затворен за пребоядисване и преустройство. Юни беше мъртъв месец в търговията на дребно. Техните клиентки купуваха пролетните и летните си тоалети в края на зимата, а есенните — през юли. Затова Били бе преценила, че затварянето на магазина няма да й причини големи загуби.

— Защо трябва да се срещаме с тази жена? — попита Спайдър.

— Може да ни бъде полезна — отговори му Били. — Мисля, че ще ти допадне. Срещала съм я на различни места при посещенията си в Ню Йорк. Тя е много приятна. Познава се с всички… Когато бях тук за последен път, ме покани на вечеря и трябва да ти кажа, че отдавна не се бях забавлявала така.

— Освен че е успяла да спечели симпатиите ти, какво друго може да върши, което да ни бъде от полза?

— О, Спайдър, не бъде толкова подозрителен.

— Госпожо Айкхорн, нещо във вашето изражение ми подсказва, че пак сте замислили някаква дяволия.

— Господин Елиът, кога съм замисляла нещо друго?

— За Бога, Били, задавай ми само въпроси, на които мога да ти отговоря.

Спайдър подари на Били една от своите щастливи чувствени усмивки, срещу които тя смяташе, че отдавна си е изградила имунитет. Когато напусна Ню Йорк и дойде да работи в „Скръпълс“ през 1976 година, Валънтайн подлъга Били да назначи и Спайдър. Били прозря подбудите й още преди да го види. Въпреки това той съумя да спечели доверието й. Когато тя се запозна със Спайдър, първата й мисъл беше, че този мъж не е за нея. Повтаряше си това всеки път, когато двамата останеха насаме, издигайки между себе си и него шеговита преграда, която държеше привлекателността му, нарастваща с годините, на безопасно разстояние… или, по-точно казано, на почти безопасно разстояние.

Били отпи от бялото вино и се замисли благодарение на какво Спайдър е единственият мъж, с изключение на адвоката й Джош Хилман, на когото тя има доверие. Беше уравновесен човек, притежаваше вродена мъжественост, бе енергичен, нежен и честен. Сексуалното му излъчване не оставяше безразлична нито една жена. Но то му беше дар божи и той не можеше да го пуска в действие или да го изключва по собствено желание. Никога не лъжеше, а най-ценното му качество беше, че независимо от многобройните си завоевания си бе останал едно голямо дете.

Докато Били седеше кротко и разглеждаше новия, интересно обзаведен ресторант, Спайдър се вторачи в нея изпитателно. Когато я видя за пръв път, тя му се стори много опак човек. Тогава той не би повярвал, че само след четири години ще я смята за своя близка приятелка. Тя и до днес не бе загубила някои свои качества, с които дразнеше хората. Беше ужасно нетърпелива, изключително взискателна, импулсивна и твърдоглава, беше способна да избухне внезапно, ако подробните й заповеди не се изпищяваха безпрекословно.

Наистина много хора се бояха от нея, но те не я познаваха добре. Безспорно имаше немалко мудни архитекти, декоратори и строители в Хонконг, Мюнхен, Хонолулу, Рио, Цюрих и Моите Карло, които се изприщваха само като чуеха името й.

Когато Били се обадеше, че ще пристигне тук, в Ню Йорк, или в Чикаго, всички служители и в двата й магазина седяха като на тръни, докато тя не си заминеше за Лос Анжелис. Били наистина беше строга началничка, за това не можеше да има спор, но пък винаги проявяваше разбиране и справедливост, ако й се изложеха разумни аргументи. Такава беше още когато се създаваше първият „Скръпълс“. Винаги даваше на хората втора или дори трета възможност да се поправят, а добрите си работници възнаграждаваше щедро.

Спайдър беше любопитен да види новата й приятелка, която ги бе поканила на обед. Двамата с Валънтайн често си бяха задавали въпроса защо Били има толкова малко приятелки. Тя издигаше незабележима, но непроницаема стена между себе си и почти всички жени, с които се познаваше. Сузан Арви беше една от малкото жени, към които Били се отнасяше без лека резервираност. При това не я харесваше, въпреки че я уважаваше заради ума й.

Валънтайн и Били много се бяха сближили през последните няколко, години. „Днес Били ми каза, че Доли, Джесика Строс и аз сме трите й най-добри приятелки — му бе рекла Валънтайн само преди няколко дни. — Това много ме трогна и ме зарадва, но малко ми домъчня за нея. И аз не знам защо. Може би защото си няма съпруг, който да й е най-добрият приятел, какъвто си ти за мен.“ Спайдър се съгласи с нея, че наистина е тъжно. Явно е, че ако си богат като Били, трудно можеш да поддържаш нормални приятелства, да не говорим за любовни истории. Тя не отбягваше мъжете, които се опитваха да я свалят, но понеже веднъж се бе опарила, се държеше свито и никой не можеше да я вини за това.

Бракът й с онзи мръсник Вито я бе направил по-земна, но разводът й я накара да стане подозрителна спрямо всички мъже. Спайдър изобщо не смееше да си помисли какво би станало с Били, ако Джиджи не беше край нея. Благодарение на Джиджи Били бе започнала да проявява неподозирани от Спайдър качества като нежност и женска доброта, макар от време на време все още да изпадаше в тъжно настроение, идващо от незнайно за него кътче на душата й.

Сега Били изглеждаше по-млада, отколкото когато я срещна за пръв път, но Спайдър знаеше, че тя е на трийсет и седем, почти с цяла година по-възрастна от него. „Трябва да е от прическата й“ — помисли си Спайдър. Скоро след развода Били подстрига дългата си тъмнокестенява коса. Направи си къса прическа, която привидно беше семпла и непретенциозна, но изискваше оформяне от фризьорка на всеки две седмици. Сега нейната глава стоеше царствено на мощния й врат. Страстната й уста беше все така сочна, естествено розовите й устни все така бяха покрити с безцветен гланц, очите й не бяха загубили нищо от своята загадъчност, само в погледа им се четеше още по-голяма неотстъпчивост. Всички мъже, които не познаваха Били, се обръщаха след нея, защото в осанката й имаше нещо величествено. „Красотата й, а тя наистина е една крещяща, дивна, пламтяща красавица — призна си Спайдър, — е запазила своята почти първобитна сила и я кара да прилича на потомка на богинята на лова Диана.“ Днес с вталеното си сако от червен лен, препасано с колан, и с широкия си панталон, проектирани специално за нея от Валънтайн, Били сякаш всеки миг щеше да яхне коня и да поведе ескадрона в атака. Липсваше й само сабя. Тя изобщо не се притесняваше от това, че с тоалета си привлича вниманието на всички в препълнения ресторант.

— Мадам май закъснява — подхвърли Спайдър.

— Ние подранихме — отговори му Били и си погледна часовника. — Точно след една минута тя ще е закъсняла с една минута. А, ето я и нея, така че престани да мрънкаш. Толкова ли си гладен?

Били ги представи един на друг и когато отново седна, след като се бе надигнал да посрещне дамата, Спайдър заоглежда Кора с интерес. „Странна птица“ — помисли си той. Това беше доста сдържана оценка за един мъж, на когото му харесваха, кажи-речи, всички жени. Спайдър не искаше да е предубеден към тази дама, макар нещо да му подсказваше, че неговото първо впечатление е основателно. Не можеше да й отрече, че е очарователна, много очарователна, че разказва много увлекателно интересни случки, че го изслушва внимателно. Освен това отбеляза, че тя не се впечатлява от положението на Били, а такива хора рядко бе срещал.

— Кора има най-прекрасния апартамент, който съм виждала. Пълен е с най-изисканите предмети в Ню Йорк — каза Били на Спайдър.

— Ти падаш ли си по предметите, Спайдър? — попита Кора дьо Лионкур.

— Можеш ли да бъдеш малко по-конкретна, Кора?

— Антиките, красивите неща, дреболиите, джунджуриите… — каза тя с красивия си глас, който издаваше нейния южняшки произход.

— Какво значи „джунджурия“?

— Английските антиквари наричат така малките нещица, които човек няма намерение да купи, защото не му трябват, но в края на краищата плаща за тях луди пари само заради тръпката да ги притежава.

— Аз си падам по по-едрите неща, а джунджуриите не са ми по вкуса. „Джунджурия“ ми звучи като някаква подправка. Всъщност никога не съм се интересувал от антики и не разбирам кой знае колко от тях… А дребните украшенийца все ги чупя, без да искам.

— В такъв случай трябва да ми дойдеш на гости. Щом ти покажа моята сбирка, ще промениш възгледите си — каза Кора, която сякаш бе очарована от безразличето му. — Поне десетина мои приятелки казват, че си променил живота им със своите невероятно точни съвети за тяхното облекло. А според мен добрият вкус не може да се проявява само в една насока. Сигурна съм, че притежаваш инстинктивен усет към красивите неща. Бих се обзаложила, че веднага ще различиш един прекрасен старинен стол от един старинен стол, който е само красив, без да знаеш защо, доверявайки се единствено на окото си. Нали ще ми дойдеш на гости?

— Благодаря за поканата — рече Спайдър, — но не съм идеалният купувач. Обичам да съветвам жените как да изглеждат по-добре, обаче ходенето по магазините за мен е мъчение.

— Спайдър, Кора не ти говори за ходене по магазините, а за колекциониране.

Били се засмя на несхватливостта му. Рядко се случваше Спайдър да се обърка.

— Били, тъй като заговорихме за магазини, искам да ти кажа, че снощи, малко преди да си легна, ми хрумна една идея — поде Кора дьо Лионкур — и си я записах, за да не я забравя. Помислих си, че рекламите на „Скръпълс“, колкото и да са хубави, могат да се подобрят още повече. Не разбирам от реклама, затова ме прекъсни, ако ти се стори, че говоря глупости, но защо да не се появиш самата ти на рекламните си материали, вместо да използуваш манекенки? За жените ще е много интересно да видят теб, собственичката, облечена с дрехите, които продаваш. Освен това си горе-долу на възрастта на клиентките си, независимо от това, че изглеждаш неприлично млада. Виждала съм доста твои снимки и ми се струва, че си подходяща за тази работа. Идеята ми съвсем глупава ли е, или в нея има нещо рационално?

Настъпи мълчание. Спайдър и Били бяха престанали да ядат. Тази оригинална идея не им бе хрумвала.

— Ами… — промърмори Били. Не й се искаше да признае, че хрумването веднага я е завладяло. Тя едва ли не се срамуваше от това колко много се гордее с магазините си. Напълно се идентифицираше с тях, те бяха нейният триумф. Знаеше, че е фотогенична и че всяка дреха й стои добре, тогава защо да не опита? — Не знам — каза тя бавно. — Това никога не ми е идвало наум. Спайдър, ти какво ще кажеш?

— Трудно ми е да преценя веднага. Е, добре, мисля, че е… рисковано.

— Защо да е рисковано? — попита Били.

— Не смятам, че трябва да се превръщаш в олицетворение на клиентка на „Скръпълс“ — каза той, подбирайки подходящите думи. — Слушай, Били, лично познавам всичките ни клиентки. На деветдесет и девет цяло и девет десети на сто от тях дрехите няма да им стоят като на теб. Те са свикнали, че манекенките от снимките изглеждат недостижимо красиви, но ти си реална личност и това може да ги подразни. Има и още нещо…

— Какво? — припряно го попита тя.

— Често си ми казвала, че не ти е приятно да виждаш името си в списъка на най-богатите жени в Америка и да съзнаваш, че пресата се занимава предимно с парите ти. Прав ли съм?

— Прав си.

— Ако се появиш на рекламна снимка, облечена с най-модерен тоалет, ще се превърнеш в още по-голяма мишена за журналистите. Хората ще започнат да ти завиждат далеч повече. Затова смятам, че идеята не струва. Направо може да ти навреди… Жените ще видят снимките ти и ще си кажат: „Пак ли тая Били Айкхорн, издокарана с рокля, която струва цяло състояние?… Лесно й е на тая, нали магазинът си е неин, а на всичко отгоре е и толкова слаба. За мен тази рокля е прекалено скъпа, а и няма да ми стои добре.“ Подобни мисли ще им минат през ума.

— Прав си, Спайдър — каза Били, при което не успя да прикрие разочарованието си.

— И аз разбрах, че си прав — присъедини се към нея Кора дьо Лионкур, която пък успя да го прикрие. — Твоят усет и твоето познаване на женската душа те правят толкова необикновен, Спайдър. Сега осъзнавам грешката си… Ще изхвърля идеята си на боклука.

— Но идеята сама по себе си е чудесна, Кора, и може да послужи на някой друг — възрази й Били. — Да речем, на някоя моделиерка, която прави дрехи за жени с фигури като нейната… Много си находчива.

— Благодаря ти — отговори й тя и показа съвършените си зъби. — Ще си я прибера в папката с надпис „Ценни идеи“.

— Кора, наистина се радвам, че ще ни помогнеш в организирането на голямото парти наесен веднага след Деня на труда[3] — каза Били.

Спайдър продължи да си похапва от океанския калкан. За пръв път чуваше за това парти, но не искаше да задава въпроси, след като току-що бе потопил гемиите на Кора дьо… как й беше името.

— Наистина ще е трудно да засенчим партито, което даде по случай откриването на първия „Скръпълс“ — каза Кора. — Знам, че тогава Спайдър го е организирал. То беше наистина изключително, Спайдър. Съмнявам се, че бих могла да постигна нещо дори наполовина толкова добро, но ще се опитам. За нюйоркчани е непоносима мисълта, че в Лос Анжелис могат да направят по-хубаво парти от някое тукашно. Те ще очакват есенното ти празненство да е невероятно и ще бъдат ужасно придирчиви, Били, дяволски придирчиви. Толкова мразят съперничеството на провинцията. Ако не вярваха, че Ню Йорк е центърът на вселената, с какво биха оправдали това, че живеят тук?

— Спайдър, не успях да ти кажа преди обеда — рече Били, — Кора ми подхвърли тази идея предния път, когато идвах в Ню Йорк.

— Разбирам. Значи Кора ще ти помага?

— Както и да е, Спайдър, хрумването е добро. Ние не отпразнувахме официално откриването на магазина, а наистина трябваше да направим едно голямо парти, ако не за друго — поне за реклама. Кора по-добре от нас двамата познава Ню Йорк. Тук ни трябва човек, който знае на кого да поръча храната, цветята, музиката и украсата, човек, който да допълни с нови интересни имена списъка на поканените… Не се съмнявам, че идеята е добра.

— В замяна ще поискам само едно… Оставям настрана удоволствието, което ще получа, докато организирам празненството… Това е Спайдър да ми избере роклята, която ще си купя за партито — каза Кора. — Горя от нетърпение да получа съвет от великия Спайдър.

— Мисля, че си облечена много изискано, Кора. И много добре знаеш, че не съм ти нужен — каза Спайдър любезно, но без да се усмихне.

Според него това парти беше напълно излишно. То щеше да струва луди пари, а нюйоркският „Скръпълс“ и бездруго имаше три пъти повече клиенти, от който и да е магазин в града. Ако им трябваше реклама, каквато всъщност не им трябваше, редно би било да измислят нещо по-евтино. Но щом Били е решила да се изхвърли, защо пък не? Това няма да навреди, излишно е да я разубеждава.

Смущаваше го единствено, че Били не е намерила време да му каже за празненството, въпреки че Кора е споделила с нея хрумването си още преди седмици. Защо бе изчаквала до днес? Явно е искала да му го съобщи в присъствието на Кора, разчитайки на нейната подкрепа. Не, тази Лионкур изобщо не му харесваше. А с това, че го ласкае, нищо няма да постигне.

След обеда, за който Кора дьо Лионкур не плати, защото никога не плащаше в ресторантите, тя обиколи няколко антикварни магазина, преди да се прибере вкъщи. Както бе очаквала, в тях не откри нищо, заслужаващо внимание, но поне обясни на собствениците с презрителни и хапливи думи, че стоката им не струва. По този начин донякъде си изля яда, предизвикан от Спайдър Елиът. Боже, как мразеше мъжете като него! Красиви, безполезно красиви, неотстъпчиви и самомнителни.

Мъжете, които имаха влияние върху богатите жени, бяха естествени врагове на Кора. А откровените мъже като Спайдър, който не се поколеба да й се противопостави и да си каже мнението, най я ядосваха. Богатите жени бяха нейната плячка, а Били Айкхорн бе най-едрият дивеч, срещан от нея. Кора я дебнеше отдавна и много предпазливо. Нарочно бе поканила на обеда и Спайдър, за да си състави мнение за него. „Той определено може да ми попречи“ — каза си Кора, когато се прибра в апартамента и си направи чаша чай. После отиде до писалището, за да прегледа сметките си.

Погледна разсеяно списъка на петте новооткрити скъпи ресторанта, с чиито собственици вече се бе спазарила. Винаги настояваше да получава хонорарите си в брой. Плащаха й, за да води приятели на обеди или вечери, които бяха за сметка на самите ресторанти. „Le Train Bleu“ бе чакал два месеца, докато тя заведе там Били Айкхорн. Утре в най-четените клюкарски рубрики на вестниците този факт щеше да бъде отбелязан. За услугата Кора щеше да получи доста добра сума. Тя събираше от ресторантите годишна такса, която вземаше в аванс, без да обещава нищо на собствениците им. Гарантираше им само, че ще води известни личности през първите месеци след откриването на ресторанта, но ако заведението не потръгнеше, веднага го задраскваше в списъка си, защото не можеше да си позволи да води приятели в полупразни ресторанти.

Това беше един от най-незначителните и източници на доход, но на него можеше да се разчита. В Ню Йорк непрекъснато се откриваха и закриваха ресторанти, а тя работеше само с най-добрите, препоръчани й от нейната собствена мрежа от агенти, която бе изградила през седемте години, откакто живееше в този град.

Първата година бе много трудна и Кора дьо Лионкур непрекъснато трябваше да си повтаря, че това е период на инвестиране. Тя много добре знаеше, че няма да получи нито цент, докато не си завоюва място в нюйоркското общество. След като пристигна, бе доста неприятно изненадана от факта, че с доларите си в Ню Йорк може да купи далеч по-малко неща, отколкото в Париж. За да обзаведе апартамента си, се видя принудена да посегне на част от своя капитал. В Ню Йорк никой не правеше отстъпка при плащане в брой. Нито обущарят, нито бояджиите, нито жената, която й почистваше зъбния камък. Защо бяха толкова шантави тия американци? Нали и те плащаха данъци като всички? И все пак Кора не се отказваше от първоначалния си план. Нюйоркските й приятели често я канеха у дома, а когато апартаментът й бе готов, тя на свой ред започна да ги кани, като много добре обмисляше съчетанието на гостите си. Особен интерес проявяваше към хората, свързани по някакъв начин средствата за масова информация.

В Париж медиите нямаха такова значение в живота на обществото, както в Ню Йорк. Френските вестници пишеха за филми, пиеси и книги, но що се отнася до хайлайфа, се намираха в каменната ера. Във вестниците и списанията нямаше клюкарски рубрики, от които хората да научават къде какви партита се правят, кой как е бил облечен, кой с кого е бил видян да обядва, кой си е купил нова къща и възнамерява да я обзавежда, кой къде е отишъл на почивка и кои женски дружества организират благотворителни балове.

Французите почти не даваха пари за благотворителност. На техните партита не се допускаха представители на пресата, дамите се канеха на обеди по домовете си и всички знаеха от кои модни къщи купуват тоалетите си малкото на брой жени, които можеха да си позволят това. Хората благоразумно не излагаха богатството си на показ, защото се бояха от данъчните инспектори.

Ню Йорк беше друго нещо! За едно събитие не можеше да се каже, че се е случило, ако пресата го отминеше с мълчание. Вестниците и списанията плащаха добре за подобни новини. Кора дьо Лионкур педантично проучи всички медии, които отразяваха живота на богаташите. Най-големият й шанс, а тя винаги вярваше в шанса си, беше, че се сприятели с Хариет Топингам, влиятелната и всяваща страх главна редакторка на „Фашън енд Интириърс“.

Двете жени се бяха срещали няколко пъти за кратко в Париж, където журналистката пристигаше заради ревютата. Имаха много общи приятели. В Ню Йорк познанството им прерасна в приятелство, което беше важно както за едната, така и за другата. Хариет също беше обзета от колекционерска мания и разбираше от антики колкото Кора. Сприятелиха се, докато ходеха на ежеседмичните аукциони в „Парк-Бърнет“, докато обикаляха антикварните магазини в провинцията и обядваха заедно всяка неделя. Двете не пропускаха дори разпродажбите в някой гараж в предградията, убедени, че човек никога не знае от коя трънка ще изскочи заек.

Те установиха, че освен колекционерството ги свързва и сърдечната симпатия, която изпитваха една към друга. Бяха непривлекателни и амбициозни; и едната, и другата дължеше своя успех на това, че съумяваше да компенсира лошите си външни данни чрез интелект и вкус. И двете бяха цинични; и двете изпитваха недоверие към мъжете и мразеха всички красиви жени, на които им беше толкова лесно да си пробиват път в живота. И двете бяха озлобени, самотни и изключително пробивни. От други приятели нямаха нужда.

Хариет Топингам и Кора дьо Лионкур колекционираха различни видове антики и ги подреждаха по различен начин в красиво обзаведените си жилища, затова между тях нямаше съперничество, което би могло да влоши отношенията им. Щом апартаментът на Кора бе готов и стана възможно да бъде фотографиран, Хариет му отдели осем цветни страници в един от броевете на месечното си списание „Фашън енд Интириърс“.

От деня, в който книжката на списанието излезе от печат, Кора стана не само известна, а и всепризната. Всички, на чието мнение държеше, научиха, че в града им е пристигнала обаятелната графиня Робер дьо Лионкур, притежателна на истинска музейна сбирка от скъпоценности, очарователна потомка на именити родове от Чарлстън и Синсинати, която, след като завладяла Париж, се завърнала в родината си и създала в своето жилище такава изискана и стилна обстановка, каквато никой нюйоркски дизайнер не би могъл да измисли. „Ню Йорк Сънди Магазин“ помести снимки на нейния апартамент в рубриката си за вътрешно обзавеждане, същото сториха „Ню Йорк Магазин“ и „Таун енд Кънтри“ една година по-късно.

На нюйоркчани им беше поомръзнало да се възхищават взаимно на колекциите си от скулптури и картини, които бяха виждали по няколко пъти, и копнееха да бъдат поканени на някоя от вечерите, давани от Кора, защото у нея се чувствуваха като телепортирани в една страна извън времето и пространството. Тази илюзия се дължеше на факта, че Кора блестящо бе пресъздала атмосферата на своя парижки апартамент. Тя стана популярна и тачена в хайлайфните кръгове, от които се канеше да натрупа състояние.

„Да, скъпата Хариет ми даде началния тласък, но не е редно да подценявам и собствената си роля“ — помисли си Кора. Тя не бе очаквала, че професията, която си бе измислила, толкова ще съответствува на качествата й. Стана от бюрото, облече си пеньоара и се излета на меката кушетка, покрита с пъстри възглавници, на кушетката, която възприемаше като свой офис, защото там беше нейният команден център. За работата й бяха необходими само тритомният телефонен указател, справочникът с жълтите страници, моливите и телефонът.

Първите й клиенти станаха антикварите, защото те бяха от търговците, с които се разбираше най-добре. Кора откликваше на молбите на новите си приятели да ги води „на лов за антики“. С тях посещаваше скъпите антикварни магазини, с чиито собственици предварително се бе споразумяла, че ще й плащат голяма комисиона при всяка покупка. „От друга страна — помисли си тя с гордост, — никога не съм допуснала някой да купи нещо, което не си струва да бъде притежавано.“ Когато продавачите предложеха някой боклук на висока цена, тя любезно, но категорично изтъкваше недостатъците му.

След време помогна на един талантлив млад художник декоратор от Чарлстън, който й се падаше далечен роднина и отскоро бе пристигнал в Ню Йорк. Той я бе помолил да му намери някой по-богат клиент. Кора се позамисли и най-сетне му доведе една своя току-що разведена приятелка, която търсеше неизвестен художник с оригинални хрумвания, за да й помогне в обзавеждането на новия й мансарден апартамент. От тази сделка, както и от десетките други, които уреждаше на шестима грижливо подбрани художници декоратори, Кора вземаше десет процента от стойността на поръчката. Художниците декоратори, които работеха с нея, смятаха този процент за приемлив, защото Кора им водеше клиенти, убедени, че при обзавеждането непременно трябва да се използуват антики, а това убеждение винаги караше клиентите да надхвърлят първоначално предвидените средства, зашеметени от мисълта колко бляскав ще бъде крайният резултат.

Кора дьо Лионкур толкова добре посрещаше гостите си, че всички дами я разпитваха на какво се дължи това, какви са тайните й, а тя ги споделяше с тях охотно, защото знаеше, че докато гостенките й се изравнят с нея, ще е измислила нещо ново. Цветарите, чиито магазини направи прочути, доставчиците на храни, чиито услуги ползуваше, музикантите, които препоръчваше — всички те й плащаха годишна такса, и то с удоволствие, защото накъдето тръгнеше Кора, всички я следваха като овце.

Кора бе решила да не върти бизнес само в няколко области. Фризьорските салони бяха твърде непредсказуеми, а тя не би искала да загуби някоя приятелка заради една развалена прическа. Нямаше доверие на бижутерите и търговците на скъпи кожени палта, с изключение на най-известните измежду тях, чието реноме бе толкова стабилно, че не се нуждаеха от нея. Нямаше желание и да съветва жените какви тоалети да си купуват, защото в тази сфера всяка грешка струваше твърде скъпо.

След тригодишно правене на пари от антиквари, художници, декоратори, съдържатели на ресторанти и търговци на всичко, свързано с посрещането на гости, Кора дьо Лионкур реши, че вече е готова да премине към лансирането на хора. Тази деликатна задача изискваше от нея да мобилизира целия си вкус и ум.

Хората, които имаха нужда от подобни услуги, а това бяха или пришълци от провинцията, или новозабогатели нюйоркчани, които с всеки изминал ден се рояха, в много от случаите не ставаха за лансиране. Липсваха им необходимите от нейна гледна точка качества. Тя приемаше за клиенти само онези, които сами щяха да се оправят в обществото, след като им дадеше началния тласък. На тях, както и на съдържателите на ресторанти, не обещавате, нищо и винаги си искаше парите в аванс. „О, но когато дойде подходящ клиент — помисли си Кора и се усмихна доволно, — когато ме потърси по телефона подходяща двойка от провинцията или ме посети някоя току-що разведена жена с голяма издръжка, това е наистина златна възможност.“ Такива хора бяха готови да дадат мило и драго, за да проникнат в нюйоркския хайлайф, а когато Кора дьо Лионкур ги поканеше на няколко от своите прословути вечери и постепенно ги запознаеше с многото си приятели, когато им дадеше съвет как да посрещнат гости в своя апартамент, декориран от препоръчани от нея хора, те не можеха да се оплачат, че не им е провървяло.

Това беше един затворен кръг, един непрекъснат танц, в който всяка стъпка й носеше добри пари. С тях купуваше акции и облигации. На нея непрекъснато й трябваха нови хороводци — звезди като Били Айкхорн, които да придадат допълнителен блясък на създавания от Кора свят.

Едно сближаване с Били Айкхорн, дори ако тя не похарчеше нито долар, дори ако не купеше и една сребърна чаена лъжичка, пак щеше да е ценно за Кора, а тя беше убедена, че при правилно поощряване Били ще започнела харчи повече от всичките й досегашни познати. Идеята за реклама на „Скръпълс“ нямаше да й донесе пари, но щеше да й осигури благодарността на Били. От време на време на избрани хора тя правеше такива „подаръци“, които с удоволствие мислено наричаше „въдици“.

Есенното парти на „Скръпълс“ щеше да е само началото. Били очевидно ще трябва да си намери нещо прилично за живеене в Ню Йорк. За Кора бе необяснимо защо Били държи само един четиристаен апартамент в хотел „Карлайл“ освен къщата си в Калифорния. „Това е направо скандално — помисли си Кора. — Такава богата жена да живее толкова мизерно и непретенциозно! Тя просто е длъжник на нюйоркчани. Редно е да изхарчи част от парите си в този град. От това, което се каня да направя с Били, обществото само ще спечели — каза си Кора дьо Лионкур. — Но то няма да ми признае заслугата.“

Когато Спайдър заминеше някъде по работа, на Валънтайн й беше два пъти по-трудно да заспи. Отдавна страдаше от безсъние, но го понасяше по-леко, когато можеше да броди из апартамента, знаейки, че Спайдър спи наблизо. Минаваше полунощ, тя беше будна и се чувствуваше по-напрегната от всякога. „Слава богу, че утре Спайдър ще се върне от Ню Йорк“ — помисли си тя и отиде да гледа телевизия в хола, безсънието беше по-непоносимо, когато лежеше в кревата и не правеше нищо. Би могла да замине за Ню Йорк заедно със Спайдър, както той я бе помолил, но искаше да използува дните, през които магазинът щеше да е в ремонт, за да потърси къща.

От никой мъж не може да се очаква, че ще има търпението да обикаля къща след къща заедно със служителката от агенцията за продажба на недвижими имоти, затова Валънтайн се бе заела с тази задача още от пролетта, надявайки се, че някъде ги чака най-хубавият дом. Днес като че ли го откри. Затова безсънието й бе подсилено от възбудата при мисълта, че утре ще може да заведе Спайдър да я види.

Тя с отвращение изключи телевизора. Програмата беше направо непоносима. Съществуваше само едно лекарство, което можеше да й помогне. Валънтайн често прибягваше до него, преди да се омъжи. Използуваше го и сега, ако мъжът й отсъствуваше от града. Започваше да работи, докато не й се доспи от умора. Налагаше се обаче да иде в ателието си в „Скръпълс“. В къщата, която бе видяла днес, имаше място и за ателие, и за зимна градина, и за библиотека, имаше детски стаи… Тя беше толкова просторна… Там двамата със Спайдър биха могли да живеят прекрасно, въпреки че тя не можеше да си представи по-добър живот от сегашния.

Валънтайн бързо измина с колата късото разстояние до „Скръпълс“ и си отключи. Поради честите й нощни посещения в магазина имаше ключ от служебния вход и знаеше всички кодове на алармените инсталации. Вътре миришеше на боя и талаш. Докато Валънтайн вървеше към ателието си, „Скръпълс“ й се стори огромен и странен, защото цялото обзавеждане беше изнесено и прибрано в складове. Магазинът бе опразнен, за да могат спокойно да работят десетките бояджии и дърводелци, които бързаха да свършат всичко навреме. Но нейното ателие беше забранена територия за тях. Тя не им разрешаваше да го пребоядисват, защото бе затънала в работа по костюмите за „Легенда“. Нервно бе казала на шефа на бояджиите, че не бива да я безпокоят.

Валънтайн включи яркото осветление на ателието и се огледа с облекчение. Тук можеше да прекара ползотворно нощта и дори да си подремне няколко часа на стария олющен шезлонг, който държеше в един ъгъл, полузатрупан с модни списания. Тя обичаше да ги прелиства, да разглежда снимките на стари приятели, да чете какво се е случило преди месеци в лудешкия свят на Седмо Авеню, от който за голяма своя радост се бе измъкнала. Валънтайн си позволяваше понякога да се отпусне на шезлонга за половин час със списанието в ръце. Напоследък не й оставаше време да прави това, защото беше претрупана с работа.

„Трябва да поискам по-голямо ателие, ако Били пак ме накара да правя костюмите за някой филм“ — помисли си Валънтайн, като се огледа. Ателието й беше претъпкано както никога досега, но за да направи навреме костюмите за Мелани Адамс, се бе наложило да поръча дванайсет шивашки манекена, изработени точно по мерките на актрисата.

А нямаше нито време, нито желание да стои неподвижно по време на дългите проби на близо шейсетте костюма, които Валънтайн правеше за нея. Всички манекени бяха облечени с прозрачен плат, с тежък гъвкав тюл, който Валънтайн предпочиташе пред традиционния шивашки муселин. Тюлът беше по-подходящ за изработване на кройките за костюми от двайсетте и трийсетте години, чиито дипли трябваше да падат меко.

Освен с манекените тясното ателие беше претъпкано със стари снимки от ранните филми на Гарбо и Дитрих и с купчини пожълтели стари списания, на чиито страници двете актриси слизаха или се качваха на презокеански кораби, както и с книги по история на киното, специално донесени на Валънтайн от киностудията. „Горкото ми ателие никога не е било толкова разхвърляно — помисли си тя, — но всичко това скоро ще свърши.“ Тя едвам се промушваше между манекените, като режеше, набождаше с карфици и надипляше еластичния мек плат. Безмълвните бели безглави фигури й бяха по-добра компания от среднощния телевизионен филм.

Валънтайн работи напрегнато няколко часа. Почти бе приключила най-тежката част от работата по „Легенда“. Уелс Коуп бе одобрил всичките й скици, оставаше й да довърши само дванайсет костюма и през другата седмица да ги прехвърли върху истинския плат. „На великата Мелани Адамс ще й се наложи лично да дойде за последните проби, но този проблем ще оставя на господин Коуп“ — сънено си каза Валънтайн. Доволна от свършената работа и безкрайно изморена, тя се отпусна на стария шезлонг и си запали една „Голоаз“ от пакетчето, което държеше в чекмеджето на бюрото си за случаите, когато я налегнеше носталгията. Замириса й на Париж. Валънтайн лежеше, пафкаше и накрая се отпусна. Чувствуваше се чудесно. „Да, категорично трябвала имам по-голямо ателие в новата ни къща“ — помисли си тя, преди да потъне в дълбок сън.

Запалената цигара изпадна от ръката й върху трошливите снимки, които веднага пламнаха. От тях се подпали един стар вестник и само след секунди цялото ателие лумна. Гореше тюлът по шивашките манекени. Купищата хартия подхранваха бушуващия огън, който обгърна ателието на Валънтайн. Пожарът се прехвърли към току-що боядисаните канцеларии и тръгна надолу по стълбите. Там нападна купищата дървен материал. Запалиха се кутиите с боя, някои от които бояджиите бяха оставили отворени. Лакомите пламъци с рев унищожиха подовете, стените и витрините. Нахвърлиха се върху зимната градина и току-що облепените с тапети пробни, чиито врати майсторите бяха оставили отворени.

Само за няколко ужасни минути, докато пристигнат пожарникарите от Бевърли Хилс, от „Скръпълс“ останаха само стените. Изгоря и градината, която отделяше магазина от Родео Драйв. Валънтайн умря, задуши се много преди да разбере какво е станало.

9

Почти една година след пожара, през пролетта на 1981 година, Джош Хилман с типично адвокатската си прецизност по отношение на детайлите прецени, че случаят „Скръпълс“ може да бъде приключен. Прекалено възбуден, за да седи на едно място, той крачеше из кабинета си във внушителния небостъргач Сенчъри Сити, където се намираха канцелариите на юридическата фирма „Страсбъргър, Липкин и Хилман“. Не беше в състояние да изпита облекчение от съзнанието, че се е справил с една тежка задача.

Били изобщо не бе пожелала да погледне изгорелия „Скръпълс“. Джош си спомни как тя дойде при него право от летището, съсипана от мъка, в депресия, в каквато не бе я виждал, откакто му беше клиентка, и даде нарежданията си.

„Сринете сградата до основи — му каза тя с дрезгав пресеклив глас, — изкоренете градините и продайте незабавно земята.“

Той й кимна в знак на съгласие и си записа казаното от нея в бележника. Но тя продължи да му дава нареждания, които той просто не можеше да проумее. „Да бъдат продадени магазините в Чикаго, Ню Йорк, Мюнхен, Хонолулу, Хонконг и да се спре строежът на всички останали. Да се продадат парцелите, които бях купила за бъдещи строежи. Отървете се от тях колкото може по-скоро, Джош.“

„Били, разбирам чувствата ти към магазина в Бевърли Хилс — й каза тогава деликатно Джош, — но защо ще продаваш магазините в Чикаго и Ню Йорк? Това е прекалено, Били, наистина прекаляваш. Като твой адвокат съм длъжен да те предупредя, че това е едно неразумно решение. И двата магазина процъфтяват, да не говорим, че са построени на парцели, каквито никога вече не ще можеш да купиш. Луда ли си да ги продаваш при положение че днес всичко поскъпва?! Разбирам колко си разстроена, но, повярвай ми, моментът не е подходящ за вземане на дългосрочни решения. Нека си поговорим за това след няколко седмици, ако тогава бъдеш в…“

„Млъкни, Джош! Взела съм решение и не ме интересува дали ще спечеля, или ще загубя.“

„Виж какво, още не си преодоляла шока. Сега не разсъждаваш трезво. Нормално е да се чувствуваш така, но ако изпълня твоите заповеди, империята «Скръпълс» ще бъде разрушена.“

„И колкото по-бързо, толкова по-добре“ — му каза тя с безжизнен глас.

Джош я изгледа потресен, защото никой не знаеше по-добре от него какво означават за Били успехите на веригата „Скръпълс“.

„Извинявай, Били, но аз просто не мога да те разбера“ — рече той отчаяно.

„Валънтайн още щеше да е жива, ако не я бях помолила да направи костюмите за «Легенда». Сигурна съм, че точно с тях се е занимавала, преди да избухне пожарът. Тя беше преуморена и бързаше да си свърши работата в срок. Аз съм виновна, Джош, единствено на теб го казвам. И ти го казвам само за да престанеш да ми възразяваш. Аз съм виновна. Според мен това е единственото, което трябва да направя. Знам, че по този начин няма да я възкреся, но… ми се струва… че постъпвам правилно.“

„Били…“ — започна Джош, ала свирепият й глас прекъсна неговите възражения.

„Джош, искам да се свържеш с адвокатите ми в Ню Йорк. Не желая да се занимавам повече с тази работа. Оставям всичко в твои ръце. Дайте по шест месечни заплати на всички от тукашния «Скръпълс», по две на служителите в Ню Йорк и Чикаго и оправете всички сметки. Не, не ми противоречи, Джош! Не ми противоречи. Не желая да разговарям с теб повече по този въпрос. «Скръпълс» трябва да престане да съществува.“

Тогава Били изхвръкна от кабинета му, преди той да успее да й отговори, че ще изпълни нейните нареждания. Адвокатът прояви разбиране към безумната й припряност и към безпочвеното й чувство за вина, но започна да действува с присъщата си разсъдливост и прецизност. Мина се година, преди всички тези нареждания да бъдат изпълнени и оформени юридически до последната запетайка. Джош Хилман осъществи ликвидацията на всички дъщерни фирми на „Скръпълс“, където и да се намираха те, оперативно, но без излишно избързване. Знаеше, че цените на големите магазини се покачват непрекъснато. Когато разпродаде всички магазини и парцели, с тъжно задоволство констатира, че разрушаването на империята „Скръпълс“ е донесло на Били доста добра печалба. Особено от магазините в Ню Йорк и Чикаго, които успя да продаде веднага. Сега от всичко бе оцеляла само една мраморна плоча с прасковен цвят. Върху нея беше изсечено името „Скръпълс“ и тя бе украсявала входа на магазина на Родео Драйв. Бяха му я донесли пожарникарите като на Билин адвокат и той не можеше да се раздели с нея.

Тази плоча беше единственото, което му бе останало от Валънтайн. Валънтайн, в която той се бе влюбил от пръв поглед. Валънтайн, заради която се бе развел с жена си след дългогодишен брак. Валънтайн, която искаше да се омъжи за него до самия ден на сватбата си със Спайдър Елиът. Никой не разбра за тяхната любов, дори Джоан, бившата му съпруга. Джош Хилман прие сватбата на Валънтайн със същото ужасно стоическо мълчание, с което сега тъгуваше за нея след смъртта й. Това беше единственото, което можеше да направи за жената, дарила го с толкова щастие.

Джош Хилман погледна на изток през прозореца на кабинета си на двайсет и втория етаж. Нямаше смог и той видя в далечината очертанията на високата жилищна сграда, в която живееше Валънтайн, отначало сама, а след омъжването си — със Спайдър. „Къде ли е сега Спайдър?“ — запита се той.

Чекът за десет милиона долара, представляващи дела на Спайдър и Валънтайн от съвместната им с Били фирма, бе изпратен на Спайдър по куриер, докато той все още не бе напуснал Лос Анжелис. След погребението на Валънтайн никой не го бе виждал. От един търговец на яхти в Марина дел Рей, който бе поискал от него да потвърди издаден от Спайдър чек, Джош научи, че си е купил някаква презокеанска платноходка, сменила двама собственици, но в добро състояние, непретенциозен плавателен съд, нещо средно между яхта и гемия. Тя беше дълга осемнайсет метра и освен платната имаше сигурен двигател. Четирите й каюти можеха да поберат малкия екипаж и собственика й. За една седмица Спайдър беше пренесъл на борда й малкото си багаж, бе наел двама опитни моряци, бе заредил лодката с храна, вода и гориво и бе поел към Хаваите. На два пъти се чу, че някой го е видял, но той самият не се обаждаше. Някой го бе забелязал на рейд близо до Кауаи, след това за няколко месеца следите му се загубиха, а после се разбра, че е хвърлил котва в Райатеа, във Френска Полинезия. Поради липса на друга информация Джош предполагаше, че Спайдър е останал някъде в този район, голям колкото цяла Западна Европа.

„Да можех и аз да направя като него!“ — помисли си Джосая Айзая Хилман. Дощя му се да каже на света да продължи пътя си към своя провал без него и да отплава нанякъде, където би могъл да подири поносимо споразумение с живота. Но вече беше на четирийсет и седем години, старши съдружник в известна адвокатска фирма, имаше три деца и задължения към обществото. Единственият романтичен проблясък в неговия подреден, строг, благополучен и пълен е отговорности живот беше увлечението му по Валънтайн. Нея вече я нямаше и той щеше да продължи да живее, както бе живял, преди да я срещне, разчитайки на инерцията на навика.

„Слава богу — помисли си, — че на никого не му хрумна да ме помоли да говоря на възпоменателната церемония, състояла се в градините на Били. Защото щях да рухна като Били и Спайдър, които седяха напълно съкрушени и безразлични към всичко.“ Тогава той не посмя да погледне Спайдър, но видя, че лицето на Били е закрито почти изцяло от широката периферия на черната й шапка. Със самообладанието на добра актриса Доли Мун говори за Валънтайн с такава любов, че думите й имаха целебно въздействие. Джимбо Ломбарди, много добър приятел на Валънтайн от Ню Йорк, разказа с щадящ хумор за времето, когато Валънтайн била най-веселият човек и най-ярката личност в екипа на тогавашния й шеф, моделиера Джон Принс. Каза няколко думи и Уелс Коуп, който сподели колко ценял таланта на Валънтайн. Накрая Джиджи изрече няколко фрази с ясния си, чист глас, разказвайки за първия ден, в който видяла Валънтайн, и за всичките следващи щастливи дни, прекарани с нея. После всичко свърши.

Били напусна къщата на Чаринг Крос Роуд, като остави Джоузи Спийлбърг и Бърго О’Съливан да се грижат за нея. Всяка седмица там идваше цял екип чистачки, градините също се поддържаха, но Били сякаш нямаше намерение да се връща никога в този дом, след като двете с Джиджи заминаха да прекарат остатъка от лятото с Джесика Торп Строс и семейството й в Истхамптън.

„А аз — помисли си Джош Хилман — сега трябва да се прибера вкъщи и да се преоблека за партито у Сузан Арви, която ме смята за най-изгодната партия и си е наумила да ме жени. На никой мъж не пожелавам такава ужасна, безполезна, трагична съдба.“

— Не мога да повярвам, че наближава Денят на труда — каза тъжно Джесика, широко отворила виолетовите си очи изпод облака пухкава коса, която беше запазила златистия си цвят.

Беше последната седмица на август 1980. Двете с Били седяха кротко и си четяха книжки на терасата. Откакто Били и Джиджи пристигнаха преди два месеца веднага след погребението на Валънтайн, Джесика не разпитваше Били какво се кани да прави по-нататък. Но наближаваше краят на лятото и трябваше да се вземе някакво решение.

По-възрастната с три години Джесика бе покровителствувала Били през най-важните етапи от съзряването й, но макар да я познаваше от шестнайсет години, никога не беше я виждала толкова затворена и отчаяна, заприличала на недостъпна гранитна статуя на жена, която оживяваше само когато караше платноходка или играеше тенис с петте деца на Джесика и с Джиджи. Били сякаш бе дошла в Истхамптън само за да търси младежка жизнерадост и весела компания. През цялото лято избягваше да остава насаме с Джесика.

„Сякаш ще я разпитвам или ще й давам съвети, — помисли си Джесика, — сякаш не знам, че съществуват неща, за които не бива да се говори, сякаш не разбирам, че не съм в състояние да й помогна.“

Но след Деня на труда трябваше да започнат да си стягат багажа за завръщане в Манхатън. През септември децата щяха да се пръснат по своите училища, предстоеше да им се купуват дрехи и имаше още цял куп неща за уреждане.

— Денят на труда… о, Джеси, не, не ми се ще да идва краят на лятото… Винаги съм мразила Деня на труда, но тази година… — каза Били бавно, при което неохотно затвори книгата. — Не си спомням някога да съм очаквала с такава тревога някой празник.

— Хъм — издаде Джесика неутрален звук.

Тя не искаше да прекъсва Били тъкмо когато приятелката й като че бе решила най-сетне да проведат неизбежния разговор.

— Джеси — каза Били, понадигна се и остави книгата настрана, — цяло лято те използувах. Не ми противоречи и недей ми казва, че това не е вярно, или други любезности и добронамерени глупости, защото и двете добре знаем, че пристигнах тук, за да се опитам да се съвзема. Децата са ми дошли до гуша, затова се налага да поговоря с теб.

— Хъммм.

Били се усмихна.

— Хъмкай колкото си искаш, не ми пречи. Пести си силите, ще ти трябват, когато тръгнеш да купуваш обувки на близнаците. Те споделиха с мен, че се канят да носят през зимата само тенис обувки. Знам всички тайни на децата ти, Джеси. Включително и това, че твоят Дейвид младши е лудо влюбен в Джиджи, но тъй като е на нейната възраст, със същия успех би могъл да сваля Жана Моро. Обещала съм да не ти казвам, затова се прави, че нищо не знаеш.

— Хъмм.

— Но все пак е толкова готин, че тя му позволява да я чука.

— Какво?!

— Знаех си, че това ще те събуди.

Били се засмя, като видя изражението на Джесика, а на Джесика й олекна на сърцето, щом чу смеха й. Били се будалка, значи е започнала да се оправя.

— Сигурно си задаваш въпроса какво се каня да правя отсега нататък, така ли е?

— Минавали са ми такива мисли през ума — каза Джесика насърчително.

— Струва ми се, че когато човек е най-зле, трябва да не се спира, а да върви напред, докато не преодолее всичко. Харесва ли ти този девиз? — попита Били.

— Ако става дума за плаване по Амазонка, подходящ е.

— Такъв съвет са дали на Скот Фицджералд, когато срещнал трудности при писането на „Нежна е нощта“. Мисля, че той е валиден за всички случаи, освен при яденето на шоколадена торта. Аз ще го следвам и ще продължа право напред.

— Накъде?

— През живота. Ясно ти е какво имам предвид, нали? — каза Били с неубедителен ентусиазъм. — Ще се правя на страхотно богата, красива разведена жена, която може да си купи всичко на този свят. Ще имам къщи в най-престижните квартали, ще се срещам с най-интересните хора, ще сия с най-красивите мъже, ще давам най-изисканите партита, снимките ми ще се поместват в най-известните списания. — Тя млъкна, изгледа изпитателно осъдителното изражение на Джесика и продължи. — Само няколко души ще знаят, че животът ми е провален, защото отсега нататък не искам да съдействувам за разрухата му. Мнението на хората за теб до голяма степен се определя от това, което ти самата си им признала. От днес ще си признавам само нещата, които изглеждат, миришат и имат вкус на триумф.

— Боже Господи! — промърмори Джеси.

— Какво ще кажеш по въпроса? — Гласът на Били звучеше предизвикателно и в същото време несигурно. В него се долавяше паника.

— Защо ме питаш? Един триумфиращ човек не би трябвало да се интересува от мнението ми.

— Наистина възнамерявам да нравя това, което ти разказах, Джеси. Трябвала имам някаква цел. Така няма да причиня болка на никого, освен на себе си. Отлично съзнавам, че това не е рецепта за влизане в рая…

— Всъщност това, което си намислила, включва само три от седемте смъртни гряха — каза замислено Джесика. — Похотта, алчността и възгордяването.

— Кои са останалите?

— Завистта, лакомията, мързелът и злобата. Според свети Тома Аквински. Въпреки че не знам кой го е упълномощил… да ги формулира. Погледнато по този начин, ти спадаш повече към ангелите.

— Няма да се уплаша дори ако извърша шест от седемте гряха. Лакомията не ме съблазнява. Важното е да се измъкна от тресавището, в което съм затънала. Хайлайфният живот е единственото, което ми идва наум като изход. Знам, че би трябвало да стана филантропка, но защо да се лъжем, знам и че няма да издържа дълго… Упълномощила съм Джош да се разпорежда с парите ми и съм сигурна, че той ще помага на хора, които наистина се нуждаят.

— А с Джиджи какво мислиш да правиш?

— Поговорихме си с нея. Не й се следва и не мога да й се сърдя, защото аз самата също не съм учила в университет. Освен това не искам да й се налагам. Ще й се час по-скоро да стане самостоятелна. Намерила си е работа като помощник-готвач в най-реномираната нюйоркска фирма за доставка на готови ястия. Казва се „Царството на изобилието“. Кора Мидълтън ни я препоръча. Разбира се, би ми се искало да я държа по-изкъсо и по-близо до себе си, но какво да нравя, след като тя има дарба за тази професия?

— А къде ще живее?

— Наех й апартамент в една много добре охранявана жилищна сграда. Джиджи ще живее в него с още едно момиче, което се казва Саша Невски. Саша е почти на двайсет и две, майка й и майката на Джиджи са били приятелки. Разбрахме се по телефона с госпожа Невски… Тя остана много доволна, защото Саша живее в доста опасен квартал. Сега двете момичета ще живеят на две крачки от твоя апартамент. Джиджи винаги ще може да идва при теб, ако й потрябва съвет. През отпуски те си ще идва при мен или аз ще прескачам до Ню Йорк да се видим.

— Откъде, за Бога, ще прескачаш? Защо не започнеш хайлайфния си живот в Манхатън? — попита Джесика, притеснена за пръв път от започването на разговора.

— Искам да поживея известно време извън Съединените щати, Джеси — бавно каза Били.

— О, Били, не прави това — примоли й се Джесика. — Защо трябва да напускаш Ню Йорк?

— Искам да започна на ново място. В Ню Йорк всички знаят всичко за мен… Разбираш ме, нали?

— Да, за съжаление.

— Освен това няма да съм по-далеч, отколкото когато живеех в Калифорния — каза Били с възможно най-убедителния си тон. — Поне на първо време. И Париж, и Лос Анжелис са на три хиляди мили оттук.

— Париж ли? Да не би да си решила да се върнеш в Париж? Вилхелмина Хънънуел Уинтроп, не мога да повярвам на ушите си.

— Единственият чужд език, който владея, е френският, а освен това имам да довършвам там някои неща.

— Обзалагам се, че знам кои са тези неща.

— О, Джеси, не знаеш всичко. Знаеш почти всичко… Е, добре, може би си права. Напуснах Париж бедна и изоставена, с подвита опашка. Човешко е да си мечтая за едно бляскаво завръщане. След като съм решила да водя хайлайфен живот, Париж е най-подходящият град, защото хората там се занимават с това от стотици години. Не съм ли права?

— Това също е идея на Кора, нали?

— Напротив. Когато й казах, се ужаси. И тя като теб иска да остана тук.

— Господи, пак ме изоставят! Не ми ли стига, че съм жена, изоставена и от производителите!

— А?

— Първо изчезна от пазара моят номер ръкавици — каза натъжена дребничката Джесика. — Или сутиените. Толкова време мина оттогава, че не си спомням. Днес вече никой не носи сутиен нула номер. После дойде ред на гащичките… Престанаха да произвеждат четвърти размер и дори не ме предупредиха, та да се запася. Обувки трийсет и четвърти номер за възрастни няма от години. Дори тенис чорапите си купувам от магазините за детско облекло. А що се отнася до дрехите, няма да повярваш, ако ти кажа колко пари давам, за да ми ги преправят и подкъсяват. Не знам аз ли се смалявам или расте предубеждението спрямо дребните жени. Единственото нещо, което ми правят по мярка, са очилата. И богатите като теб, и слабичките като мен непрекъснато трябва да си сменят очилата. Спряха да произвеждат червилото, което харесвах, любимите ми спирали за мигли и… А, ето ги и децата.

— Ако един красив младеж, висок метър и деветдесет, може да се нарече дете. Какво пее Дейвид младши?

— Новата си ода за Джиджи. Пее се по мелодията на „Аз свикнах с нейното лице“… Аз свикнах с нейния пантоф, с чехъла й чисто нов. Не са загадка те за мен. За друга курва съм роден — изтананика Джесика с високия си чист сопран, много доволна, че по този начин си го връща на Били за нейната шега по повод на отношенията между Джиджи и Дейвид. — Забавно звучи, нали, въпреки че римите не са съвсем точни.

— Джесика! Курва ли каза? Как смее да я нарича така? Джиджи не е споделяла с мен, че са спали заедно, но и не е заявявала противното — изсъска Били.

— Значи никога няма да разберем истината.

— Мъжките майки са безмилостно самодоволни.

— И аз имам дъщери, за които да се притеснявам.

— Това е безполезно — каза Били, която изведнъж заговори сериозно, — не помага. Нещата, за които се притесняваш, не се случват, а после разбираш, че е за предпочитане да са се случили, защото вече не ти изглеждат толкова страшни.

Саша Невски седеше на пода между напълнените си до средата куфари, обзета от тъга, разочарование и лоши предчувствия. Много бяха причините, поради които не й се искаше да напусне своята чудесно разхвърляна стая, гледаща към една олющена стена. Тя живееше на занемарена улица близо до Уест Енд Авеню. Сега я принуждаваха да се изнесе от уютното си жилище и да се премести на другия край на града, в някакъв новообзаведен луксозен апартамент в самия център на Ист Сайд. Щеше да го дели с Джиджи Орсини, която беше почти с четири години по-малка от нея, момиче, което, кажи-речи, не си спомняше, някакво идиотче с ужасна рошава коса, май още невлязло в пубертета. Саша разбираше, че майка й я е продала на Били Айкхорн заради сигурността на охраняваната сграда, бдителния портиер и обслужвания от лифт бой асансьор. Тя трябваше да се откаже от своята независимост, от скъпоценната си и извоювана с толкова труд независимост, така необходима за сложния живот, който водеше. И всичко това само защото майка й искаше тя да живее в приличен квартал и в сигурна къща.

Но когато майка й, Татяна Орлов Невски, тази ужасна упорита циганка, си наумеше нещо, никой от семейството не се осмеляваше да й възрази. Саша безропотно се примиряваше с това. И бездруго едвам бе измолила разрешението да живее сама. Мълчеше си и поради естеството на своята професия. Майката на Саша цяла година се бе съпротивявала, преди да й позволи да прилага дарбата си. Но често напомняше на дъщеря си, че разрешението е временно.

„Как може една дребна светлоока женица да е такъв деспот, че толкова дълго време да пречи на дъщеря си да изяви своите способности? — запита се Саша. — На какво се дължи неоспоримата абсолютна власт на майка ми в семейството?“

Ако можеше да разбере кое е онова душевно качество, благодарение на което майка й бе безспорен шеф на шест семейства, всяко от които оглавено от една от петте й по-малки сестри, всичките по баща Орлови, Саша щеше да използува това качество, да го усъвършенствува и да превземе света.

Докато подреждаше чорапогащниците си по цветове, Саша направи тъжна равносметка на своя живот. Тя беше издънката на семейство Невски, която позореше целия сплотен руско-еврейски клан на сестри Орлови. Единствена тя от всичките си талантливи братовчедки не можеше да пее, да рецитира, да свири на някакъв инструмент и което беше най-голямата трагедия, не можеше да танцува. Не можа да усвои нито степа, нито класическия балет, нито дори най-обикновените танцови стъпки. Тя нямаше никакво чувство за ритъм, докато в рода й всички се раждаха едва ли не със завършено балетно училище.

Най-зле се чувствуваше, когато цялото семейство се събираше да празнува Деня на благодарността. Тогава Саша трябваше да седи настрани, обзета от ненавист към себе си, задето е прекалено висока, слаба и лишена от талант. Налагаше й се да слуша разкази за някогашни мюзикъли, за сегашни мюзикъли, за бъдещи мюзикъли, за мюзикъли на Бродуей, за мюзикъли извън Бродуей, за турнета и възобновени постановки на класически мюзикъли. Следваше изреждане на уроците, рециталите и успехите на братовчедките й в балетните и музикалните училища. После лелите й започваха да споделят какви надежди възлагат на децата си. А Саша през цялото това време си задаваше въпроса е какво ще се занимава по-нататък, защото и учението не й вървеше кой знае колко. Нейната вродена находчивост и пъргав ум не намираха отражение в бележките й, така че тя нямаше с какво да спечели уважението на роднините си.

Саша много добре знаеше какво си мислят в семейството за нея. Съжаляваха я с бъбрива сърдечност, ако изобщо се сетеха за нея. Тя беше мокрото врабче, кацнало на клон, длъгнестото момиче, което всички пренебрегнаха, единствената несполука на Татяна, която не можеше да проумее как дъщеря й не е наследила нито едно от ценните качества както на Орлови, така и на Невски. Саша често се гледаше в огледалото и се убеждаваше, че не изглеждат чак толкова зле, но щом се озовеше сред Невски и Орлови, толкова се притесняваше, че се завираше в някой ъгъл. Седеше изгърбена, за да не бие на очи. Знаеше, че ако някой от семейството забележеше и най-малък неин опит да изглежда привлекателна, това щеше да се превърне в събитието на деня, което всички щяха да коментират с малко пресилена добронамереност, щяха да я насърчават и да й дават съвети. Само любовта на брат й Закари, младеж с много дарби, пет години по-голям от нея, я окуражаваше и й помагаше да запази самочувствието си през годините, когато съзряваше.

След това, малко по-късно от нормалното, тя се разви физически и стана същинска хубавица. Навярно Орлови-Невски, които без изключение бяха слаби, плоскогърди, с типични за балерините мускулести крака и гъвкави гръбнаци, не смятаха, че да притежаваш най-прекрасните гърди, най-привлекателния заоблен задник и най-тънката талия на света е кой знае какво качество, но редица хора не бяха на същото мнение и проявяваха готовност да плащат за нейните прелести. Затова доскоро бездарната, безнадеждно кльощава Саша Невски стана най-добрата манекенка на бельо на Седмо Авеню.

Най-добрата Демонстрационната за бельо беше най-близкото до сцената поприще, достъпно за Саша, и тя добре знаеше това. Но ако още съществуваха ревютата на Зигфелд, тя щеше да е една от техните звезди, защото имаше осанка на богиня. „Саша Невски — каза си тя, тъй като често мислеше за себе си в трето лице — има вдъхновена походка, която не може да се усвои в никое балетно училище. Походка, в която много точно са съчетани сексапилът и достойнството, задължителни при демонстрирането на скъпите гащички, сутиени и нощници, произведени от «Харман Брадърс».“

Това съчетание караше клиентите да изскачат от демонстрационната и да се втурват към магазините за бельо.

Фактът, че основаната още преди сто години „Харман Брадърс“ е една от най-солидните и най-уважаваните фирми за бельо в Съединените щати, не можа да разубеди майка й, която смяташе, че дъщеря й ще стане бяла робиня. Наложи се Саша да я заведе във внушителната административна сграда и да я запознае с господин Джими, собственик на фирмата и син на един от основателите й, едър белокос бонвиван, известен с добродушието и любезността си, който убеди Татяна Невски да разреши на своята дъщеря да започне работа, за която ще й плащат доста повече, отколкото получава, която и да било циганка, и най-важното — редовно.

Саша работеше за господин Джими от година и нещо и сценичният й усет, който й позволяваше да се представя добре в демонстрационната на „Харман Брадърс“, се бе пренесъл в нейното ежедневие. Сега тя ходеше с гордо навирена глава и изправени красиви рамене. Беше се научила да използува грима и да се сресва по такъв начин, че да подчертава своята естествена красота. Започна да си купува от време на време тоалети, за каквито доскоро само си мечтаеше, когато прелистваше модните списания. Но никога не си позволяваше да се появява в новия си вид на семейни тържества, защото драстичната промяна във външността на кротката, невинна и невзрачна дъщеря само щеше да потвърди подозренията на майка й към безнравствения свят на търговията с бельо.

„Но сега, тъкмо когато се утвърдих в новата си работа, тъкмо когато вече престанах да се изморявам толкова — помисли си Саша, — тъкмо когато всички колеги започнаха да ми изглеждат симпатични, а всички клюки — поучителни; сега, когато моите цветя се приспособиха към полумрака на стаята ми, когато тъкмо се бях наканила да си подредя гардероба, когато котаракът ми Марсел най-сетне свикна с това жилище, а аз можах да вместя в претрупания си график и трите си гаджета, на великолепната Саша Невски ще й се наложи да се премести в толкова изискан квартал, че наблизо дори няма спирка на метрото.“

Разбира се, би могла да взема автобус и да се прекачва на Осмо Авеню, можеше да стига до работата си с такси, но спестяваше, за да си открие някой ден собствен магазин за бельо. „Аз разбирам само от едно — казваше си Саша, — от това какво искат да носят жените под дрехите си. Не мога да танцувам, но имам бъдеще в търговията. Готова съм да се обзаложа, че е така.“

Би могла да се обзаложи и че Джиджи Орсини носи бели памучни кюлоти и ходи без сутиен. Сигурно под влиянието на мащехата си Били Орсини тантурестото нищожество, което си спомняше Саша, се е превърнало в разглезено нафукано хлапе. И сигурно още е девствено.

Джиджи разглеждаше новия си апартамент с интерес. Отваряше една по една витринките, пълни с порцелан и кристал. Имаше сребърен сервиз за дванайсет души и пълен сервиз от лиможки порцелан за чай. Всички полици в кухнята бяха отрупани с провизии, а хладилникът едвам се затваряше, толкова беше претъпкан. „Били сигурно си е мислила, че ще давам официални вечери“, си каза Джиджи.

Тя се чувствуваше по-скоро като крадец, отколкото като пълноправен наемател. След като вчера изпрати Били за Париж, Джиджи преспа тук на едното от двете легла в новата си спалня. Тя никога не бе виждала толкова ужасяващо тих апартамент, макар да беше наясно, че сградата се охранява като султански харем през разцвета на Отоманската империя. „Всъщност аз за пръв път в живота си прекарах нощта сама“ — осъзна Джиджи. И притеснена се запита кога ли ще дойде Саша Невски.

„За последен път се видяхме като че ли преди пет години — помисли си Джиджи, спомняйки си за времето, когато живееше с майка си. — Не се сещам да сме разговаряли.“ Но въпреки това беше запомнила Саша, защото тя беше свита, притеснителна и никак не приличаше на шумните, красиви, жизнерадостни потомки на сестри Орлови.

Но Саша поне притежаваше старовремски добродетели, които я правеха добра съквартирантка. А Били категорично възразяваше срещу това Джиджи да живее сама в Ню Йорк. Джиджи си облече най-грозните дънки и фланелка и най-старите и мръсни гуменки, за да не стресне скромното девойче със страхотните си нови дрехи, които Били й купи, преди да замине за Париж. От елементарно уважение към своята външност си сложи малко повечко грим и освежи тук-там цвета на косата си, защото все пак се намираше в Ню Йорк и независимо от всичко Саша Невски беше нюйоркчанка.

От една съквартирантка се иска да е невидима… да е само едно присъствие… сянка… ненатрапчив призрак, който не се меси в работите ти и зачита твоето право на личен живот; както и ти зачиташ неговото. В наше време е анахронично да караш насила две момичета, кои го нямат нищо общо помежду си, да живеят под един покрив. Тях ги свързваше само това, че преди много години майката на Джиджи, Мими О’Брайън, е била приятелка на Татяна Невски. Затова веднъж годишно госпожа Невски се обаждаше на Джиджи в Калифорния да я пита как е.

Джиджи тъжно поклати глава. Убедена беше, че Били й е натрапила Саша Невски не толкова като съквартирантка, колкото като бавачка. Били категорично отказа да позволи на Джиджи да живее сама в Ню Йорк, въпреки че бе проявила разбиране към желанието й сама да си изкарва хляба. Затова, щом намери подходящ апартамент, й каза, че Саша е задължителна добавка към него. Без съмнение е инструктирала момичето да я надзирава, защото е по-голямо. Не е изключено Саша да доносничи всеки път, когато Джиджи си покани гадже. Слава богу, апартаментът беше толкова голям, че и двете щяха да разполагат със самостоятелни спални и бани. Джиджи просто трябваше да измисли как да държи Саша Невски на разстояние.

Саша трябваше да пристигне след около час, затова Джиджи, която се чувствуваше изнервена в спретнатия апартамент, реши да се заеме с първото нещо, което й хрумна. Омеси горчиво-сладки датски курабийки и ги сложи да се пекат в новата фурна. После погледна с какво е зареден хладилникът. Тъкмо тогава звънецът на входната врата иззвъня рязко. Джиджи се стресна, избърса си ръцете в престилката и отиде да отвори вратата със скептично изражение на лицето.

— Какво обичате? — попита тя красивата брюнетка, която стоеше на прага.

Мацката беше висока, много изискана, с буйна черна коса. Беше облечена в страхотно елегантен черен костюм. Изглеждаше озадачена. В красотата й имаше нещо от стила на сецесиона. Тя потропваше нервно с обувката си на висок ток и държеше в ръцете си огромна бяла ангорска котка.

— Тук ли живее Джиджи Орсини?

— Защо питате? — каза Джиджи, гледайки я през бретона си.

— Да или не? — попита Саша.

— А вие коя сте?

— Саша Невски.

Изведнъж Джиджи забеляза нещо познато в лицето й и разбра, че това наистина е тя.

— А аз съм Джиджи — неохотно си призна момичето.

— Глупости! — категорично възрази Саша.

— Наистина съм аз — настоя Джиджи ядосано.

— Докажи. Кажи моминското фамилно име на майка ми.

— Сталин. И ти си непоносима като нея.

— Може би ние с теб ще се разбираме — Саша се изсмя и влезе в апартамента, без да чака покана, — ако обичаш котките.

— Никой не ми е споменавал за котка — възрази й Джиджи. — Това не влиза в споразумението.

— Не е вярно. Онези две заговорнички, майка ми и твоята мащеха, биха приели да дойда с цяла зоологическа градина, само и само да ти стана съквартирантка. Бъди благодарна, че донесох единствено скъпото си котенце.

— Ха! Това животно е голямо колкото куче и вече се разхожда из апартамента, сякаш е негов.

— Негов си е. Котките стават собственички на всяко място, на което се озоват. Името му е Марсел. Къде си боядисваш косата?

— Сама върша тази работа… С гребен и кислородна вода.

— Страхотна си. Другаде изрусяваш ли се?

— Къде?

— Между краката, та момчетата да си мислят, че косата ти е естествено оранжева.

— Не… но като нищо ще почна да го правя. Как не съм се сетила. Идеята е фантастична.

— Значи не си девствена?

— Разбира се, че не съм — каза Джиджи възмутено. — А ти?

— Скъпа — надменно й отговори Саша, — доста несръчно се опитваш да засегнеш великата вавилонска блудница.

— О, ти си идеална бавачка за мен. За пари ли се чукаш?

— Само за развлечение.

— Защо се мислиш за велика?

— Отзивите за мен са страхотни. — Саша седна и с жест на любезна домакиня подкани Джиджи да направи същото. — Ако отзивите за Саша Невски можеха да се публикуват, щях да стана световноизвестна. Я виж ти, Марсел те хареса! А не харесва никого.

Джиджи погледна рунтавото животно, скочило в скута й. Струваше й се, че мъркането му е по-скоро агресивно, отколкото приятелско. Искаше й се да вярва, че не е алергична към котки.

— Колко мъже се искат — попита Джиджи заинтригувана, — за да минава една жена за велика блудница?

— Трима. Винаги трябва да са трима. Нито повече, нито по-малко. Необходимо е да знаеш границата. Иначе се превръщаш в обикновена блудница.

— Трима наведнъж ли?

— Стига, Джиджи! Разбира се, че един по един, и то в различни дни. На всеки отделям по две нощи седмично, а в неделя спя сама.

— Доста активен сексуален живот водиш. Но кое те прави велика блудница, а не обикновена курва? — въодушевено попита Джиджи.

— Отношението ми към тях. То е най-важното. При мен всичко е разсъдъчно. Аз определям правилата на играта. Капризна съм, придирчива съм и дори когато съм най-разнежена, пак съм своенравна и опака…

— Непостоянна, темпераментна, безотговорна и може би дори… жестока — прекъсна я Джиджи.

— Точно така — одобрително каза Саша. — Джиджи, мъжете трябва да страдат. Това са четирите ключови думи. Запомни ги! Без тях ще си останеш само едно красиво момиче, да, признавам, че си красива, дори нещо повече. След време можеш да придобиеш ярка индивидуалност, но и тогава ще си останеш само хубавица. Няма да си велика блудница. Какво ухае така прекрасно?

— Ау, изгоряха ми курабиите!

Джиджи скочи, втурна се към кухнята и извади курабиите тъкмо навреме. Саша я последва заинтригувана, а Марсел скочи на кухненската маса и се надвеси над тавата.

— Само да поизстинат малко и ще са готови за ядене — каза Джиджи.

— Как не се досетих! Марсел ти се подмазваше, защото е надушил, че си правила курабии. От готова смес ли ги направи?

— Смес ли? Виж какво, Саша. Вярвам ти, че си велика блудница, но толкова ли не можеш да познаеш домашно приготвени сладки само като ги видиш?! Между другото, аз съм страхотна готвачка. Казвам го, защото и ти не си от най-скромните.

— Наистина ли си добра?

— Една от най-добрите.

— Жена, която е страхотна готвачка и овладее уменията на велика блудница, ще заслужава титлата върховна блудница — замислено каза Саша. — Ако ме научиш да готвя, ще те направя блудница… Има милион дреболии, които никога не биха ти дошли наум. Но първо трябва да си купиш някакви прилични дрехи.

— Имам си прилични дрехи. Облякох тези парцали, за да не те комплексирам.

— Може и да не съм балерина, Джиджи, но не забравяй, че разговаряш с потомка на Невски и Орлови. Нас никой не може да ни комплексира.

— Забелязах — каза Джиджи.

— Харесваш ми — каза Саша. — А харесам ли някого, не си променям мнението. Няма да ти създавам главоболия.

— И ти ми харесваш — каза Джиджи, прегърна Саша през кръста и я целуна по рамото.

— Добре ще си живеем.

— Мисля, че вече добре си живеем — заяви Джиджи. — Някое от горките ти гаджета няма ли приятел като за мен? Доста време съм загубила, преди да те срещна.

„Сигурно след време ще опозная Саша достатъчно добре, за да споделя с нея за Куентин Браунинг и за мъката, която той ми причини“ — помисли си Джиджи.

След заминаването на Куентин Джиджи се почувствува обезверена. Загуби усещането за собствената си стойност, което не бе осъзнавала, преди то да изчезне. Постепенно стигна до извода, че сама си е виновна. Беше се отдала на един непознат, без много да му мисли, без да се дърпа и да флиртува като във филмите. Онази нощ направо му се метна на врата и се лепна за него като пиявица. Принуди го да й покаже колко малко означава тя за него. Не, тя не беше девственица и възнамеряваше да се научи как да кара мъжете да страдат, но не искаше да си представи, че някога пак ще повярва на някой мъж. Можеше да стане велика блудница дори без сексуален живот. Рано получи този урок, може би твърде рано, но това щеше да й бъде от полза занапред. Девизът й все още беше „За нищо не съжалявам“.

За Коледата на 1980 година Били се върна в Ню Йорк, за да прекара празниците с Джиджи. Поканиха я на малко празненство в тесен семеен кръг у госпожа Невски. Около трапезата насядаха само двайсетина души. Едва сега Били разбра колко е случила, като е избрала за съквартирантка на Джиджи свитата, неразговорлива и кротка Саша Невски. „От момичето може да стане невероятна красавица — помисли си Били, — но то просто не си знае цената.“ Изглеждаше като мишка сред привлекателните си братовчедки. Саша скромно седеше встрани от останалите и при всеки опит на Били да я заговори отвръщаше с неразбираемо мънкане. Тя сякаш търсеше при Джиджи закрила от собственото си семейство. А Орлови-Невски се държаха така, като че са осиновили Джиджи. Тази безлична, безопасна съквартирантка беше по-подходяща за Джиджи от някоя нюйоркска флиртаджийка. Били смяташе, че колкото по-късно съзрее Джиджи, толкова по-добре за нея.

Огледа апартамента на Джиджи и зададе няколко заобиколни въпроса, за да разбере как стоят нещата с гаджетата. Ала момичетата като че още пребиваваха в щастливата възраст между последното ходене при педиатър и първата визита при гинеколог, за да им предпише противозачатъчни таблетки. Но тъй като Марсел лепна на Били котешка екзема, тя не можа да проведе задълбочено проучване. Доволна беше, че Джиджи е научила доста неща в „Царството на изобилието“ и че работата на Саша, май в счетоводството на някаква фирма за бельо на Седмо Авеню, й отнема много време. Двете момичета идеално поддържаха апартамента, в него сякаш никой не живееше.

След Нова година Били се завърна в Париж, където беше наела голям четиристаен апартамент, просторен почти колкото къща, на втория етаж на хотел „Риц“. Уиндзорският херцог и уиндзорската херцогиня толкова дълго бяха живели в този апартамент, че той носеше името им. Били се бе свила на тапицираното с розова дамаска канапе в единия от двата хола и си мислеше, че е крайно време да започне да си търси къща. Колкото и да сгряваха, пламъците в камините на „Риц“ бяха хотелски. Пищните букети във всички вази бяха безлични като всички хотелски букети. Парфюмираният уют на стаите си оставаше хотелски уют. Тя бе успяла да предаде на стаите нещо от своята индивидуалност: писалището бе покрито с нейни бележници и моливи; но масичките и върху камината бяха подредени любимите й снимки в тежки сребърни рамки; огънят в камината се отразяваше от лака на нейните нокти и в почти зеленикаво лъщящите черни перли, които бе свалила от врата си и премятате в ръцете си. Тук тя не се чувствуваше у дома си. Лос Анжелис не съществуваше, Ню Йорк не съществуваше, Париж трябваше да й предостави нов дом.

За голямо щастие Кора Мидълтън също беше в Париж. Бе пристигнала предния ден, за да урежда някакви юридически формалности, свързани е наследството на мъжа й. Когато тя се обади по телефона, Били я покани на чай. Кора предложи да й намери посредник.

— Толкова са много, че трудно можеш да разбереш кои от тях са кадърни — каза Кора. — За щастие, познавам една жена, на която имам пълно доверие. Тя се казва Дениз Мартен. Ако искаш, мога да те свържа с нея. Когато ти трябва посредник, независимо дали купуваш или продаваш имот, редно е да се спреш на един. Разбере ли тя, че освен нея още трима души ти търсят къща, няма да се престарава. Понеже си сериозна клиентка, тази посредничка ще ти покаже всичко, което е за продан, дори ако се наложи да раздели комисионата с друг посредник. За нея е по-добре да вземе петдесет процента, отколкото нищо.

Както винаги съветът на Кора се оказа много ценен. Били осъзна това през седмиците, докато двете с Дениз Мартен обикаляха Седми район на Париж. Древният аристократичен квартал Фобур Сен Жермен на левия бряг бе единствената част на града, където Били би искала да живее. Както мадам Дьо Стал, която на времето била казала, че на драго сърне би заменила красивата си къща в провинцията и изгледа към Швейцарските Алпи срещу „канавките на улица Бак“, така и Били усещаше, че само Седми район би могъл да я направи съпричастна с добре охраняваната очарователна тайнственост на още живата история на Париж. Обаче малкото къщи за продан в този квартал не се предлагаха на пазара. Те можеха да се купят само чрез познати. Дори хора, чиито предни са живели във Фобур Сен Жермен много преди царуването на Луи XV, с десетилетия чакаха търпеливо, за да се сдобият с малко жилище в Седми район.

Въпреки това след по-малко от два месеца Дениз разузна, че се продава една голяма къща, чийто собственик починал наскоро. Къщата се намираше на улица Вано и никой от шестимата наследници нямаше достатъчно пари, за да я изплати на останалите. Не беше палат, стаите бяха само двайсет, но наследниците искаха да им се плати като за палат. Цената беше осем милиона долара. На другия ден след като видя къщата на улица Вано, Били се озова в смърдящ кабинет, заобиколена от двама нотариуси, единият от нейна страна и другият — от страната на собствениците, както и от двамата посредници, които едва прикриваха нетърпението и задоволството си.

С годините беше натрупала голям опит в закупуването на недвижими имоти. Макар никога да не бе сключвала сделка, преди Джош Хилман да провери всички документи, беше детайлно запозната е процедурата. И се гордееше, че купува само имоти, които си струват парите. Когато седна до голямата маса с писалка в ръката, всички впериха погледи в нея и тя се поколеба.

Трябваше да подпише чек за капарото, чек за десет процента от цената на къщата, чек за осемстотин хиляди долара, които нямаше да й бъдат върнати, ако сделката не се състоеше по каквато и да било причина, включително и ако тя умреше. Били много добре знаеше: никой не се е надявал, че тя ще плати исканата цена, а всъщност се канеше да го направи. Цената, както всички цени на недвижими имоти, бе завишена, за да остане място за пазарлък. Освен това абсолютно задължително беше купувачът да наеме експерти, които да огледат къщата и да се произнесат за нейното състояние. Никоя французойка, дори най-богатата и най-разглезената, в никой случай не би купила на тази безумна цена къща, която е видяла едва предния ден. Нотариусите и посредниците с пълно основание я смятаха за най-голямата балама, която са срещали в живота си. Тя се оставяше да я излъжат, преметнат, изпързалят или, казано на английски, да я преебат.

— Ако не подпишете днес, някой друг може да грабне къщата на улица Вано — й прошепна Дениз, но Били не помръдваше. — Ако дадете на наследниците капаро, те по закон ще са длъжни да я продадат единствено на нас, каквото и да стане. Представете си, че днес следобед някой друг хареса къщата. В момента мнозина богати хора купуват имоти в Париж. Някой от тях може да предложи по-висока цена. Ако не дадете капаро, твърде вероятно е да загубите къщата. Когато човек се колебае, все така се случва.

„Глупости“ — помисли си Били. От самото начало нямаше вяра на преценките на Дениз и сега усети, че е била права. Кора си бе създала погрешно мнение за тази жена, която досега явно е посредничила само в закупуването на по-дребни имоти. Никоя голяма къща, в колкото и добър район да се намираше, не можеше да намери купувач толкова бързо. А къщата на Вано беше занемарена от възрастния си собственик и трябваше да се хвърли цяло състояние за ремонтирането й, което щеше да продължи най-малко една година, като се остави настрана това, че поддръжката й също нямаше да е евтина. Тази къща можеше да чака с месеци появата на нов купувач. Били спокойно би могла да преговаря за цената седмици наред.

„Да, но преди стотици години тази сграда, по онова време къща на земевладелец, е била строена тъкмо за мен — помисли си Били, — тя ме е чакала повече от два века.“ Още когато мина през високата порта от железни пръти, вградена в обраслата с бръшлян тухлена ограда, в душата й звънна струната на нейните мечти. Били влезе в павирания двор и погледна прекрасната къща, която сякаш я подканваше да прекрачи прага й. Стигна до голямата входна врата над четири полукръгли стъпала и едва тогава забеляза двете странични пристройки, едната, от които навремето очевидно е била конюшня, защото пред нея имаше статуя на изправен на задните си крака кон. Независимо от нетърпението си забеляза колко старателно са издялани сивите камъни, от които беше иззидана непретенциозната отвън двуетажна къща, направиха й впечатление и приличащите на мидени черупки релефни украси над френските прозорци. Щом вратата се затвори зад нея, Били се потопи в атмосферата на пасторално спокойствие. Влезе като насън в кръглото фоайе с орнаментален паркет. Всички пропорции абсолютно точно съвпадаха със заложения някъде в мозъка й усет за хармоничност. Докато минаваше през разнебитените врати, които свързваха отделните стаи, тя осъзна, че шумът на Париж е заглъхнал. Помещенията бяха разточително просторни. Навсякъде имаше толкова много прозорци и камини, че Били веднага разбра: тази богаташка къща навремето е била заобиколена с градини, поколения бяха живели и умирали в нея щастливо и достойно, но тя не приличаше на студени палати.

Озова се в едно величествено минало. Всяка стая й говореше за спокойния ход на времето. В ъглите проблясваха паяжини като геометрични чертежи, извезани от сърмени нишки. Вградените в ламперията помътнели огледала правеха отраженията златисти. Подовете проскърцваха, заинтригувани от стъпките й. Первазите на прозорците, чиято тапицерия беше изпокъсана, я подканваха да коленичи на тях и да се загледа в играта на буболечките по черчеветата. Струваше й се, че ако погледне навън, ще види смели и горди кавалери с кадифени шапки с пера и красиви дами с напудрени перуки и широки кринолини, прикриващи една щастлива безнравственост. Имената на тези хора красяха страниците на старите книги. Не я интересуваше изгнил ли е водопроводът, изпотрошени ли са керемидите на покрива, има ли плъхове в избата, мишки на тавана, плесенясали ли са стрехите.

Тя беше обзета от желание да купува, да купува незабавно, да плаща, без да се замисля. Знаеше, че след като си начеше крастата, такова желание скоро няма да я споходи. Но точно сега усещаше, че е завладяна от старата си страст да притежава, да придобива, изпълваше я копнеж, трескаво нетърпение да стане собственичка на нещо. Тук нямаше място за предпазливост и здрав разум, защото беше почувствувала онова силно желание, оня животворен нагон, онази потребност, която не може да се преодолее с воля, желанието, на което се бе подчинявала години наред и което я бе напуснало след развода.

Били бавно подписа чека, като изрисуваше всяка буква от името си с нарастващо задоволство, напълно безразлична към прекомерните хонорари на нотариусите, към дванайсетте различни данъка, за които изобщо не попита, към многото комисиони. Знаеше, че когато Джош види този договор, косата му ще настръхне.

„Господи, колко е приятно пак да започнеш да прахосваш пари“ — каза си тя.

Откъм улицата зиданата ограда и портата на. Билината къща изглеждаха също толкова сиви и строги, както на съседните сгради от XVIII век, много от които бяха заети от посолства. Като повечето дворци в квартала къщата на улица Вано имаше преден двор, традиционния cour d’honneur, а отзад — просторна градина. Всички прозорци от вътрешната страна гледаха към Отел Матиньон, официалната резиденция на френския министър-председател, която се намираше на улица Варен и беше разположена перпендикулярно спрямо къщата на Били. Прекрасният парк на Матиньон, защото той беше твърде голям, за да бъде наречен градина, се простираше на много акри. Само една стена разделяше Билината градина от огромните дървета и широките поляни на министър-председателя. На плана на Париж от 1738 година къщата на Били липсваше, както и улица Вано. По онова време тук са се ширели поляни, цветни градини и горички чак до хоризонта. Върху някогашните земи на Матиньон сега се издигаха красивите старинни къщи, построени от двете страни на улицата. Тя беше изключително тиха, по нея минаваха само пешеходци, велосипедисти и от време на време някоя кола.

Ремонтът на къщата започна, но преди да реши на кой художник декоратор да се спре, Били отиде при мосю Муй, прочут паркостроител и собственик на „Муй-Сава“, най-изискания парижки цветарски магазин, който се намираше на площад Пале Бурбон. Тя помоли младия господин Муй, типичен, вечно флиртуващ весел самохвалко, да направи от нейната банална и занемарена градина нещо изключително, защото знаеше, че вековните дървета заедно с корените си трябва да минат през къщата, а това трябваше да стане преди започването на вътрешното обзавеждане. Мосю Муй създаде градина, в която дърветата и храстите бяха подбрани така, че винаги да има зеленина през дългите, но немного студени зими.

Били продължаваше да живее в „Риц“, но прекарваше всеки ден доста часове на Вано, наблюдавайки как върви ремонтът. Много добре знаеше, че строителите в цял свят трябва да бъдат държани изкъсо. А тук профсъюзите забраняваха на своите членове да работят повече от трийсет и девет часа седмично. На всичко отгоре един от майсторите беше човек на живота и всеки петък се изпаряваше рано следобед. Освен това работниците, както в цяла Франция, „правеха мост“ — сливаха редовните почивни дни с празничните — и по този начин си удължаваха уикендите.

Къщата на Вано изцяло погълна вниманието на Били. Тя вникваше и в най-дребните детайли от преустройството й. Бе ръководила строежа на десетина магазина в шест различни страни и никога не бе влагала толкова емоции.

Всяка вечер се прибираше в „Риц“, събличаше се и се потапяше в дълбоката бяла вана, пълна с топла вода. После уморено оглеждаше бялата мраморна баня, чиито чучури бяха във формата на златни лебеди, купчините хавлиени кърпи в прасковен цвят и си признаваше, че ако беше наела някой от известните парижки декоратори като Анри Самюел, Франсоа Катру или Жак Гранж веднага след купуването на къщата, преустройството щеше да е колкото негова грижа, толкова и нейна. Той щеше да й намери човек, който да ръководи строежа, и щеше да й докладва само при нужда. А тя би могла да кара ски, да се излежава на плажа на някой частен остров, да потърси вила в Англия или да купува състезателни коне. Но, честно казано, й се стоеше в Париж.

Докато се обличаше за вечеря, тя се погледна в огледалото и се засмя при вида на грейналото си лице. Отнасяше се към тази къща като към своя рожба. Не й се искаше да я дели нито с декоратори, нито с когото и да е. Не искаше да й дават съвети, колкото и ценни да са те. Не искаше помощ, колкото и да й бе нужна тя. Къщата си беше нейна и Били на драго сърце хвърляше всичката си енергия, за да я съживи. Висенето над главите на майсторите не беше точно онова, което бе излагала пред Джесика като довод за идването си в Париж. А и на самата нея това не й минаваше през ум, преди да бе видяла къщата. Но сега осъзнаваше, че дори и да иска, не би могла да спре, да се откаже. Беше налапала въдицата.

10

За щастие парижкият живот бързо измъкна Били от уютния пашкул на хотел „Риц“, където всичко можеше да се поръча само с натискането на едно копче, и я погна по улиците на града, придружавана от нейния шофьор Робер, който караше много подходящия за Париж безличен черен мерцедес толкова умело, като че имаше радар.

Поканите започнаха да валят още преди Били да е разопаковала куфарите си. Пристигането й не бе оповестено никъде и само служителите на хотела знаеха, че е резервирала уиндзорския апартамент. Въпреки всичко Маги Ноулън пусна тази новина в много популярната си хайлайфна рубрика. В „Интернешънъл Хералд Трибюн“ писаха, че Били е купила една от последните красиви къщи, строени преди Великата френска революция и още намиращи се в частно владение. Били подозираше, че Дениз Мартен и някой от рецепцията на „Риц“ са включени в клюкарската мрежа на Париж.

Първите покани й изпратиха световноизвестни бизнесмени и политици, с които я бе запознал навремето Елис, и американският посланик в Париж. На всяко парти тя срещаше нови хора. Върху камината й се натрупаха „картончета“, както веднъж Били бе чула една англичанка да нарича изработените от гравьор покани. Тя често ходеше на обедите, защото по това време и бездруго на строежа не работеше никой. Майсторите си похапваха здраво и си пийваха червено винце на една импровизирана маса в бъдещата й кухня.

Френският вариант на „дамски обед“ означава да събереш десетина приятелки, за да им покажеш някой интересен новопристигнал. Били не искаше да пропусне нито едно ценно парти, затова посещаваше всичките. По-рядко приемаше покани за уикендите в замъци извън града. След два-три обеда и четири-пет вечери и балове през седмицата предпочиташе да прекара почивните дни сама.

Запозна се с десетки интересни хора. Потомците на най-аристократичните родове на Франция, въпреки че се държаха доста резервирано с Кора Мидълтън дьо Лионкур, се разтапяха, щом видеха Били Айкхорн. Нейната известност будеше интереса им. Още преди Бенджамин Франклин именитите чужденци бяха привличали вниманието на парижани главно с парите си. Парижките аристократи са големи сметкаджии. Благодарение на красотата си и на своя съвършен френски Били бързо стана много популярна.

„С една-две от умните и изискани дами, с които се запознах, бих могла да се сприятеля“ — помисли си Били. На ангажиментите й бяха толкова много, че не й оставаше време да завърже истинско приятелство. Освен това изцяло се бе посветила на своя каприз — къщата, за да й остава време за близки отношения с някого. Сега — осъзна Били, — за да е пълен триумфът, който описвах на Джесика, трябва само да си намеря един подходящ мъж за леглото и да тръгна по магазините. Секс и пазаруване… къде ли съм срещала този израз?

Секс ли? Не беше ли твърде голяма оптимистка? Мъжете, които срещаше в Париж, бяха направо отчайващи. Все женени и верни на съпругите си или женени с любовници, женени, които в момента свалят някое маце, неженени, които търсят голяма зестра, професионални „придружител“… За жена на трийсет и седем години възможността да си намери подходящ мъж беше също толкова минимална, както в Лос Анжелос и Ню Йорк. „Чудо голямо!“ — си казваше Били всеки път, когато се измъкваше от строежа на улица Вано, за да иде на проба при Сен Лоран или Живанши. Оставаше й пазаруването, а където има пазаруване, неизбежно се появява и сексът.

Уикендите, които запазваше за себе си, посвещаваше на новата си страст, пряко свързана с живота, който се канеше да води в новата си къща. Съботите и неделите й не бяха пълноценни, ако тя не посетеше огромния битпазар Marché aux puces близо до Порт дьо Клинянкур — там откриваше красиви и забавни дреболии, каквито никой художник по вътрешно обзавеждане не би могъл да й подбере.

Постепенно се научи как да се облича, за да не й искат прекалено високи цени продавачите от сергиите на Бирон, Вернезон и Серпет, секторите на Пюс, където можеха да се открият истински малки съкровища. Тя ходеше с евтин дебел сив пуловер, със закърпените дънки, които нахлузваше, за да иде на строежа, и със стар бежов шлифер. Не си слагаше грим и се забраждаше с шалче в невъобразим цвят бордо. Нахлузваше най-вехтите си тенис обувки и вземаше найлонова торба от веригата магазини „Монопри“, за да има в какво да отнесе плячката си. В джоба си мушваше само една тубичка гланц за устни и пачка пари. Чантата си оставяше в хотела.

Били беше много доволна от ужасната си външност, когато прекосяваше рано сутрин фоайето на „Риц“. Тримата любезни дежурни администратори, услужливият пазач, югославянин, който не пускаше любопитните да влизат по-навътре от няколко крачки в хотела, както и взводът от портиери и носачи, които винаги можеха да ти намерят такси, когато няма таксита, бяха свикнали с подобни дегизировки, защото мнозина от по-отраканите клиенти ходеха на Пюс.

Предрешването беше задължително за по-успешното пазарене. Били, която често бе пръскала пари, без да се замисля, откри, че животът във Франция е променил отношението й към различните видове харчене. Беше очарована от Пюс, защото там се научи да харчи пари неохотно, със скъпернически стиснати юмруци, да плаща малки суми с дребни банкноти и да изпитва прекрасното чувство за вина, загдето се разделя с истински пари, за които съумяваше сама да се накара да повярва, че са й едва ли не последните. Такова неподправено усещане за сладък грях тя не бе изпитвала от младежките си години. Когато попълваше чек, покрит с неизчерпаеми капитали, парите просто не й се струваха истински. Те ставаха реални, осезаеми само когато плащаше в брой и броеше банкнотите една по една след дълго пазарене.

Не беше толкова глупава, за да си мисли, че може да надхитри, който и да е търговец от Пюс. Но поне изглеждаше като женица с толкова скромни възможности, че съумяваше да смъкне максимално цената, така че и тя, и продавачът да останат доволни от сделката, а не да я скубят като богата американка.

Една хладна ясна априлска сутрин на 1981 година Били се измъкна от дългите, задръстени със сергии улици на Марше Бирон, капнала от неколкочасовото безплодно обикаляне. Вехтошарите, окуражени от първите ята пролетни туристи, тоя ден бяха особено неотстъпчиви, а тя се възмути от държането им като истинска французойка, с която се държат като с балама в собствената й страна. Беше купила само едно малко странно флаконче от слонова кост. Докато седеше в едно претъпкано кафене, пиеше кафе и лакомо ядеше кроасан, защото беше изгладняла, тя разви флакончето от вестникарската хартия и внимателно го сложи на масичката, за да има нещо, което да радва очите й. Разхлаби колана на шлифера си и се отпусна на плетения стол. Протегна краката си и се загледа в петсантиметровото флаконче. Изведнъж осъзна, че то всъщност не й харесва. Слоновата кост явно беше старинна, но Били си нямаше представа, а и пет пари не даваше за какво служи то. Този предмет щеше да бъде спомен за усещането за свобода, което изпитваше, седнала тук, без да привлича ничие внимание, без никой да я познава, за това, че е частица от тълпата, че е чужденка в тази страна, но все пак се чувствува у дома си. „От години не съм била толкова свободна — помисли си Били и очите й заблестяха. — А да се чувствуваш свободен е същото като да се чувствуваш млад.“

— Формата му е много красива — чу тя мъжки глас от масата зад гърба й.

— На мен ли говорите? — учудено попита Били през рамо.

— Да. Ще ми позволите ли да го разгледам по-отблизо?

— Разбира се — каза тя.

Мъжът беше американец, явно турист. Били се обърна и подаде флакончето на високия човек, който седеше зад нея пред празна чашка от кафе на масичката. Той сложи очилата и внимателно започна да върти цилиндричното флаконче в ръцете си. После извади малката му заоблена запушалка и пак я върна на мястото й.

— Прекрасно е. Как сте успели да откриете тук китайско аптекарско флаконче? От размера на запушалката му личи, че сигурно е съдържало нещо доста отровно.

— Флакончета ли колекционирате? — попита Били и си помисли, че след като е обикаляла четири часа най-големия парижки пазар за антики и се е сдобила с нещо, което дори не е френско, тя или притежава някаква странна интуиция, или е пълна глупачка.

— Защо трябва да колекционирам? — Плътният му глас звучете весело и безгрижно. — Понякога събирам разни боклуци или по-точно казано, те се събират около мен, но това не може да се нарече колекциониране. Скулптор съм и ме привлече формата на флакончето. Наистина е красиво.

— Подарявам ви го — чу се Били да казва.

— Какво?!

— Наистина с удоволствие ви го давам… Вие ще го оцените повече от мен.

Той й върна флакончето, въртейки отрицателно глава.

— Благодаря, маце, но не мога да го приема. Ти май си малко лудичка? Изглеждаш съсипана, сякаш си пълзяла по корем по ничията земя между окопите на две противникови армии, как така изведнъж ще ми го дадеш? — Веселият му тон неочаквано стана угрижен.

— Сигурно съм гладна — каза Били.

Тя много добре знаеше как изглежда отстрани.

— Ще ти поръчам един сандвич с шунка или с кашкавал. Тук друго нямат. Освен ако не искаш сладкиш.

— Не, благодаря — механично му отказа Били. „Сладкиш!“ — възмутено си помисли тя.

— Имаш ли нещо против да седна на твоята маса? Позволи ми поне да ти поръчам още едно кафе.

Той стана, без да дочака отговора й, и седна до нея. „Тя толкова бързо излапа кроасанчето, че сигурно е изгладняла като вълк — помисли си мъжът. — А е и невероятно щедра. Явно е туристка и сигурно дълго е пестила, щом идва в Париж през април. Вероятно е платила за това флаконче най-малко петдесет долара. По-добре да си беше купила с тях някой приличен пуловер.“ Скулпторът просто не можеше да приеме, че една толкова естествено красива жена е така зле облечена.

Били изпи кафето, което той й поръча, като през цялото време го поглеждаше крадешком. Никога не бе разговаряла с непознат мъж в кафене и не бе позволявала да я свалят по този начин дори през годината, която прекара в Париж на младини. Тогава беше твърде свита, а по-късно идваше в Париж винаги с Елис. Но нали тъкмо за това съществуват френските кафенета?

Този скулптор, който толкова непосредствено бе започнал да й вика „маце“, беше строен, имаше решителни остри черти и навярно наближаваше четирийсетте. Под късо подстриганата му гъста червеникавокафява коса личеше правилната форма на черепа. Бузите му бяха леко хлътнали, което му придаваше патрициански вид. От острия нос профилът изглеждаше строг. Мъжът беше свалил големите си очила с рогови рамки, които бе сложил, за да разгледа флакончето, и Били видя, че гъстите му вежди са надвиснали над хлътнали сиви очи, които я гледаха леко подигравателно. Широката му уста беше разтеглена в добродушна иронична усмивка, но подсказваше, че ако бъде нападнат, ще съумее да се защити. От друга страна, той приличаше на учен. „Набразденото му чело е като на харвардски професор“ — помисли си Били и си спомни за годините, които бе прекарала в Бостън, и за аргонатните млади преподаватели, които много обичаха да ходят със спортни сака, толкова износени, че биха могли да ги подарят на бедните. Мъжът носеше овехтялото си туидово сако и дънките си по такъв начин, че на нея й стана ясно: те са ежедневното му облекло, а не са сложени специално за разходката из Пюс. Но той ги носеше наперено. Макар да приличаше донякъде на побойник, явно беше завършил някой от престижните университети в САЩ.

— Сам Джеймисън — каза той и й подаде ръка.

Били му раздруса ръката и измърмори:

— Хъни Уинтроп.

Не искаше да му казва, че е Били Айкхорн. Всеки американец знаеше името й. Не искаше да използува и фамилното име Орсини, защото доскоро беше известна и с него. „Хъни“ й викаха, когато беше малка. Тя мразеше това галено име, но не можа да измисли нищо друго, а държеше този да я преценява само по това, което вижда. Любопитно й беше да си поприказва с един мъж, който няма представа за нейното богатство.

— Откъде сте, щедра госпожице Уинтроп?

— От Сиатъл — каза Били. — А вие?

— Мейрън Каунти, близо до Сан Франсиско. За колко време сте тук?

— За дълго… Дошла съм да усъвършенствувам една година езика. Учителка съм.

„Божичко, как можа да ми хрумне това? Аз нищо не разбирам от преподавателска работа. Защо не му казах, че съм продавачка?“

— По какво сте учителка? — попита я той, вперил късогледите си очи в лицето й.

— По френски?

— Това въпрос ли беше? Защото ако е така, тежко и горко на учениците ви. Нали нямате нищо против да ви наричам „маце“? Когато се опознаем по-добре, ще ви викам Хъни, но сега… това име ми звучи странно. Кара ме да се чувствувам, сякаш се познаваме отдавна.

— Не, всъщност „маце“ ми харесва. Аз наистина съм учителка по френски, тъкмо затова съм дошла на специализация тук. Но хайде да си говорим за нещо друго… Не искам да ви отегчавам с разкази за изследванията си върху живота и епохата на Волтер, които правя в Националната библиотека. Вие в Париж ли живеете, или сте турист?

— Не съм много сигурен, маце. Винаги съм искал да дойда тук и тази година най-сетне го направих. Намерих си ателие близо до площад Вог и направо се влюбих в този град. Изобщо не ми се връща в Америка. Бих искал само да съм малко по-добре с френския. На теб сигурно ти е лесно тук. Аз се оправям, но не мога да се отпусна.

— Ще научиш езика, не е толкова трудно — най-искрено го увери Били.

Тя свали забрадката от главата си и прокара пръсти през развалената си фризура. „Господи — помисли си Били, — готова съм да давам на този мъж уроци по парижки жаргон, стига той да млъкне, да ме сграбчи за косата, да ме завлече в ателието си и да ме хвърли на кревата.“

— Не ми приличаш на учителка — каза Сам Джеймисън и за голям свой ужас усети, че се изчервява. Явно още не беше преодолял тази слабост на червенокосите. — Май изтърсих голяма глупост? — бързо добави той. — Никой не може да каже как трябва да изглежда една учителка. Беше типично мъжка констатация, от онези, които жените много мразят.

„Как може толкова красиво създание да си пропилява живота, като учи децата на език, който те надали някога ще използуват?! Само как ми подаде флакончето. И как се притеснява. Не поиска да приеме дори един сандвич от непознат. Тя трябва да свикне да бъде самоуверена, дори егоистка, да знае какво иска. На момиче като нея трябва да му се чука. И заслужава да си го получи. Иначе какъв е смисълът да се намира в Париж напролет?!“

— Не е задължително — измънка Били.

— Кое не е задължително?

— Жените невинаги мразят да им казват, че имат външност, която не отговаря на тяхната професия. На мен например ми е приятно, че не приличам на учителка.

Тя никога не бе виждала мъж да се изчервява. А и да бе виждала, не бе обръщала внимание. Страхотно щеше да е, ако успееше да го накара пак да се изчерви. Направо страхотно. Кожата му беше прекадено бяла и нежна за такъв мъжествен тип.

— А какво обичат да им казват?

„Дали си няма червило или нарочно ходи така, за да изкушава мъжете с естествената розовина на устните си? Ако й задам този въпрос, няма ли пак да се изчервя?“ — помисли си Сам.

— А, стигнахме до вечния въпрос… Дори Фройд не е знаел отговора му. Особено пък Фройд.

„Защо ли споменах Фройд? Думите ми прозвучаха толкова академично. От Фройд вече никой не се интересува. Юнг може би все още го четат, но не и тоя стар глупак Фройд, който подценявал клитора само защото си нямал такъв“ — упрекна се Били.

— Той е казал, че не знае какво искат жените, маце — поправи я Сам.

— Разликата между „искам“ и „обичам“ е нищожна.

— Права си. Признавам се за победен. Хайде да обядваме заедно. Какво ще кажеш? Тъкмо започват да отварят ресторантите.

— Ами… Аз с тия гуменки…

— Ще намерим някое бистро, някое съвсем малко бистро.

„Или някой малък хотел със съвсем малка стая и голямо легло“ — помисли си Сам и продължи:

— Чака ли те някой за обед? Съпруг, приятел?…

— Нямам такива. Аз съм щастливо разведена.

— Аз също. Имаш ли деца?

— Една доведена дъщеричка, която живее в Ню Йорк. Ати?

— И аз си нямам никого… освен моята работа, Париж и щедрата госпожица Уинтроп. Хайде, обядвай с мен — примоли й се той.

Сложи си очилата и се втренчи в нея както преди малко във флакончето от слонова кост.

— Не съм гладна, но съм любопитна… всъщност… бих искала да видя скулптурите ти — каза тихо и безпомощно Били и сведе очи, засрамена от погледа му.

— О, разбира се, идеята ти е чудесна. Те са в ателието ми… Какви глупости говоря… естествено е да са там.

Той усети, че отново се изчервява.

— Далеч ли е?

— Не, не, никак… Можем да вземем такси.

В таксито не си размениха нито дума. После мълком се качиха до петия етаж, мълком влязоха в просторното му светло ателие, мълком отминаха многото геометрични скулптури и влязоха право в малката му тъмна спалня, където се прегърнаха и прави започнаха да се целуват толкова ненаситно, че и двамата се учудиха.

Целуваха се дълго, тръпнейки безмълвно, докато най-сетне Били се изхлузи от шлифера си, запрати гуменките в ъгъла и се измъкна от ръцете на Сам, за да може той да си свали сакото. Изведнъж и двамата усетиха, че нямат търпение да се събличат повече, защото ги бе обзело лудешко желание. Когато паднаха върху леглото, Били, все още по пуловер, смъкна дънките си, а Сам успя да се освободи от панталона и обувките си. Той я облада без думи, без колебание, грубо, а тя прие неговата неизбежност с дива, безсрамна откритост. Не искаше от него нежности, желаеше само да я запълни цялата. И двамата не се интересуваха дали партньорът им ще изпита удоволствие. Беше ги събрало сладострастието и всеки си вземаше необходимото от акта, в който напълно се бяха потопили. Когато и двамата се изпразниха едновременно, това толкова ги изненада, че се разсмяха безпомощно, защото обикновено такъв синхрон изисква доста преднамерени действия. После Били и Сам съблякоха остатъка от дрехите си и заспаха прегърнати. През цялото време не си бяха казали нито дума.

— Мило маце, ако още не си изгладняла, значи в теб няма нищо човешко.

Били отвори очи, запремига объркано и осъзна, че се намира в едно топло легло с чудесно миришещ гол мъж, когото бе срещнала само преди няколко часа. „Това се казва живот!“ — помисли си тя мързеливо. Сам я будеше с нежни целувки по устните.

— Аз и преди си бях гладна, само че нямах търпение… Нямаше да устискам до края на обеда.

Тя се прозина два пъти и измърка от удоволствие.

— А и ти само за ядене ми говореше.

— Не можех направо да ти кажа: „Хайде да се чукаме.“

— Защо не? Ти можеш, но аз не мога.

— Защо ти да не можеш? — попита Сам й напипа гърдите й под чаршафа.

— По стара американска традиция мъжът трябва пръв да си поиска. А сега е мой ред. Хайде да се чукаме!

Били Айкхорн, вдовицата, разведената жена, известната богаташка, която винаги беше в устата на хората, не би могла да каже на никого: „Хайде да се чукаме!“ Но Хъни Уинтроп, пристигналата да се развява из Париж учителка, можеше да каже каквото си иска. Учениците й в Сиатъл трудно щяха да възразят.

— Хайде да се чукаме! — жизнерадостно повтори тя.

— О, маце, нека първо те погледам.

Той отметна чаршафа и одеялото и с дълбоко удоволствие започна да разглежда тялото й. Прекрасното й, съвършено женско тяло. Били винаги бе притежавала сочност на плътта, прикривана от дрехите й и неподозирана заради високия й ръст. Когато се съблечеше, проличаваше колко зрели и набъбнали са гърдите й, колко съблазнително заоблени са белите й бедра. Зърната й бяха тъмночервени, сякаш ги беше намазала с руж. Изобилието на нейните форми влудяваше. В продължение на няколко безмълвни минути Сам прокарва пръсти по тялото на Били, напипвайки меки места и твърди места, радвайки се на това вълнуващо сочно съкровище, което досега не бе имал време да разгледа.

— О, Сам, Сам, не можеш ли да оставиш това за по-късно?!… Или ми вземаш мярка, за да ми правиш скулптура?

Били се гордееше с тялото си и не страдаше от фалшива срамежливост, но ако Сам продължеше да я докосва по този начин, тя щеше да полудее.

— Аз правя… абстрактни скулптури — каза той, съсредоточен върху пъпа й.

— Обърни се по корем — каза с пресъхнала уста обзетата от внезапно вдъхновение Били.

— А? Какво?

— Искам да те огледам, както ти огледа мен. Иначе няма да е честно.

Той изпълни желанието й. Тя го възседна през кръста и плъзна длани от косата му надолу по гръбнака. Прокара пръсти по нежната, прекрасно гладка кожа от подмишниците до кръста му. От техния пламтящ допир дишането му се учести. Тя се премести и седна на стройните му мускулести бедра. Бавно прокара огнена линия от талията до опашната му кост и обратно. Той простена и се намести, като повдигна леко задника си и разтвори краката си. Били се смъкна още по-надолу — върху прасците му — и погледна между краката. Пенисът му вече беше толкова твърд, че се допираше до корема му. Но тежките му тестиси лежаха на чаршафа. Били необуздано се наведе напред и се надвеси над тях, устата й пресъхна, защото тя осъзна, че той напълно й се доверява. Тя задуха леко и измъчващо тестисите, затопляйки ги с дъха си. Видя как се засвиваха мускулите на задника му. Сам изкрещя от желание.

— А сега се обърни — прошепна му Били и се надигна.

Той й се подчини, лета по гръб със затворени очи и й предостави стройното си тяло. Били си беше наумила да докосва бавно и нежно всичките му чувствителни места: набразденото му чело, слепоочията, брадичката, лакътните сгъвки на ръцете, зърната на гърдите му — навсякъде, където мъжете обичат да ги галят. Но като го видя колко е възбуден, се отказа от намеренията си. Искаше отново да усети члена му в себе си. Незабавно! Затова отново пъргаво прекрачи тялото му, застана на колене, хвана с две ръце набъбналия му голям пенис и го обърна към себе си. Сам отвори очи и загледа лицето й, докато главичката на пениса му влезе между устните, в които толкова брутално бе проникнал предния път. Били бавно вкара члена му в топлото трепкащо място между краката си. Сам не се помръдна, докато тя не отпусна бавно гъвкавото си тяло и не го обгърна целия с плътта си. Били легна на гърдите му и сгуши глава под брадичката му. Сам предостави на нея да диктува темпото, да се надига и спуска и да се разпорежда с пениса му. Отдаде й се всецяло, изпитвайки удоволствие от нейните ускоряващи се движения, наблюдаваше как расте напрежението в тялото й, как тя все повече и повече се приближава до желания момент, след който няма връщане. Накрая тя отметна глава назад в сляп екстаз, цялото й тяло се разтресе, носле се отпусна върху гърдите му, пулсираща от конвулсиите, последвали оргазма й. Чак тогава той я вдигна със силните си ръце, обърна я така, че тя да легне по гръб, и сякаш прекланяйки се пред богиня, меко влезе в щедростта на тялото й. Съсредоточено и с овладяна мощ я облада още веднъж.

— Поръчай си нещо, което ще можеш да ядеш с една ръка — каза Сам на Били, — защото тази няма да я пусна.

— Дори ако обещая, че ще ти я върна ли?

— Дори и тогава. Не ти вярвам. Ти си много своенравно маце.

— Затова ли избра пицария?

— Да, а може би и защото на тази улица те са четири. Аз се храня в тази всяка вечер.

— Един французин би казал, че това е твоята „кантина“.

Били беше разчорлена, въпреки че се опита да направи нещо от косата си с гребена на Сам. Тя си изми зъбите с неговата четка и почти се окъпа в малката му ваничка. Беше облякла негов стар жълт пуловер, чиято вратна извивка бе толкова дълбока, че се виждаше едното й рамо. Пристегна го в кръста със стара зелена вратовръзка, която намери в гардероба, но нищо не можеше да прикрие следите от любовните им занимания: бузите й бяха остъргани до червено от неговите бакенбарди, устните й бяха набъбнали, а тъмните й очи светеха от удовлетворение.

— Знаех си, че в края на краищата ще започнеш да ми даваш уроци по френски — каза той.

— Не се надявай. Други неща съм ти замислила.

— Какви?

— Тук не мога да ти кажа, Сам. Има много хора наоколо.

— Те не ни чуват. Освен това са французи.

— Пак ли искаш да се надървиш? — Гласът на Били беше мек и самоуверен.

— То не става с искане. Трябва да изям поне две-три пици, а после ще искам точно това.

— Значи след като си хапнеш, Сам? Ако имаш сили.

— Сигурна ли си, че караш тук специализация, а не те е изгонила от Ню Йорк нравствената полиция?

— Няма да ти кажа — изсмя се тя. — И аз си имам своите малки тайни.

— Маце, хайде да идем до твоето жилище и да вземем всичко, което ти трябва, за да прекараш при мен тази нощ и следващата, и по-следващата…

— О, не… Няма нужда. Това… би ни отнело много време. На ъгъла видях отворена дрогерия, трябват ми само четка за зъби и гребен. Не съм претенциозна.

— С моите дрехи изглеждаш по-добре, отколкото със собствените си.

— Невинаги се обличам така. Не може да се преподава по дънки и гуменки.

— Значи утре ще идем до твоя хотел и ще вземем дрехите ти и всичко останало.

— Чакай, Сам, аз не възнамерявам да се преселвам при теб.

— Защо не?

— Ами… Мисля, че тази идея не ми харесва. Не бива да бързаме, освен това държа да бъда независима. Такава съм си.

— Искаш да кажеш, че съм припрян ли?

— Има нещо такова. Струва ми, че няма да е разумно.

— Ти не си разумно момиче.

— Наистина не съм и никога не съм била, това ми е една от фаталните грешки… А ако се преместя да живея при теб, ти ще откриеш и останалите.

— Добре. Съгласен съм да ги откривам постепенно. Но поканата продължава да е в сила. Моят дом е твой дом, моите дрехи са твои дрехи, моето легло е твое легло.

— Сам, как е могла жена ти да те изпусне? Защо се разведохте?

— Бяхме твърде млади, когато се оженихме. Тъкмо бяхме завършили университета. Тогава още не знаех, че от скулптура не се печелят пари, освен ако не извадиш голям късмет… и когато най-сетне си намерих добър търговец и започнах да изкарвам достатъчно, за да издържам семейство, тя вече беше загубила търпение. Никога не съм я упреквал. А ти, Хъни? О, не, скъпа, просто не мога да свикна с това име. Кажи ми, скъпо маце, защо си натири съпруга.

— Разбрах, че е пълно лайно. Лайно от много висока класа. Но не е хубаво да се сърдиш на един мъж заради характера му. По-добре е да се сърдиш на себе си, че си го избрала. Но както и да е, ако още бях женена, сега нямаше да съм тук. А това ми се струва направо… немислимо. Не мога да си представя, че бихме могли да не се срещнем. О, Сам, ами ако не бях купила онова флаконче? — попита Били, ужасена при мисълта колко много е зависело от нейната случайна покупка.

— Хайде, хайде… Много добре знаеш, че щях да намеря повод да те заговоря, когато те видях да седиш сама. Флакончето беше чудесен претекст.

— То наистина ли е китайско аптекарско флаконче, Сам?

— Може и да е. Ако това наистина те интересува, скъпа, трябва да попитаме някой специалист. Аз си нямам представа.

Били се прибра в „Риц“ рано сутринта в понеделник, като остави Сам в ателието му. Както винаги, бе започнал да работи още призори. На бюрото си в хола тя намери голяма купчина бележки със съобщения, че са я търсили по телефона, и покани. Прегледа ги нетърпеливо и ги хвърли обратно върху писалището. После седна на дивана, за да премисли случилото се. Тези хартийки бяха олицетворение на един живот, от който трябваше да се откаже, ако искаше да бъде със Сам. Той си мислеше, че Били ще прекара деня в Националната библиотека, но тя му бе обещала, че ще си вземе малко дрехи и ще се върне при него в четири часа, когато привършваше работата си.

Били взе зеления пътеводител на Париж на фирмата „Мишлен“, който бе купила, за да планира своите посещения по музеите, останали неосъществени поради недостига на време. На една от първите страници намери района, който търсеше. Отбеляза с червени кръстчета три места: площад Вог, площад Вандом, където се намираше „Риц“, и улица Вано. Между кръстчетата се образува удължен триъгълник, чийто най-отдалечен връх беше площад Вог, северно от Сена. Той беше най-източният площад в старинната част на Париж, еднакво отдалечен както от „Риц“ на десния бряг, така и от улица Вано на левия. Били огради е кръгче квартал Маре. Съвсем наблизо беше Пон Ньоф, тази задължителна спирка по пътя на всеки турист. Мнозина нейни познати щяха да минават по Пон Ньоф тази пролет. Щеше й се пролетните посещения на Париж да не са толкова популярни сред хайлайфа.

На всичко отгоре някогашният кралски квартал Маре излизаше на мода. Славата на Маре достигнала апогея си през XVII век, но през царуването на Луи XVI аристокрацията започнала да се изселва по̀ на запад. След Френската революция Марс бил изоставен от богатите хора за близо двеста години. „И това ако е късмет! — помисли си Били. — Да намеря мъж, който ме обича заради самата мен, и той да живее на пъпа на града, тъкмо в квартала, в който всички богати американци искат да си купят стар апартамент и да го реконструират.“

Добре, че квартал Маре беше на мода съвсем отскоро и ателието на Сам не бе точно срещу „Диор“. Въпреки това той й бе казал, че след работа посещава кафенета и бистра само в квартал Маре, защото оттам е трудно да се добереш, до което и да е друго място в Париж с метрото или с автобус, а с такси е направо невъзможно. Тази сутрин пътуването до „Риц“ по улица Риволи й отне три четвърти час.

„Вилхелмина Хънънуел Уинтроп, мислѝ! — заповяда си Били. — Сама си докара този двойствен живот и сега трябва да се оправяш с него. Поне да не беше ми се завъртяла толкова главата, да не бях обзета от такава еуфория, от такава еротична възбуда! Трябва да престана да мисля за Сам, за прекрасните му твърди устни, за спокойния му глас и за очарователните му хлътнали бузи. Трябва да престана още сега, да престана и да реша какво ще правя.“

Преди два дена Сам бе срещнал жена, която никой мъж не бе възприемал нормално, откакто Елис Айкхорн я бе забелязал сред младите секретарки. Сам бе срещнал едно съвсем обикновено човешко същество, което само Джесика и Доли познаваха както трябва… Честно казано, познаваше я и Елиът, който никога не се впечатляваше от факта, че Били Айкхорн е в състояние да купи хотел „Риц“, ако най-богатият човек на света — султанът на Бруней — решеше да го продаде.

Били Айкхорн, нейният живот и всичко, което тя олицетворяваше, не съществуваха за Сам Джеймисън. Вероятно с такава жена той би се чудил за какво да си говори, през ум не би му минало да има връзка е нея.

Връзка. Точно това съществуваше между тях. Интимна връзка. А може би любов? Влюбване заради самата любов? Заради онази неостаряваща легенда за Париж през април? Били не можеше да си отговори. Страх я беше да прояви още по-голяма импулсивност. Това бяха най-импулсивните четирийсет и осем часа в нейния импулсивен живот. Но нищо не можеше да я спре. Тази вечер тя щеше да бъде с него, както и утре и вдругиден, и засега това й стигаше. След развода си бе имала няколко предпазливи флирта, но не можа да превъзмогне усещането, че представлява мишена. Сам Джеймисън й беше интересен. Това не беше само секс. Само заради секса тя никога не би поддържала връзка е човек, когато подозира, че е използвач. „Вилхелмина Уинтроп, ако не престанеш да мислиш за предстоящата вечер със Сам, никога няма да решиш какво да правиш“ — каза си Били.

Тя се стресна, защото на вратата се почука тихо. Веднага след това, преди още да бе прозвучал отговорът й, вратата се отвори и влезе главната камериерка. Тя внесе голяма ваза ранни холандски лалета в светло прасковен цвят, каквито „Риц“ купуваше всяка седмица с хиляди. Всеки сектор от хотела си имаше своя главна камериерка, млада, красива, добре облечена жена, много опитна и владееща поне шест езика, чиято задача беше да се грижи всички от персонала да изпълняват задълженията си безупречно и да задоволяват всяко желание на гостите.

— О, госпожо Айкхорн, извинете ме, мислех, че в стаята няма никой. Камериерките ми казаха, че току-що са почистили и са забелязали, че цветята ви не са съвсем свежи.

— Заповядайте, влезте, мадмоазел Елен — каза Били. — Благодаря ви. Ако обичате, оставете ги на масата.

Професионалният поглед на мадмоазел Елен се спря на розите върху камината. Били усети колко е притеснена тя от дребните нередности в изрядно поддържания уиндзорски апартамент, но главната камериерка беше много добре обучена и затова схвана, че Били иска да остане сама, усмихна се и излезе бързо.

Били скочи и закрачи насам-натам покрай прозорците, които гледаха към площад Вандом. „Този «Риц» — помисли си тя. — Този проклет прекрасен «Риц». Тук човек сякаш живее с родителите си и с двеста слуги, които се чудят как да ти угодят. Но за целта е необходимо да знаят къде се намираш по всяко време.“

Били живееше тук от осем месеца. От миналия септември. Напусна хотела само по Коледа, когато прескочи до Ню Йорк, и през това време, естествено, не освободи апартамента. Тази сутрин камериерките, които подреждаха стаите, сигурно бяха забелязали, че не е спала в леглото си. Вероятно са си помислили, че е прекарала уикенда извън Париж. Ако започнеше да прекарва нощите у Сам, те щяха да уведомят за това главната камериерка след седмица, а може би и по-рано. Този факт сигурно би притеснил мадмоазел Елен. Нейната професия й налагаше да се тревожи за гостите. Тя неизбежно забелязваше всичко необичайно. Особено би се притеснила, ако изключително скъпият четиристаен уиндзорски апартамент останеше неизползуван през нощта. Мадмоазел Елен беше тактична и никога не би си позволила да пита мадам Айкхорн защо харчи хиляди долари дневно за един апартамент, който не използува. Но тази тактичност не би попречила на нейния схватлив мозък да стигне до правилния извод. Били въздъхна, защото осъзна, че не може да осуети разпространяването на клюката из хотела.

Познатите й келнери, които обслужваха стаите и й носеха закуската всяка сутрин, и келнерите от другата смяна, които й сервираха силния чай, докато тя се обличаше за вечеря, неизбежно щяха да си разменят по няколко думи. Хората от рецепцията, които отговаряха за сейфовете, щяха да се зачудят защо всяка вечер тя не излиза от асансьора официално облечена, за да си вземе бижутата, които е оставила срещу разписка, и защо не връща скъпоценностите си, след като се прибере в хотела. Шофьорът Робер, който в момента я чакаше пред главния вход, сигурно предполага, че ще я закара до улица Вано както обикновено, ще я изчака там и после ще я върне в „Риц“, за да си смени тоалета. След това би трябвало да я закара някъде на вечеря и пак да я върне в „Риц“. На рецепцията съобщенията за нея ще продължават да се трупат. Копия от тези бележки, както и всички писма и покани щяха да бъдат подпъхвани под вратата на апартамента й. Тримата служители на рецепцията от дневната смяна и тримата от нощната, а всички те я познаваха много добре и я виждаха всеки ден, скоро щяха да започнат да си шушукат. До една седмица целият персонал на хотела — от ръководството до помощника на помощник-готвача, който всяка сутрин й правеше бърканите яйца точно както тя ги обича, щяха да разберат, че не си спи в леглото.

Никой нямаше да й каже нито дума, никой нямаше да се издаде по какъвто и да било начин, че е забелязал нещо. След като си плаща сметките, тя има право да ходи, където си иска, да прави каквото си иска и да се облича както си иска. В „Риц“ човек можеше да получи незабавно всичко, което му душа иска, с изключение на две неща: първо, необходимо беше няколко часа по-рано да се поръчва типично американската вечеря за Деня на благодарността, защото пуйките, сосът от боровинки и сладките картофи не са популярни във Франция; второ, с никакви пари не можеше да си купи дискретност.

„Какво да правя? — запита се Били, помириса свежите лалета и откри, че както винаги те нямат никакъв аромат. — Най-лесното е да напусна «Риц» и да се пренеса в някой друг луксозен хотел, без да давам никакви обяснения. Но служителите от всички скъпи хотели в Париж се познават на малко име. Те до един членуват в професионалната организация «Clefs d’or». Скоро всички ще научат какво съм направила.“

Как би могла дори само да изнесе дузините си куфари, без никой да разбере?! Освен това бе редно да уведоми Джиджи, Джесика, Джош Хилман, шефа на строителите и някои от новите си приятели, защото ако не могат да се свържат с нея, те ще си помислят, че е безследно изчезнала. Джош ще бомбардира хотела със запитвания и ако не получи отговор, ще вземе първия самолет за Париж. Преместването й в друг хотел само би усложнило нещата. Освен ако… Освен ако това не е някой от хотелите, където никой няма да й обърне внимание, да я забележи. Там името от паспорта й, който трябва да бъде предявяван при регистрацията във всички френски хотели, нямаше да говори нищо на служителите от рецепцията. Това трябва да е или огромен хотел за бизнесмени, или малък неизвестен хотел в някоя уличка.

Били прецени двете възможности. В края на краищата Сам неизбежно щеше да разбере къде живее. Тя не можеше непрекъснато да се прибира в някой хотел, чието име е пропуснала да му каже. Една учителка на специализация не би могла да живее в бизнесменски хотел от веригата „Хилтън“ или „Софител“. Щеше да е твърде скъпо за нея, дори ако живееше в малка стаичка. Пък и повечето големи хотели бяха разположени в центъра на Париж. Това увеличаваше риска тя да срещне някой познат. Някой, който би се зачудил какво търси на такова място. Ако, не дай си Боже, се натъкнеше на Сузан Арви в хотел „Риц“, това щеше да е съвсем естествено. Но ако се сблъскаше със Сузан Арви на излизане от „Софител“! Щеше да се наложи поне половин час да я лъже, за да приспи подозренията й.

Защо хората се стремят да станат богати и известни? Това е прекрасно до момента, в който ти се поиска да изчезнеш и просто да обичаш и да бъдеш обичана, без любовникът ти да знае коя си всъщност.

Значи ще се настани в малък хотел, където персоналът е толкова малоброен и толкова претоварен с работа, че не му остава време да любопитствува кой влиза и кой излиза. Тъкмо в такъв сигурно си я представя Сам. Ще запази апартамента в „Риц“, за да получава там кореспонденцията си и да не нарушава своя създаден в Париж имидж. На Сам ще каже, че живее в малък хотел, а в „Риц“ ще преспива две нощи седмично и той ще си остане нейната база.

Всъщност тя пет пари не даваше дали управата и персоналът на „Риц“ ще разберат, че преспива само две нощи седмично в уиндзорския апартамент. През тези нощи щеше да продължи хайлайфния си живот, но в доста намален обем. Познатите й най-много да си кажат, че е снобка или особнячка. А що се отнася до персонала на „Риц“, беше сигурна, че той е виждал и гости с доста по-странно поведение. И след като изкоментират подробно факта, че си спи в апартамента от дъжд на вятър, ще забравят това, обяснявайки си го като пореден сексуален каприз.

Малкият хотел щеше да е за Били нещо като гримьорна. Спирка по пътя между двете й самоличности. Ще държи там учителските си дрехи и козметика, та ако Сам поиска да види стаята й, да не се изненада или да не заподозре нещо. Ще занесе там книги и списания, дреболии, бельо, обувки… Можеше да купи за няколко часа всичко необходимо.

Били въздъхна с облекчение и се съблече, за да се окъпе. Загърната е пеньоара си, тя гледаше как ваната се пълни с топла вода. След като намери решението на проблема си, се почувствува толкова отпаднала, че беше в състояние само да наблюдава как изтича водата от златните лебеди. Изведнъж се сети за улица Вано. От два дена къщата направо и бе изхвръкнала от ума.

Бе забравила да се види с шефа на строителите, с човека, който беше проектирал новата кухня, а след един час трябваше да се срещне със специалиста по гипсовите тавани, строгите инспектори от електроснабдяването днес щяха да дойдат да проверят новата инсталация. Всичко това беше само част от проблемите, които имаше да решава днес.

Били бързо завъртя крановете и изтича боса до телефона. Досега умишлено бе избягвала срещата с художниците декоратори, но едно име все пак й бе останало в главата. Жан-Франсоа Дьолакроа, млад художник, който от няколко години работел самостоятелно, след като дълго се обучавал при Анри Самюел, доайена на парижките художници декоратори. От редица дами, чийто вкус уважаваше, бе чувала добри думи за оригиналните му хрумвания. Само за няколко минути с помощта на верния служител от администрацията на хотела тя се свърза с него по телефона.

— Мосю Дьолакроа, обажда ви се Били Айкхорн. Аз съм… А, щом знаете коя съм, това улеснява нещата. Искам да знам готов ли сте да посмете довършването на реконструкцията и вътрешното обзавеждане на една доста голяма къща на улица Вано с двайсет стаи. Можете ли да започнете веднага, още днес?

— Но, мадам… Мадам Айкхорн, необходимо е първо да се срещнем, да огледам къщата и да разбера съвпадат ли вижданията ни.

— Това изобщо не е нужно — отсече Били. — Чувала съм превъзходни отзиви за вас, въпросът е само дали можете незабавно да поемете поръчката. Ако сте зает с друг проект, направо ми кажете.

— Мадам, ще намеря време. Но има толкова много въпроси, на които само клиентът може да ми отговори: какви средства сте готова да изразходвате, как ще искате да бъде обзаведена къщата ви? Съвременно или в някой старинен стил? Като вила или като градско жилище? Семпло или пищно? Елегантно или непретенциозно? Със скрит подтекст или демонстративно? Ще трябвали да се предвидят места за произведения на изкуството? Каква творческа свобода ще ми бъде предоставена? Бих могъл да ви разпитвам с часове…

— Моля ви, недейте, мосю. Не искам нито позлатено френско рококо, нито агресивен модернизъм. Що се отнася до парите, преценете сам. Похарчете каквото сметнете за необходимо. Ще кажа в тукашния клон на „Чейс Манхатън банк“ да открият сметка на ваше име. А освен това, мосю Дьолакроа, давам ви възможност да ме изненадате!

— Но, мадам…

— Да?

— Все пак някой ден ще се срещнем, нали?

— Разбира се. Съвсем скоро, но в момента… не мога да ви кажа точно кога. Най-важното е веднага да се заловите за работа. Ако е възможно, още днес. Ще се обадя на шефа на строителите да ви чака. Трябва да ви предупредя, че днес следобед ще дойдат инспекторите от градската електрификация.

— От подобни чиновници не ме е страх, мадам.

— Значи сте тъкмо човекът, който ми трябва. Дочуване, мосю.

— До скоро виждане, мадам — каза Жан-Франсоа Дьолакроа с надежда в гласа.

„Човекът сигурно си е помислил, че съм ексцентрична — каза си Били и пак отвъртя крановете на ваната. — Кои от полите и панталоните ми са като за учителка? Кои от блузите и пуловерите ми биха изглеждали достоверно? Бельото ми няма ли да му се стори прекалено скъпо? Или да му кажа, че е подарък от колежките ми по случай моето заминаване за Париж? Дали да не излъжа, че съм наследила малко пари, за да обясня откъде имам куфарчето си с козметика, с което не бих могла да се разделя? Или да си купя евтини пластмасови флакончета и да ги наслагам в платнена тоалетна чантичка, а за часовника, перлената огърлица и обеците да кажа, че са ми от леля Корнилия? Леля Корнилия би ме разбрала. Тя винаги ме разбираше… Робер.“

Били изахка, когато откри слабото звено във веригата. Робер, шофьорът й, който прекарваше времето, когато не беше на волана, в клюкарствуване с останалите шофьори и с портиерите пред главния вход на „Риц“. Тя трябваше да се придвижва по някакъв начин из града от малкия хотел, който още не бе намерила, до квартал Маре, оттам — до „Риц“ и до улица Вано.

Защото не искаше мосю Дьолакроа да се чуди на глас що за луда клиентка му се е паднала.

Господи, дали на друга жена й се е налагало да се справя с такива затруднения? Как съумяват хората да поддържат тайни любовни връзки? Колко по-просто щеше да е, ако Били можеше да си е самата тя, а не Хъни Уинтроп. За момент се опита да си представи какво би станало, ако каже на Сам истината. Но не можа.

В края на краищата щеше да му каже, тези лъжи не можеха да продължат вечно, но не и сега. Не преди да са се опознали дотолкова, че истината да е без значение. Или пък на тази любов не й е писано да трае дълго и в този случай въпросът за истината ще стане излишен. Но във всички случаи сега не можеше да му каже коя е. Това означаваше, че ще трябва да се раздели с Робер. Ако го оставеше, той щеше да е единственият човек, който знае къде ходи тя и с кого, какво прави. Много бързо щеше да се досети за всичко и каква беше гаранцията, че няма да го каже на приятелите си шофьори.

„Горкият Робер… тъй като съм гузна, ще му платя прескъпо, когато му съобщя, че повече не се нуждая от неговите услуги — помисли си Били. — Ще си наема кола с шофьор и той ще ме взема от определени места в Париж, които ще му посочвам предварително. Ако това събуди любопитството му и той се опита да ме проследи, веднага ще усетя и ще го сменя още същия ден. Ще плащам в брой, за да не научи името ми.“

Били въздъхна облекчено, бе намерила решение на всичките си проблеми.

Осъзна, че стои в банята и гледа напълнената до половината вана, но не можеше да се сети къпала ли се е, или не. Всъщност нямаше значение. Беше замаяна от своето възродено желание, от ненаситния си сексуален глад, който единствен Сам Джеймисън можеше да утоли. Единствено неговата властна ръка и нежната му уста можеха да я удовлетворят. Единствено когато го усетеше в себе си, тя щеше да се успокои.

11

Кълцан дроб. Доли Мун стоеше пред затворения хладилник в кухнята и си мислеше дълбоко и прочувствено за кълцания дроб. Тя никога не би и помислила да си гребне от голямата купа с кълцан дроб, която се намираше на втората полица на хладилника, защото деликатесът беше приготвен за довечера, когато двамата с Лестър щяха да посрещат гости след постите по случай традиционния еврейски празник Йом кипур, Деня на изкуплението. Лестър и родителите му бяха в тяхната синагога. Молеха се, слушаха словото на равина. Всички те не бяха слагали залък в уста от предната вечер. „Как изобщо мога да си мисля за кълцания дроб?! — запита се Доли. — Как може да съм толкова порочна, че да не ми излиза от ума вкусът на кълцания дроб, който приготвих тази сутрин?“

По рецепта от любимата й готварска книга „Празнични ястия за правоверни евреи“ тя бе изпържила кило и половина черен дроб в пилешка мазнина много внимателно, за да не стане прекалено твърд, после бе изпържила девет ситно нарязани глави лук също в пилешка мазнина, докато лукът не стана златист. Изсипа дроба, лука, дузина твърдо сварени яйца и много пилешка мазнина в голяма дървена купа и започна да ги кълца, докато сместа не придоби необходимата консистенция: тя не биваше да е нито смляна, нито едро нарязана.

В ъгълчетата на големите сини очи на Доли се появиха сълзи. Те замъглиха обичайното й учудено-щастливо изражение. Беше се умилила при мисълта колко е съзнателна — дори не бе опитала кълцания дроб, за да провери добре ли е на сол. Възложи това на готвача си, защото знаеше какво би станало, ако хапнеше от голямата купа. „Щях да изплюскам половината дроб за нула време — помисли си тъжно Доли. — За нула време.“

Беше облечена с пеньоар от виолетов атлаз, гарниран със старинни дантели. Русата й коса беше навита на ролки, тя не бе сложила никакъв грим върху тъжното си, но въпреки това розово лице. Ъгълчетата на световноизвестната й голяма уста бяха извити надолу. Дори прекалено едрите й гърди и прекалено големият й задник, без които тя нямаше да е Доли Мун, най-прочутата и най-обичаната комедийна актриса, сякаш изразяваха тъга. Зад гърба й из голямата кухня шетаха неколцина души, които не забелязваха безмълвното й страдание. Те бяха тук, защото вечерята щеше да е празнична. Трябваше да се сготвят телешки гърди, да се напълнят пилетата за печене, трябваше да се направят десетки гарнитури, да се опекат сложни кейкове и сладкиши. Доли и Лестър бяха поканили много свои приятели, за да отпразнуват с тях края на постите. Щеше да дойде и цялото семейство на Лестър.

„Десет дни“ — каза си Доли, докато си представяше прекрасната купа с прекрасен кълцан дроб, поръсен с магданоз, — цели десет дни от започването на Рош хашана, еврейската Нова година, свекър ми и свекърва ми правят морална равносметка всеки на своя живот, молят, се за опрощаване на греховете и прощават на всички, които са им причинили зло.

Надяваше се, че свекърва й не я включва в последната категория. Как би могла, след като миналата година Доли роди близнаци. Истински Уейнстоковци. Лестър младши и Хенри. Знаеше, че когато се омъжи, семейство Уейнсток прие с обяснима сдържаност нея и новородената Уенди Вилхелмина Мун, кръщелницата на Били. Те не бяха си мечтали за снаха като Доли. Представата им за снаха беше доста по-различна. За тях нямаше значение, че тя току-що е спечелила „Оскар“, никак не ги радваше и че младоженката на сина им кърми дете на ездач от родео, за когото дори не е била омъжена.

Въпреки това сега, през септември 1981 година, тригодишната Уенди беше тяхната любимка, а малките Лестър и Хенри — техните принцове. Доли беше сигурна, че я обичат и се гордеят с нея. Последният й филм, в който тя игра с Дъстин Хофман, беше най-успешната комедия на годината. Свекър й и свекърва й лично допринесоха за продажбата на поне дванайсет билета, защото го гледаха шест пъти в киното в Уестуд. Редиха се на опашка, защото искаха да гледат филма с публика и да чуват смеха й със собствените си уши. Бащата и майката на Лестър наистина обичаха снаха си. Но Доли си помисли, че не това е причината тя да стои пред хладилника и да се бори с изкушението да открехне вратата му и да гребне само с върха на вилицата съвсем мъничко от този кълцан дроб.

„Твърде вероятно е готвачът да не го е посолил както трябва — каза си Доли. — Никой няма да ми се разсърди, но ако те се върнат от храма радостни, пречистили душите си от греховете и изгладнели, ако изпият по чаша портокалов или доматен сок, за да долеят попресъхналите си от двайсет и четири часовото постене акумулатори, ако се нахвърлят на кълцания дроб и се окаже, че той е безсолен, сигурно ще бъдат ужасно разочаровани.“

— Доли, закъсняваш!

Досадният самоуверен глас принадлежеше на младата жена, която току-що бе нахълтала в кухнята.

— Остави ме на мира само за малко — каза умоляващо Доли на рекламната си агентка Джейни Дейвис, кльощава брюнетка, способна да излапа няколко пържоли и да изгори поетите калории в половинчасов телефонен разговор. И нищо чудно. Всички жени в рекламния бизнес бяха агресивни и слаби. Това сигурно беше задължително професионално качество.

— Но, Доли, децата вече се събудиха. Знаеш, че близнаците се изтрайват само през първия час, след като станат от сън.

— Не е вярно, изтрайват се цял ден — изсумтя Доли.

— Знаеш какво искам да кажа — настоя Джейни неотстъпчиво. — Само през първия час!

Доли се замисли. Отвън на полянката я чакаше фотограф от женско списание, който заедно с двама помощници щеше да я снима с трите й деца за корицата на мартенската книжка на списанието. Той вече беше направил снимките към статията за живота на Доли Мун, която съчетаваше по един чудесен начин брака, кариерата и майчинството си. Трима рекламни агенти от студията на Арви, за когото Доли се снимаше в нов филм с Робърт де Ниро, също бяха там, разговаряха с фотографите и се надяваха, че ще могат да им бъдат полезни с нещо. На горния етаж я чакаха гримьор и фризьор. На специална закачалка в гардероба й висеше роклята, ушита за нея от Ноулън Милър. Една прекрасна рокля, която много отиваше на най-сексапилната кърмачка на света. Ноулън лично й я бе донесъл преди един час, тъй като в последния момент се бе наложило да я отпусне малко в талията.

— Май трябва да започнеш да ядеш само сутрин, обед и вечер, Доли — я предупреди той.

Тя погледна добродушното му лице и обеща. Да, обеща му да не яде. „Да, Ноулън, да, приятелю. На теб, който си ми казвал, че съм красива почти колкото Джеки Смит, обещах да ям само сутрин, обед и вечер. И ако те излъжа, следващия път, когато дойда на проба при теб, ти ще познаеш.“

Но работата беше там, че тя не се страхуваше достатъчно от Ноулън. Знаеше, че той ще я направи красива, дори ако тя опита от кълцания дроб. Ноулън не й се разсърди, въпреки че бе наддала в талията с близо два сантиметра. А само тънката й талия и носленцето й бяха със скромни размери. „Господ би трябвало да направи така, че дебелеенето да започва от върха на носа — помисли си тъжно Доли. — Един надебелял нос би бил истински стимул да започна да ям само риба тон и ерзац сирене от соя.“

Липсваше й стимул. Доли си го призна начумерена. Лестър много обичаше да си хапва. Когато се запознаха, ядоха приготвен от нея щрудел. Докато се сваляха, ходеха по китайски ресторанти. За пръв път спаха заедно, когато тя беше бременна в осмия месец. Можеше ли той да не я харесва закръглена?

При мисълта за Лестър се почувствува по-добре. Не че интересът й към кълцания дроб намаля, но тя се поободри. След сватбата им Лестър престана да се занимава с рекламна дейност и започна работа при баща си. Малко по-късно реши, че ще е още по-изгодно да издири и да закупи колкото може повече популярни преди години черно-бели телевизионни сериали. Изтегли заем от банката и започна самостоятелен бизнес, на който всички предричаха голямо бъдеще.

Така или иначе, имаха повече пари, отколкото им бяха необходими. Доли не можа да повярва колко голям хонорар е успял да й осигури нейният импресарио, стриктно спазвайки нарежданията й, когато неотдавна тя подписа договор за три филма със студията на Арви. Струваше й се направо смешно, че ще получи толкова много пари за кикотенето си, въпреки че кинокритиците се възторгваха от нейното актьорско майсторство. Но си беше факт. Както беше факт и това, че сега тя трепереше като наркоманка от желание да си намаже съвсем малко от кълцания черен дроб върху тънка филийка ръжен хляб.

Стимул ли? Ако Били беше тук, щеше да й изнесе цяла лекция за точния брой ужасни калории, които се съдържат в сто грама кълцан дроб. Това наистина би стреснало Доли. Ала Били не се беше връщала в Съединените щати от една година. От време на време драсваше по няколко реда или се обаждаше по телефона, но… от около шест месеца съвсем се загуби. Това не притесняваше кой знае колко Доли, тъй като от многобройните им разговори бе разбрала, че Били е много щастлива в Париж. „Сигурно има нещо особено в този град — реши, — защото напоследък гласът на Били се промени. Изненадващо спокоен е за Били, която цял живот е напрегната. Спокойствието й е генетично чуждо. Сигурно е преживяла нещо на младини в Бостън или причината е в това, че до двайсетата си година е била дебела. О, Били, къде си, когато най ми трябваш?“

— Доли, близнаците са облечени. Качи се горе да те гримират и да те срешат. Фотографът чака, всичко е готово, бавачката каза, че децата щели да се държат като ангелчета поне един час. Доли — извика Джейни Дейвис заплашително, — вече е два и петнайсет.

— Хвани ме за ръка, Джейни — каза Доли и затвори очи, за да не гледа хладилника, в който се намираше обектът на страстното й желание, — хвани ме за ръка и ме изведи от тази кухня. Дърпай ме с всичка сила, ако се наложи. Щом се кача горе, ще се съвзема.

Спайдър Елиът вдигна очи от писмото, което му бе коствало такива усилия, и си поръча още една бутилка сейбру, местната бира, която беше открил в едно уютно кръчме във Виктория на остров Мае, кръстовището на Сейшелските острови. Те представляваха архипелаг, разпръснат в Индийския океан на около хиляда морски мили от източния бряг на Африка. Предния ден Спайдър и двучленният му екипаж бяха хвърлили котва в пристанището на Виктория и възнамеряваха да прекарат няколко дена на брега, докато напълнят хладилниците на яхтата с великолепните тукашни храни.

Въпреки че Виктория се намираше насред океана, на няколко градуса южно от екватора, писмата, пуснати в тукашната поща, стигаха до адресата си, защото градът се бе превърнал в международен туристически център. Мае беше еднакво отдалечен както от Лос Анжелис, така и от Ню Йорк, намираше се на отвъдната страна на глобуса. Това беше райско кътче с непокътната красота, птичи резервати и най-приказните места за подводен риболов на света.

Хората по съседните маси говореха на английски, френски и други европейски езици.

Когато сложи в края на писмото датата — октомври 1981, — Спайдър осъзна, че се е минала почти година и половина от смъртта на Валънтайн. Беше се приучил да не забелязва хода на времето. Дните, седмиците, дори месеците се нижеха неусетно. Беше оставил зад гърба си толкова хиляди мили, че оттук неговото минало му приличаше на чужда страна, бъдещето не го интересуваше, съществуваше само днешният ден, който изтичаше минута по минута.

Той не се бе свързвал с никого, това бе първото писмо, което щеше да изпрати, откак отплава от Лос Анжелис. Предната вечер отиде в казиното в хотел „Бо Валон Бей“. Беше му интересно как ли ще се почувствува, когато отново се озове сред много хора. Купи си малко рупии, поигра на рулетка, загуби рупиите и усети, че тълпата го дразни, че в нея му е неуютно. Тъкмо се канеше да си тръгва, когато срещна група туристи от пътническия кораб, който бе хвърлил котва в пристанището. Една жена, която той смътно си спомняше, го спря, поздрави го учудена и му каза името си. Спайдър се сети, че е една от не особено богатите клиентки на „Скръпълс“, която идваше в магазина само преди Коледа. От нея научи, че всички магазини „Скръпълс“ от Мюнхен до Хонконг вече не съществуват.

Тази нощ Спайдър не мигна. Чудеше се какво ли означава тази ликвидация. Най-сетне реши да не си блъска повече главата, но изведнъж го обзе една натрапчива идея, от която не можа да се отърве. Стигна до извода, че е най-добре да пише на Били, за да пропъди тази идея от съзнанието си и да продължи да живее в почти обезболяващия унес, който му даваха морето, небето и слънцето.

Скъпа Били,

Адресирам това писмо до Джош Хилман, понеже нямам представа къде се намираш, но знам, че той ще ти го прати. Не можеш да си въобразиш къде съм, въпреки че лесно би могла да откриеш това място на картата. То се доближава до класическата представа за райски остров, а през последната година аз станах голям специалист по райските кътчета. Повярвай ми, повечето от тях са прехвалени.

Както и да е, вчера слязох на брега за пръв път след много седмици, прекарани в океана, и срещнах една позната, която ми каза, че всички магазини „Скръпълс“, включително нюйоркският и чикагският, са закрити. За пръв път, откакто напуснах Лос Анжелос, срещнах човек от Бевърли Хилс.

През цялото време се опитвах да отбягвам хората. Естествено предполагах, че продължаваш да отваряш нови и нови магазини. Часове наред се мъчих да си обясня защо, по дяволите, си ликвидирала всички магазини, след като те процъфтяваха. Хрумна ми една странна мисъл, която ми се стори единственият правилен отговор. Вероятно това е пълна глупост, вероятно аз просто фантазирам, но за всеки случай реших да ти напиша и да ти кажа, че ако изпитваш каквото и да било чувство за вина заради пожара в „Скръпълс“, трябва да си го избиеш от главата. Не сме обсъждали с теб пожара, всъщност изобщо не успяхме да си поговорим, но аз бях длъжен още тогава да ти кажа, че съм убеден в едно:

Валънтайн сама е причинила пожара от невнимание. Още когато се запознах с нея в Ню Йорк, тя имаше навика от време на време да пуши френски цигари, защото ароматът на „Житан“ й напомнял за Париж. Отначало си мислех, че ги запалва само като кандило, но след това осъзнах, че е невъзможно цигарата да гори, ако не си дръпваш от нея.

Тя пушеше само след напрегната работа, когато се чувствуваше леко уморена или я налегнеше носталгията.

Понякога, когато не можеше да заспи, отиваше в ателието си и работеше дори ако аз си бях вкъщи. Не можах да я отуча от този навик.

Тя твърдеше, че било по-добре да се залови за някаква работа, отколкото да се мотае безцелно из апартамента. Сигурно онази нощ е отишла в „Скръпълс“ и след като си е свършила работата, е запалила цигара и е заспала. Друго обяснение за пожара не може да има.

Не бива да си мислиш, че се е претоварила с работата над костюмите за „Легенда“. Ако не беше това, щеше да си измисли нещо друго. Винаги имаше какво да върши. Обичаше да работи нощем, за да не я смущава никой.

Били, аз най-добре знам какво означаваше „Скръпълс“ за теб. Надявам се, че това писмо ще ти прозвучи налудничаво, както и че моето хрумване е също толкова налудничаво. Надявам се, че просто си се изморила да обикаляш магазините си и затова си се заловила с нещо друго… но ми се струва невероятно, тъй като добре те познавам.

Както и да е, ако съм ти написал глупости, не им обръщай внимание и си обясни всичко със силното слънце. Но ако случайно изляза прав, тогава, за Бога, разбери, че нямаш никаква вина за пожара. Трудно ми е да повярвам, че Бевърли Хилс не съществува. Прекарвам по-голямата част от времето в океана. Човек винаги трябва да е нащрек, за да не бъде погълнат от него. Аз и моят екипаж наистина водим непрестанна борба за оцеляване.

Това ни помага да не се отпускаме. Може би някой ден ще хвърля котва някъде и ще основа ваканционен клуб за деца на безопасна възраст преди започването на пубертета.

Където и да те намери това писмо, надявам се, че си добре и че преуспяваш. Аз съм много добре и съм толкова близо до щастието, колкото може да се очаква от човек в моето състояние…

Но поне не съм онзи Спайдър, който отплава от Лос Анжелис. А това е чудесно. Целуни Джиджи и Доли и поздрави Джош, когато ги видиш. Някой ден ще се върна, но още не знам кога. Прегръщам те, където и да се намираш, Били. Много щях да се зарадвам, ако снощи бях срещнал теб, а не онази дама.

Спайдър

— Бихте ли ми донесли още едно питие? — помоли Спайдър келнера и пъхна писмото в илика с чувство на облекчение. Погледна плика. Не можеше да повярва, че си е наложил да сподели в писмо мислите, от които се бе опитал да избяга, изминавайки хиляди мили. — Но нека този път бъде нещо по-силно от бира.

— Ако изобщо някога реша да се омъжа — тържествено заяви Джиджи на Саша, когато влезе в апартамента с превързана с канап продълговата картонена кутия в ръцете, — заклевам се във всичко свято, че само ще се разпиша в кметството. За нищо на света не бих вдигала голяма сватба.

— Какво се е случило? — кротко я попита Саша и продължи да маже с лак ноктите на краката си.

Щяха да прекарат вечерта сами. Те свято спазваха принципа „В понеделник не бутаме“. Трябваше да си починат, защото ги чакаше тежка, наситена със срещи с мъже седмица. Освен това Джиджи щеше да даде на Саша поредния урок по готварство. Беше късен следобед в края на октомври 1981 година. Докато се прибираше, без да бърза, от автобусната спирка, Саша усети, че във въздуха нещо се е променило в сравнение с предния ден. Беше си отишло циганското лято, долавяше се наближаването на Деня на благодарността.

— Днес двете е Емили Гейтръм проведохме съвещание във връзка с една предстояща голяма сватба. Жалко, че нямаше начин да видиш тоя цирк. Майката на булката е от ония луди жени, които си представят пищната сватба на своята дъщеря с най-големи подробности още когато горкото момиченце е на две годинки. Бащата е магнат, побъркан на тема отчетност. Той е готов да похарчи сума пари, стига да е сигурен, че ще си личи за какво е отишъл всеки цент. Мамчето и таткото не си говорят, откакто са се развели преди три години.

Джиджи съблече сакото на костюма си със строга кройка. Началничката й Емили Гейтръм я задължаваше да идва на работа в „Царството на изобилието“ официално облечена. Свали ципа на правата си пола, разкопча семплата си бяла копринена блузка и изу черните кожени обувки без ток.

— На всичко отгоре — продължи Джиджи — веднага след развода таткото се оженил за младата си секретарка. Само тя не участвува в днешното театро по обясними причини. Затова пък присъствуваше майката на младоженеца. Ужасно мнителна, високомерна грандама, издънка на последното семейство в Америка, в което никога не е имало разводи. Ноздрите й потрепваха и тя едва прикриваше отвращението си. Всички разбрахме, че според нея това клето момиче изобщо не е подходяща партия за единствения й син. Естествено, бъдещата младоженка беше изкрейзила. Разкъсваше се между ужасните си родители и свекърва си. Представяш ли си какво е да се бориш с трима такива врагове? Чак накрая се сетиха да попитат момичето как то си представя своята сватба, макар че неговото мнение би трябвало да е най-важното.

— Не вземай нещата толкова присърце — каза Саша, без изобщо да се развълнува от добре познатите й служебни терзания на Джиджи. — Когато постъпи на работа в „Царството на изобилието“, единственото нещо, което мадам ти позволяваше да правиш, беше да вдигаш телефоните, да питаш кой се обажда и да подаваш след това слушалката на някоя от помощничките й. Помня как непрекъснато се оплакваше. Малко по малко госпожа Гейтръм разбра, че си истинско съкровище. Научи те как се ръководи кухня, как да се оправяш с помощник-готвачите, научи те как се съставя меню, как се сключват договори, как се вземат комисиони, обясни ти, че във всяко стръкче магданоз има скрита печалба, за която клиентът изобщо не подозира, както и във всяка дадена под наем лъжичка. Сега вече ти възлага да организираш по-малки приеми, вземаш участие в планирането на големите празненства, но въпреки това продължаваш да мърмориш. Бъди оптимистка. Мисля, че много скоро Емили Гейтръм ще те оставя сама да ръководиш съвещания като днешното.

— Опазил ме Господ — отговори й Джиджи ужасена. — Страхотно се изнервям на тези съвещания… хората идват при нас с невероятни идеи, без да си имат представа колко трудно е осъществяването им. Въобразяват си, че щом са се престрашили и са ни наели да им организираме тържеството, вече нямат грижи, защото са се доверили на опитни професионалисти. Мислят, че нашата фирма ще свърши всичко. А самите те ни създават главоболия, защото не ни оставят да си гледаме работата. Непоносимо е за тях, наистина непоносимо е да не ни дават съвети и за най-малките дреболии. Не ни учат само как се готви и как се сипва в чиниите.

Джиджи събра дрехите си и ги занесе в своята спалня. Когато се появи отново, беше разпуснала косата си с цвят на невен, която всяка сутрин прибираше в спретната прическа, и започна да я разресва енергично. Светлозелените й очи блестяха весело изпод дългите й мигли, които, независимо от многократните забележки на Емили Гейтръм бяха обилно почернени със спирала. Джиджи бе започнала да овладява новата си професия само преди година и нещо, но изглеждаше с пет години по-възрастна от момичето, което пристигна в Ню Йорк, настани се в този апартамент и се събра със съквартирантката си.

Тя се бе превърнала в зряла жена, бе прекрачила онази невидима граница, която разделя младите жени от истинските. Детската й палавост бе изчезнала, на нейно място се бе появила една пикантна зрялост, озарена от възбуждащото усещане, че животът е приятна игра.

Джиджи вече не приличаше на непокорно момиче. Леко вирнатият нос, леко заострените уши, малката уста, винаги готова да се усмихне, красивите клепки под извитите вежди сега принадлежаха на една жена, която някои биха нарекли красива, други биха определили като доста хубава, но никой не би нарекъл малка фея. Беше запазила само приликата си с кокетките от двайсетте години, която Били първа забеляза навремето. Крехката й фигура и красиво оформеният й череп будеха асоциации с буйните, вечно флиртуващи, дяволити, непрекъснато танцуващи под звуците на джаза, кикотещи се млади създания, които са разбивали мъжките сърца с лекотата, с която дишат.

— Знаеш ли за какъв клиент си мечтая? — попита замечтана Джиджи. — За неженен бизнесмен, който първо ще обсъди с нас финансовата страна на въпроса, после ще ни каже всичките си изисквания, ще ни предостави достатъчно време да огледаме апартамента му, за да знаем как да аранжираме интериора, след това ще одобри едно от трите менюта, които ще му предложим, и няма да променя мнението си, няма да иска да избира от десет цвята салфетки, няма да се разправя за размера на чашите за вино и за цветята и няма да изпадне в истерия в деня на партито…

— Колко такива клиенти имате? — попита Саша заинтригувано. — Би могла да ме запознаеш с някои от тях.

— Емили ми е казвала, че навремето имали такъв клиент. Появил се скоро след като тя основала фирмата, но още си го спомня. После се оженил, ала съпругата му се оказала превъзходна готвачка и лично подготвяла партитата им, наемала само миячка на съдове.

— Ергените ходят по партита, а не канят гости. А ако канят, не наемат фирми да ги обслужват.

— Но Зак, макар че е ерген, прави партита.

— Зак?

— По-големият ти брат Зак, за него става дума.

— Джиджи, трябва да разбереш, че Зак е особен случай — обясни й Саша. — Той се занимава с театър, режисьор е. Освен това се казва Невски и е син на Орлова. За Зак животът е едно парти. Когато той покани неколцина приятели да си пийнат по чашка, това означава много водка и вино и вечеря за четирийсет души и за приятелите, които ще доведат. Освен това неговите гости сами си мият чиниите.

— Харесва ми… стилът му.

— Стегни се, малката, стегни се — мързеливо каза Саша и се излета на купчината възглавници, за да й изсъхне лакът.

Тя беше по бяла атлазена пижама с мъжка кройка и с широка яка и големи маншети от плисиран муселин. На горното й джобче бяха избродирани инициалите „А Л“. Ушитата през 1925 година пижама Джиджи подари на Саша преди десет месеца. Подаръкът се придружаваше от картичка, на която Джиджи бе написала:

„Не си мисли, че някой е спал е тази пижама. Знам коя е била собственичката й. Някои казват, че името й било Антоанет, други твърдят, че се казвала Лола. Обличала е пижамата само когато и през ум не й минавало за сън. Антоанет-Лола имала голямо абаносово ковчеже, пълно с прекрасни бижута, украсени с изумруди, които отивали на очите й. На яхтата й с двайсетчленен екипаж имало само една каюта спалня. Щом Антоанет влезела в някоя бална зала, целият оркестър ставал на крака и започвал да свири «Сладка и покварена» — песен, която братя Гершуин били написали специално за нея. Съпругът й знаел, че никога не бива да се прибира вкъщи между пет и седем, и въпреки това бил най-щастливият мъж на света. Какво всъщност повече от Саша е знаела Антоанет-Лола? Нищо. Сигурна съм, че тя би искала ти да носиш тази пижама и да ти е хубаво, когато си с нея. С любов, Джиджи.“

Отдолу Джиджи бе нарисувала Саша, облечена в пижамата и предизвикателно хванала дълго цигаре, с три големи бели ангорски котки в краката.

Докато търсеше подарък за Саша, Джиджи установи, че много си пада по старовремското бельо. Щом й останеше свободно време, обикаляше вехтошарските пазари и някои специализирани антикварни магазини. От време на време откриваше някоя скъпоценност от фин лен с ирландско везмо или дантела „мадейра“. Полека-лека се сдоби с много блузки от копринен шифон, гащи, камизолки, нощни шапчици, пеньоари, халати за чай, нощнички и дори с украсени с панделки корсети. Когато купеше нещо, го обличаше, за да види как й стои, и после грижливо го прибираше в специално чекмедже, постлано с мека хартия, при което си мислеше как ще му се радва след време.

Веднъж, когато се прибра триумфално и донесе един от първите леки еластични корсети, историческа находка от 1934 година, Саша възмутено я попита как може да се купуват такива ужасни неща. Джиджи й отговори, че сигурно навремето притежателната му е благославяла неговия изобретател, който е отървал жените от използуваните дотогава корсети с банели. Всяка придобивка на Джиджи сякаш си имаше своя биография, сякаш можеше да разкаже по някоя увлекателна история, стига човек да има усет, да е способен да я разбере. Колкото и да й се присмиваше Саша и да й казваше, че се превръща във фетишистка, тя упорито обогатяваше колекцията си, като откриваше нови и нови образци от забравени модни стилове.

— Саша — започна съвсем сериозно Джиджи, — мислиш ли, че ставам цинична?

— Откакто тръгна на работа, стана доста по-зряла. Но цинична? Не бих казала. Циникът презира човешката доброта и откровеност… А ти се надяваш да ги намериш някой ден… Ти си точно обратното на циника. Една ококорена оптимистка или нещо от този род.

— И Зак казва същото.

— Така ли?

— Да — рече Джиджи и се сгуши на възглавниците до Саша.

— Веднъж му казах колко се притеснявам на всяка от сватбите, които организирам, защото е грехота да се харчат толкова пари, след като шансът бракът да се окаже траен е петдесет на сто. А той ми отговори, че разсъждавам реалистично и че е добре човек да е реалист.

— Така ли?

— Аха. А когато споделих със Зак, че според мен е отвратително да се устройват гигантски празненства по случай рождените дни на двегодишни деца само за да демонстрират родителите колко са богати, той ми каза, че имам социално мислене и че това също е добре, стига да не забравям, че когато се харчат много пари за подобни тържества, доста хора си изкарват прехраната.

— Сериозно?

— Да. Освен това Зак е на мнение, че трябва да възприемам партитата като театрални представления. Тогава няма да влагам в тях лични чувства. Каза ми да не се притеснявам забавляват ли се домакините. Според него те били продуценти и не им е работата да се забавляват. Трябвало да ме е грижа само дали на гостите им е приятно, защото те са публиката и партито се прави за тях. Зак каза, че ако партито мине добре, домакините ще имат достатъчно време да му се радват, след като то свърши. И че по никакъв начин не мога да ги накарам да се отпуснат преди края му. Неговите съвети много ми помогнаха. Сега ми е по-лесно. Зак е толкова умен. Неслучайно е страхотен режисьор.

— Така ли мислиш?

— О, да, Саша. Зак наистина е мъдър — каза Джиджи на сестра му. — Той смята, че ако човек е истински професионалист, независимо от това колко бляскава изглежда професията му на околните, трябва да работи къртовски като него и мен. Длъжен е да се раздели с илюзиите за собствената си професия, въпреки че тъкмо те са го насочили към нея. Вече е усетил колко тежка, досадна и неблагодарна е работата му, но предава тези илюзии на хората и това е неговата награда… Това е радостта от самия творчески процес.

— Кога сте водили този разговор със Зак?

— Всъщност сме разговаряли с него много пъти.

— Ясно. — Саша внимателно огледа ноктите на краката си и видя, че лакът е изсъхнал. — Какво има в тази кутия, Джиджи? Май пак си купувала бельо.

Джиджи развърза канапа и извади от картонената кутия една дреха, каквато Саша не бе виждала досега.

— Това не е бельо — констатира Саша.

— Бельо е. Нарича се халат за закуска — отговори й Джиджи, галейки мекото тъмнорозово кадифе, от което беше ушита късата дреха. — Погледни, гарниран е с плисиран бежов шифон. А тъмната кожа, с която е обточен, едно време се е наричала „колински“. Така ми каза жената, която ми го продаде. Нали е прекрасен? Сигурно е било много приятно да го облече човек сутрин, когато огънят в камината още не е затоплил стаята. „Да ти налея ли още малко чай, скъпи?“

— Струва ми се, че е твоята мярка — каза Саша. — Я го премери!

Джиджи облече халата, който беше с широки ръкави, без копчета, така че падаше свободно като източна дреха. Завъртя се два пъти със затворени от удоволствие очи.

— Мисля да го подаря на Джесика за Коледа… Сигурно ще й е малко широчък, но тя може да го препаше с колан.

— Защо не го оставиш за себе си? Толкова ти отива!

— Искам да купя всички коледни подаръци до края на този месец. Знаеш колко ще съм заета около Коледа… Още от началото на ноември, когато хората започват да се сещат за предстоящите празници, ще трябва да си седя в службата от сутрин до вечер. Наближава сезонът на голямото плюскане.

— Ти не огладня ли? Отдавна не съм слагала залък в уста, цял следобед не подвих крак, защото трябваше да пласирам гащи и сутиени.

— От вчера е останала пилешка яхния по креолски — каза Джиджи. — Като се притопли, ще стане още по-вкусна. Само трябва да се сложи за малко в микровълновата фурна.

— Какво?! — Саша се вцепени от смайване. — За какво притопляне, за каква микровълнова фурна ми говориш?!

— Саша, много добре знам, че таза вечер както всеки понеделник трябва да ти покажа как се готви някое ново ядене, но, моля те, хайде веднъж да нарушим традицията.

— Добре — неохотно се съгласи Саша, — макар че не е честно. Аз не те лишавам от уроците си без предупреждение.

— Саша — Джиджи си прочисти гърлото, — Саша, мисля, че от мен никога няма да излезе велика блудница. Твоите уроци отиват на вятъра.

— Аха! Затова значи не искаш повече да ми даваш уроци по готварство.

— Не, това е просто съвпадение. Отдавна се канех да ти го кажа, макар че ми беше много забавно. Саша, трябва да ти призная, че не съм способна да ходя с повече от един мъж. Това ми се струва… как да се изразя… нечестно… Не мога да намеря по-подходяща дума, но мисля, че ме разбираш. Възприемам го като нещо противоестествено. Добре, че опитах и навреме разбрах, че не ме бива за това. Така поне няма да съжалявам, че съм пропуснала нещо. Всъщност не ми доставя удоволствие да карам мъжете да страдат. Макар да знам, че те си го заслужават. Продължавах да вземам уроци от теб, защото не исках да те разочаровам. Отначало идеята ти много ми харесваше. Но после осъзнах, че просто ми липсват необходимите качества. Не съм способна да изпълнявам указанията ти… Май най-добре ще е да се откажем.

— Това не означава, че повече няма да ми даваш уроци по готварство, нали? — Тонът на Саша не беше въпросителен, тя произнесе тези думи така, като че ли сключваше договор.

— Не, не, в никой случай! Ще ти давам два пъти повече уроци. Колкото поискаш, обещавам ти — извика Джиджи и изчезна в спалнята си, все още облечена с халата.

Саша прибра в несесера пиличките и ножичките за педикюр и пак се излета на кушетката. Вече по-спокойно се замисли за притоплената вечеря. Всъщност нямаше нищо против да пропусне урока. Нямаше да си обува джинсите, да си слага престилка и да изпълнява нарежданията на Джиджи, която вероятно беше най-великата готвачка на тоя свят. „Но няма да се докосна до микровълновата фурна — помисли си Саша. — Това е работа на Джиджи. Ще я оставя и да нареди масата, а после да измие чиниите. Това ще й бъде наказанието, загдето изтърва шанса си в живота.“

Джиджи влезе в хола. Беше облечена като за излизане. Във високите си черни ботуши беше напъхала крачолите на тъмнозеления широк панталон от раирано кадифе, бе препасала черното си кашмирено поло с широк колан, изплетен от сребърни и златни нишки. Приличаше на дребничък офицер от руската царска армия. Саша я изгледа смаяна.

— Къде ви е престилката, госпожице Орсини? Мисля, че трябваше да притоплите пилешката яхния.

— О, Саша, нали нямаш нищо против днес да вечеряш сама? — попита я Джиджи с умоляващ тон.

— Не мога да повярвам на ушите си. Понеделник е. Това е нашата вечер.

— Имам… нещо като среща. Всъщност среща с мъж.

Джиджи бавно тръгна заднишком към антрето.

— Среща! С мъж?! Да не си полудяла? Знаеш, че в понеделник почиваме.

Саша й прегради пътя за отстъпление.

— Не е необходимо, ако през седмицата няма да излизаш с трима различни мъже. Решила съм да стана моногамна — опълчи се Джиджи.

— Тъкмо от това се страхувах. — Саша тръсна възмутено красивата си глава и дългата й черна коса се разпиля по бялата атлазена пижама. — Всичките ми уроци са отишли на вятъра. Не трябваше да ти издавам тайните си… Аз съм си виновна. Ти нямаш данни за блудница, нито за велика, нито за обикновена. Не ти стиска. Значи среща с мъж, а? И коя е тази толкова важна личност, заради която ме изоставяш?

— Само ще хапнем с него набързо — оправда се Джиджи.

— Не те питам какво ще правиш, а с кого.

— Трябва да се посъветвам с един човек за работата си.

— Не те питам защо отиваш на вечеря, а с кого.

— С един… Зак.

— Добре знаеш, че той не е „един Зак“ — изсъска Саша, а очите й се свиха от яд.

— Добре де, имам среща със Зак. И какво от това?

— Господи, защо ме наказваш?! Защо трябваше да ми се случи такова нещо?! Имай страх от Бога!

— Успокой се, Саша, и престани да крещиш. Защо да не се виждам със Зак?

— Говориш ми за моногамия, за Зак и имаш наглостта да ми задаваш този въпрос. Голяма мръсница си!

— Просто ми обясни защо се сърдиш. Не е нужно да ме обиждаш.

— Зак ми е брат! Брат!! Аз го обожавам! Ревнувам го! Затова се сърдя.

— Ще ти мине — успокои я Джиджи. — Само след няколко дена ще разбереш, че е по-добре да ходи с мен, отколкото с някоя непозната.

— Защо си толкова сигурна? — попита Саша с трагичен тон.

— Такава е човешката природа, Саша — каза Джиджи на излизане от стаята. — А и ти си донякъде човек.

12

— О, Кора, няма ли капка авантюризъм в теб?!

Били задърпа Кора дьо Лионкур по гъмжащата от хора уличка близо до Сент-Оноре, пазара за зеленчуци на две крачки от „Риц“. Заведе я в „Льо Рюби“, старовремско кафене, превърнато във винарна. Списъкът на вината, които се предлагаха в заведението, заемаше половин стена. В претъпкания салон Били намери една свободна маса, застлана с хартиена покривка, и след като се настаниха на нея с Кора, заръкомаха, докато не привлече вниманието на съдържателя.

— Леон — провикна се тя, защото в бистрото беше много шумно. — Две чаши младо божоле и два от твоите сандвичи с рийет.

Кора се погнуси.

— Как така ще поръчваш младо божоле?! Това вино го пият само шофьорите на таксита.

— Прекалено дълго си живяла в Ню Йорк — изсмя се Били, — Кора, та това е най-големият празник след деня на събарянето на Бастилията… Докарали са младото божоле! Ела на себе си! Днес е 15 ноември 1981 година. В цяла Франция хората се надпреварват кой пръв ще докопа пълна чаша. Нарочно те доведох тук. Моето младо божоле е най-интелигентното вино на света.

— Че е най-евтиното, ще ти повярвам, но защо да е най-интелигентното?

— Щом шупне, то бива acheté, bu et pissé — бързо и целенасочено.

— Купувано, изпивано и изпикавано. Очарователно. Със същия успех може да се пие сок от грейпфрут.

— Чакай, Кора, не ме подценявай като експерт. Има божоле и божоле. Доста често то е лошокачествено или смесено с алжирско вино, но „Льо Рюби“ е едно от малкото места, където можеш спокойно да го пиеш. Леон открай време купува виното направо от производителя. Предлага всички видове божоле. Ако толкова не ти харесва mon petit божоле, ще ти поръчам чаша „Мулен а Ван“ или „Кот дьо Бруйи“, или „Сент-Амур“, но аз ще си пия от младото вино. Да опитаме ли fromage fort? Това е смес от рокфор и козе сирене, специалитет на Леон, който помага да се усети вкусът на виното.

Кора се опули от ужас, докато гледаше как Били пие от лекото, ароматно, още не съвсем ферментирало вино, което графинята би плиснала на пода. „Fromage fort! А за рийет да не говорим! Повдига ми се само при вида на този селски пастет от пържено свинско и студена мас. Това е любима храна на простолюдието. И през всичките години, докато живях във Франция, никой не ми я е поднасял“ — помисли си Кора.

Тя беше в Париж от десет дни, но едва днес Били намери време да се срещнат. И ето че вместо да обядват в „Рьоле Плаза“, най-изискания ресторант, където биха могли да отидат сами две дами, те се завряха в тази долна кръчма, която дори не беше едно прилично бистро. Бутаха ги с лакти развеселени занаятчии, продавачки, дребни търговци, работници и дори неколцина улични метачи, обзети от еуфорията на дългоочаквания празник, които си подаваха чашите с младо вино над главата на Кора.

— Да изям твоя рийет, ако не го искаш, Кора — предложи Били. — Мога да поискам от Леон менюто. Той прави хубави омлети.

— Заповядай! — Кора веднага подаде чинията си на Били.

— О, Кора, много извинявай, ти май наистина не се чувствуваш добре тук. Мислех, че ще ти бъде забавно. Целият този цирк около божолето си е търговски трик, но атмосферата му се доближава до нашия празник Вси светни. Хайде да идем на някое по-тихо място.

— Не че тук не ми харесва, но е много шумно и няма да можем да си поговорим — каза Кора, прикривайки задоволството си.

След няколко минути бърз ход двете жени се настаниха на една маса в „Еспадон“, ресторанта на хотел „Риц“.

— Разкажи ми всичко за новата къща — нетърпеливо поде Кора. — Кога ще се нанасяш? Може ли да я видя още днес?

— О… Изчакай да свърши ремонтът — отговори и Били. — Още не е мебелирана.

— Умирам от желание да я видя дори празна — каза Кора, защото беше усетила, че Били не иска да я заведе там. — Не съм идвала в Париж, откакто си я купила — добави тя. В гласа й се долавяше упрек. — Скоро ще си замина и няма да се връщам тук поне няколко месеца. Непременно трябва да я видя, преди да отпътувам за Ню Йорк, защото там и бездруго се носят невероятни слухове за нея.

— Искаш да кажеш, че хората в Ню Йорк клюкарствуват… за къщата ми. Какво ги интересува тя?

— Разбира се, че клюкарствуват — рече Кора и показа съвършените си зъби. — Съвсем естествено е, като се има предвид коя си ти. Не си ли забелязала, че когато стане нещо интересно в парижкия или лондонския хайлайф, хората в Ню Йорк го възприемат така, сякаш се е случило в техния град. Чувствуват се съпричастни. А ти си изострила любопитството им и с това, че изобщо не се появяваш на обществени места.

— Не е вярно — рязко й отговори Били. — Миналата седмица бях на бала на Ротшилд и на приема у Полиняк.

— Само две партита за цяла седмица! Това е равносилно на отшелничество през ноември, в разгара на парижкия сезон. Били, теб те канят всички. Доста хора си огорчила с отказите си.

Тонът на Кора беше хаплив, но тя очевидно говореше сериозно.

— Това си е моя работа — повиши глас Били. — Мразя да ходя на партита повече от два пъти седмично. Дори и за тези две вечери пръскам луди пари за тоалети и фризьор. Започвам да се чудя как не им омръзва на жените, които всеки ден ходят по приеми. — Били тропна с лъжицата си по масата и продължи ядосано: — Щом станат сутрин, започват да въртят телефоните. После се обличат за обед. След обеда обикалят магазините и ходят на проби при шивачките си. После ходят на фризьор, обличат се за вечеря, гримират се, отиват на някое парти и накрая се прибират вкъщи, свалят си дрехите и грима и си лягат, за да започнат всичко отначало следващата сутрин. Това е животът им, Кора, това е целият им живот. Как издържат?!

Лицето на Били бе озарено от чувства, които Кора дьо Лионкур не можеше да определи точно. „Дали тя искрено се възмущава от начина, по който прекарват времето си жените от хайлайфа, или й е дотегнала неспирната въртележка на светския живот, независимо от целия му блясък? Или… Не се ли мъчи Били да прикрие разочарованието си от това, че въпреки нейните усилия да направи впечатление във висшето общество още не се е намерил мъж, чието име хората да свързват с нейното. Все пак, както разбрах, през първите шест месеца след пристигането си в Париж Били е водила тъкмо живота, от който сега толкова се възмущава“ — помисли си Кора.

— Естествено е на дейна жена като теб, свикнала да се занимава с бизнес, подобен начин на живот да й се струва незадоволителен — предпазливо започна Кора. — Но бъди сигурна, че много жени биха дали всичко за този празен според теб живот.

— А ти?

— О, в никакъв случай — категорично заяви Кора, — един колекционер, още щом се събуди, започва да усеща тръпката на предстоящия лов. Това е като да си на работа от сутрин до вечер, само че харчиш пари, вместо да ги печелиш. Според мен един богат човек може да запази интереса си към живота само ако колекционира страстно нещо, няма значение какво, или ако се състезава в някоя област, в която е добър, например в някой спорт. С това се обяснява увлечението на богаташите по голфа.

— И по бриджа.

— Точно така. Та кога ще ми покажеш тази твоя тайнствена къща? Няма значение, че е празна. Не ще се успокоя, докато не я зърна.

— Ако искаш, да идем, след като се наобядваме — каза Били, защото осъзна, че рано или късно ще трябва да покаже къщата си на Кора.

Иначе до края на престоя си в Париж Кора щеше да я тормози. Така приятелката й щеше да разкаже на всички, които се интересуват от улица Вано, че това е само една голяма празна къща в ремонт и нищо повече.

Преди да се срещне с Кора, Били бе минала през „Риц“, за да се преобрази в онази Били Айкхорн, която графинята очакваше да види. Докато се преобличаше за обеда, тя толкова бързаше, че сърцето й се разтупка. Преди да се върне при Сам, тя трябваше да мине пак през стаята си в хотела на улица Мосю льо Пренс, да напъха в дъното на гардероба роклята и палтото си от Сен Лоран и да се преоблече. „По дяволите, няма да стане — помисли си Били. — Сам веднага ще забележи, че не съм с дрехите, с които излязох сутринта. Налага се да се върна в проклетия «Риц» и да облека проклетите дрехи, с които бях сутринта, и чак тогава да се прибера в ателието. На всичко отгоре трябва да се разкарвам без шофьора, защото той не бива да ме взема нито от «Риц», нито от улица Вано, нито от ателието. Ужас!“

— Шофьорът ми е болен — добави Били, — дано хванем такси.

— Жан-Франсоа? Мислех, че си в Екс и купуваш антики.

Били неприятно се изненада, когато видя, че художникът декоратор е на улица Вано. Бе развела набързо Кора из къщата. Двете тъкмо си тръгваха, когато се появи Жан-Франсоа Дьолакроа. Щеше да е ужасно невъзпитано, ако не го представеше на Кора, а вече минаваше пет часът.

— Върнах се тази сутрин с експреса, мадам. Нямаше кой знае колко интересни неща и приключих с покупките още вчера.

— Това ли е мосю Дьолакроа? — попита Кора.

— О, извинявай. Запознай се с Жан-Франсоа Дьолакроа. Жан-Франсоа, това е графиня Дьо Лионкур. Ние тъкмо си тръгвахме.

— Всички са чували за графинята и нейния изискан вкус — каза младият художник и целуна ръка на Кора. — Вече треперя от страх.

— Глупости — каза Кора, — тази прекрасна къща още не е обзаведена, няма нито какво да хваля, нито какво да критикувам. Всичко тук е предстоящо. Но имате прекрасно поле за изява.

— Мадам, нужно ни е време, за да създадем лек и изчистен интериор, който да напомня за духа на осемнайсетия век и да съответствува на чувствителността на мадам Айкхорн. Междувременно складирам скъпоценностите, които купуваме, в бившата конюшня.

— Бих ли могла да ги зърна? — каза Кора, разтреперана от нетърпение.

— За мен ще е удоволствие да ви ги покажа, мадам, но те са грижливо опаковани, за да не ги повреди влагата.

— О, така ли?

Кора за малко не тропна с крак от яд. Посещението на къщата още от самото начало беше досадно. Да гледаш голи стени, архитектурни детайли и нови подове беше цяло мъчение. Но тъй като Били я беше предупредила, Кора не можеше да даде израз на разочарованието си.

— Не бихте ли могли да разопаковате поне нещо, нещо малко? — Тя искаше да изкопчи поне нещичко от този следобед.

— Ще се опитам, мадам. Тоест… ако мадам Айкхорн…

— Разбира се, Жан-Франсоа — каза Били съкрушено. Още щом Кора чу думата „скъпоценности“, тя разбра, че няма да мине без посещение на конюшнята. — Аз ще ви почакам тук и ще проверя какво е свършил градинарят. Трябваше да е засадил луковиците още преди няколко дена. Но не се бавете, става късно, трябва да хванем такси, преди да са се задръстили улиците. Давам ви само десет минути.

— Кои магазини в Екс обиколихте, мосю? — попита Кора и двамата с младия художник заговориха оживено за антикварите в Прованс, докато прекосяваха двора на път към конюшнята.

Жан-Франсоа отвори старата порта, включи осветлението и Кора видя две дузини препълнени с мебели боксове за коне. Тя ги обходи и бързо разбра, че всяка мебел, всеки предмет е твърде добре опакован, за да може тя за късото време да види нещо.

— Да, мадам — каза декораторът и вдигна рамене, когато погледна лицето й. — Разбирам, че сте разочарована. А много бих искал да чуя мнението ви за нещата, които съм купил. Впрочем ето една вещ, която току-що пристигна и още не е добре увита.

Той отметна брезента от нещо, подпряно на стената, което приличаше на картина, и разкри продълговато огледало с богато декорирана ажурна рамка. То светеше като прозорец към едно бляскаво минало.

— Ау, колко е красиво! Наистина е много красиво. Не е френско, нали? Краят на XVII век?

— Точно така, мадам. Огледалото е немско, подарено на Оранжкия двор по случай спечелването на някаква битка.

— Прекрасно е. И в много добро състояние, както виждам.

— Смятам да го сложа в спалнята на мадам Айкхорн. Когато се види в такова огледало, човек сякаш възкръсва в друга епоха, не е ли така, мадам?

— Съгласна съм, мосю — каза Кора, докато се оглеждаше недоволно в старинното огледало. — Значи тази къща ще бъде в романтичен стил?

— Кой знае, мадам.

— Естествено, че вие, мосю — рече Кора изненадана.

— Аз съм последният човек в Париж, който може да ви каже как ще изглежда тази къща.

Младият художник декоратор говореше с огорчение, което противоречеше на явното му желание да й покаже нещо красиво.

— Но това е невъзможно — усмихна се Кора, защото си помисли, че той просто се прави на скромен.

— Не искам да се оплаквам, мадам, но никога не съм се залавял е подобен проект.

Той покри огледалото и тръгна към вратата на конюшнята.

— Почакайте, мосю Дьолакроа, изглеждате ми обезкуражен. Може би съм в състояние да ви помогна. Навярно сте се досетили, че мадам Айкхорн много разчита на моите съвети.

— Вие сте първият човек от кръга на нейните приятели, който посещава къщата. Това ми вдъхва надеждата, че ще последват и други.

— Вие наистина сте обезкуражен. Толкова ли е трудно да се угоди на моята приятелка? Тя открай време си е такава. Не мислете, че подценява способностите ви.

— Трудно ли? Не бих могъл да кажа, че с мадам Айкхорн се работи… трудно.

— Тогава какъв е проблемът? Не вярвам причината да е в разходите по обзавеждането.

— Не, мадам, в това отношение имам картбланш. Откакто ми е възложен обектът, нито едно мое предложение не е било отхвърлено по финансови причини.

— Всеки художник декоратор мечтае за такава работа.

— Да, може да се каже, че по принцип е така.

— Но…

— О, мадам Дьо Лионкур, ще помислите, че се оплаквам…

— Не, мосю. — Кора му подари една от прелестните си усмивки. — Виждам, че сте човек, който не обича да се оплаква.

— Трудът ми ще отиде на вятъра — избухна Жан-Франсоа. — Това е прекрасна къща, една от най-очарователните в Париж. Строена е по времето, когато за аристократите начинът на живот е представлявал изкуство. Това не е обикновена къща, мадам. Тя изисква грандиозност на замисъла. Щом я видях, разбрах, че ако успея да я съживя, ще се сбъдне една моя отдавнашна мечта. Дълго не можех да повярвам, че съм извадил такъв късмет и че ми е поверена къща, всяка от чиито стени сякаш говори за зенита на западната цивилизация. Надявах се, че когато завърша реконструкцията и обзавеждането, тук ще кипи живот, ще се устройват балове, големи приеми, градински увеселения… Признавам, дори си мечтаех как ще публикуват снимки на къщата в списания…

— С такава къща можете да направите кариера — увери го Кора. — Всички ще говорят за нея, не се безпокойте.

— Грешите, мадам. Тъкмо затова съм обезкуражен.

— Не разбирам.

— Аз също. Мадам Айкхорн ми каза, че нямало да приема често гости и да пуска фотографи в къщата си. По тази причина тя не ми позволи да проектирам салоните като за приеми. „Направете къщата ми уютна“ — заяви тя. Уютна! Та това да не е английски котидж?! Уютна! Уютът е за буржоазията. Спалните, естествено, трябва да са интимни и комфортни, но салоните — изключено!

— Уютен салон! Самото съчетание звучи противоречиво — промърмори Кора.

— Точно така! Единствено англичаните в извънградските си къщи съумяват да съчетаят величествеността с уюта. Нужни са десет поколения колекционери, всяко от които да е добавяло нови предмети, така че в края на краищата и най-голямото помещение се запълва с триизмерни спомени за предните. За това допринасят и кучетата, особено кучетата, не съм ли прав?

— Кучетата наистина са великолепни като мебел — промърмори Кора, обмисляйки думите му.

— В Париж не е възможно да се постигне такова усещане за уют в една толкова съвършена класическа сграда. Всеки опит в тази насока би накърнил духа й. Помъчих се да обясня това на мадам, но… тя настоява. Казва, че желанието й било осъществимо. Отначало твърдеше, че искала да я изненадам, но бързо схванах колко погрешно съм я разбрал. Постарах се да й угодя. — Жан-Франсоа въздъхна, като си спомни за твърдоглавието на клиентката си. — През малкото дни, които тя ми отдели, двамата с нея открихме и купихме всички тези скъпоценни предмети. Мадам Айкхорн настоява да обсъждам с нея и най-малките подробности на вътрешното обзавеждане.

— Мисля, че се подценявате — каза Кора угрижено. — Може би ще постигнете тъкмо оня величествен уют, към който хората се стремят в тези трудни дни.

— И аз все това си повтарям, мадам. Надявам се да успея. Дори само неколцина близки приятели на мадам Айкхорн да видят къщата, те ще разкажат на останалите…

— Обещавам ви да се върна, когато приключите с обзавеждането, и да разтръбя навсякъде какво съм видяла — каза Кора.

— Но, госпожо, трябва да проявите доста голямо търпение…

— Къщата е готова за мебелиране. Защо се бавите?

— Мадам Айкхорн изобщо не бърза да се нанесе. Не ми разрешава да се заема с интериорите. Според нея не било спешно. Казва, че щом се подредят мебелите, щели да започнат главоболията около намирането на персонал. В момента е наела само един пазач. А аз стоя и чакам. Понякога се питам дали мадам Айкхорн изобщо възнамерява да довърши някога тази къща. Разбирате ли в колко трудно положение съм? Не искам да се оплаквам, но и аз имам самолюбие. Ако тази къща беше моя, щях да изгарям от нетърпение да заживея в нея.

— Аз също. Учудва ме безразличието й.

— И мен. Сърцето ми се свива, като гледам тази къща празна. Боли ме не само като професионалист, но и просто като човек. Казвам ви го под секрет, защото сте близка приятелка на мадам. С други не бих го споделил. Нали не мислите, че се оплаквам? Аз обожавам мадам Айкхорн.

— Имате пълното право да се оплаквате — каза Кора. — На ваше място бих побесняла. Но не е ли време да се връщаме?

— Надявам се, че няма да ме издадете.

— Можете да разчитате на мен, мосю.

Кора дьо Лионкур се преобличаше за вечеря, приятно увлечена от разгадаването на тази мистерия. Докато сменяше черния си костюм с черна официална рокля, тя изреждаше наум странните промени, настъпили у Били Айкхорн, промени, които не можеха да се обяснят само с едногодишното й пребиваване в Париж.

На първо място, жената, която в продължение на петнайсет години беше прочута с изискания си вкус, жената, която диктуваше модата, днес беше облякла рокля и палто към нея от колекцията на Сен Лоран отпреди няколко сезона. Нейни снимки с този тоалет се бяха появявали в десетина списания. Дори това да бяха любимите й дрехи, неприлично бе да се облича толкова демоде. На всичко отгоре роклята й беше отесняла. Съвсем очевидно тя й беше тясна в талията и ханша. С колко ли е надебеляла? С три-четири килограма? Били, която навремето бе доказала, че никога не нарушава желязната дисциплина, тази втора природа на всяка истинска дама от света на модата, бе сторила немислимото и бе надебеляла. Доказателство за това беше не само апетитът, с който тя излапа отвратителния мазен рийет, а и ципът на роклята й.

Кора си спомни за обеда в Ню Йорк със Спайдър Елиът. Тогава външността на Били беше безупречна, не като днес. На друга жена това навярно не би направило впечатление, защото Били продължаваше да е красива, дори може би беше станала по-красива отпреди, но й липсваше онова лустро, което се постига с дълги часове, посветени на външния вид на богатата жена. Ноктите й не бяха лакирани. Късата й прическа се нуждаеше от оформяне. Косата на Били покриваше ушите, което я правеше привлекателна, но не бе особено изискано. Били сякаш се беше гримирала много набързо и не си бе сложила обеци. Подробности… но съществени подробности.

Епизодът във винарната можеше да се обясни с продължителния й престой във Франция, с това, че й се иска да прилича на истинска парижанка. Но жени от рода на Били Айкхорн прекарваха във Франция цяла вечност, без да стъпят в подобна кръчма нито веднъж. „Нейното малко божоленце!“ Това беше направо неприлично. „Не е толкова важно, че тя обича божолето — каза си Кора, — но начинът, по който се държеше във винарната, и фактът, че седна, без да се притеснява, на маса, застлана с хартиена покривка, представляват част от тази вълнуваща загадка.“

Кора бе усетила, че с Били нещо не е наред още преди този многократно отлаган обед. От своите парижки приятели графинята знаеше, че Били не ходела на техните обеди, вечери и приеми, макар че веднага след пристигането си с удоволствие ги посещавала. През онези първи месеци в Париж давала вечери в луксозни ресторанти, за да се реваншира на домакините, у които била ходила, спазвайки свещеното правило на доброто възпитание във висшето общество. Сега вече не канела дори хората, на които приемала да гостува. Но една неомъжена жена, колкото и богата и високопоставена да е тя, непременно трябва да се реваншира, за да не я забравят.

„С какво ли може да се обясни тази некоректност на Били? Защо отлага нанасянето си в къщата, след като толкова прибързано плати за нея невероятна сума?“ — помисли си Кора, която бе запозната със сделката в подробности, тъй като Дениз Мартен й бе платила доста солидна комисиона.

— Не е успяла да пробие — каза си на глас Кора.

Седеше в едно дълбоко кресло в хотелската си стая, стресната от внезапното си прозрение. Друго обяснение не можеше да съществува. Кора си бе дала труда да научи колкото може повече за Били Айкхорн. Беше прегледала безброй изрезки от вестници с материали още за първия брак на Били. Нюйоркската градска библиотека беше пълна с информация, която никой, освен графинята не се бе сетил да потърси. Там Кора откри някои забравени факти, отгатна подбудите за редица нейни постъпки. В тази библиотека тя успяваше да разкрие тъмния произход на цели състояния, а след това използуваше тези данни в своя бизнес.

След като се запозна с Били, Кора изрови от старите вестници всичко за брака й с Елис Айкхорн, който я бе направил една от най-богатите жена на света. Разбра, че макар да е от бостънските Уинтропови, Били произхожда от едно бедно и нископоставено разклонение на този стар род. Тя наистина беше Уинтроп, но от най-долно качество. Родословието й на пръв поглед беше безупречно, но всъщност тя представляваше една най-обикновена секретарка, която се е омъжила за шефа си, човек с не съвсем ясен произход. Животът им след сватбата изглеждаше добре на снимките, но като двойка семейство Айкхорн не си бе извоювало място в хайлайфа. Докато Били беше собственичка на „Скръпълс“, снимките й често се появяваха в модните рубрики на списанията, но тя почти не бе вземала участие в светския живот на Западния бряг. Краткият й втори брак с някакъв филмов продуцент, син на италиански заселник, не е бил тема за вестникарските светски страници.

Изведнъж Кора проумя: Били е пристигнала в Париж, за да започне всичко отначало. Не бе пожелала да остане в Ню Йорк, защото там е много трудно да се проникне в редиците на Старата гвардия. А новобогаташките също представляваха една сплотена група закалени в битките жени, на които не би им се искало да делят с някого трудно извоюваните си позиции в обществото. Една неомъжена жена по-лесно би пробила сред французите, защото за тях всички богати и щедри американки бяха еднакво приемливи.

„Значи това е отговорът. Били е дошла тук, готова да пръска пари, купила си е прекадено аристократична за една американка къща, приемала е всички покани — и добри, и лоши — и в края на краищата е разбрала по някакъв начин, че не е успяла да се справи със задачата, която си е поставила — реши Кора. — Възможно е да си е спечелила омразата на някоя от десетте влиятелни жени, които управляват Париж. Възможно е да е спала с неподходящи мъже. Допуснала е някъде голям непоправим гаф и сега се е отчаяла. Естествено е, че продължават да я канят на големите балове и приеми, но тя не спомена да е посещавала онези интимни сбирки на тесен кръг близки приятели, на които се допускат само хора, действително приети във висшето общество, и за които аз също не съм получавала покани.“

Кора остана доволна, че и Били се е оказала аутсайдерка като нея.

„Били сигурно е осъзнала, че няма шанс да спечели в тази игра и че фанфарите никога няма да засвирят в нейна чест. Сега тя се държи точно като лисицата от баснята за киселото грозде. Занемарила се е, защото не е успяла да пробие. Излиза, че Били Айкхорн не притежава необходимите качества, за да постигне онова, заради което е дошла в Париж. Тя е една Пепеляшка, която се е прибрала в кухнята, защото е усетила, че стъклената пантофка й е твърде тясна. Естествено е, че горката Били не бърза да се настани в новата си къща. Там тя не би се чувствувала у дома си, колкото и уютна да се опитва да я направи. За нея тази къща по нищо няма да се различава от хотелската стая, каквато може да има всеки, стига да си плати. Жалко — помисли си Кора със скръбна усмивка и злобно изражение, — жалко. Аз бих могла да живея на Вано по начин, какъвто тази къща заслужава. Ако по време на брака ми с Робер дьо Лионкур имах парите на Били, ако не трябваше да създавам с такъв труд илюзията, че живея добре, щях да пробия. Сигурна съм.“

— Това няма да се повтори! Обещавам ти, Сам, скъпи. Никога! Страшно съжалявам, че закъснях. Нали не си се притеснявал за мен? — Минаваше седем, Били се бе втурнала в ателието, останала без дъх от изкачването на стълбите. — Имаше ужасно задръстване на движението. Хората са започнали да пазаруват за Коледа.

— Изобщо не съм се тревожил за теб. Досетих се, че си закъсала на върха на Айфеловата кула и ще се върнеш най-рано утре сутрин.

Макар че той се шегуваше, Били долови в гласа му загриженост.

— За малко и това да стане. — Тя го целуна бързо и се просна изтощена върху един от плетените столове, които придаваха на ателието непретенциозния вид на тераса. — Защо всичките ми познати от Америка са решили, че си нямам друга работа, освен да ги развеждам по цял ден из Париж?!

— Казах ти да не се съгласяваш, мила. Можеше да си измислиш някакво оправдание — спокойно й отговори Сам.

— Все ми дожалява за тези туристи, но днес ми дойде твърде много.

— Твоята Кора оцени ли разходката с екскурзовод? Благодари ли ти?

— Не забелязах такова нещо.

— Ела тук, мила. Заслужаваш похвала. По лицето ти пак е изписано: „Нямам време за живот.“

— О, Сам — изохка Били.

После се сгуши в скута му и здраво го прегърна през врата. Отпусна се за пръв път, откакто можа да се изплъзне от Кора, и пое по сложния маршрут към къщи, удължен от нейното отбиване в „Риц“, за да се преоблече.

— Нови обувки ли си си купила? — попита я Сам.

Били погледна скъпите си обувки от „Мод Фризон“, които бе забравила да остави в „Риц“.

— А, да… Нали са хубави? Кора се впусна в пазаруване, та и аз покрай нея… Цял ден сме търчали. Струва ми се, че само в този магазин поседнахме за малко.

— Не сте ли обядвали?

— Обядвахме, разбира се. Ако щеш, вярвай, Кора ме заведе в „Риц“. Тя винаги е разполагала с пари, затова нямам угризения.

Били отдавна бе разбрала, че колкото по-малко лъже Сам, толкова по-лесно й е да води този двойствен живот. Беше си измислила няколко основни лъжи, в които, кажи-речи, беше повярвала.

Сам си мислеше, че два пъти седмично, всеки вторник и петък, щом си свърши работата в Националната библиотека, Били отива у една богата французойка, която живее в центъра на доста отдалечения шестнайсети район, за да й дава уроци по английски, а после остава там за вечеря и предоставя възможност на домакинята да се упражнява в разговорния английски. Когато Сам я питаше защо след тези уроци не се прибира в ателието, тя му отговаряше, че поне два пъти седмично трябва да спи на собствения си креват в хотела на улица Мосю льо Пренс, за да съхрани независимостта си.

„Моята независимост. Това отвратително, глупаво, изтъркано оправдание, което ме накара да намразя самата мисъл за независимост — помисли си Били уморено. — Моята независимост, която е единствената причина за неразбирателство между мен и Сам и за непрекъснатите ни препирни.“

Всяка минута от тази независимост Били прекарваше на Вано, където работеха с Жан-Франсоа, отговаряше на получените в „Риц“ писма, опитваше се за минимално време да поддържа външния си вид. Не й оставаше време за ходене по магазини, едва успяваше да иде на педикюрист. От сутрин до вечер търчеше, а после набързо се изкъпваше и се преобличаше, за да отиде на някой прием. Трябваше да прави това, за да се забелязва присъствието й в парижкия светски живот. Страх я беше, че някой любопитен познат може да си зададе въпроса защо е изчезнала и къде.

„Как съм могла да бъда толкова наивна и да си мисля, че двойственият живот ще бъде една увлекателна игра?!“ — помисли си Били.

Беше доволна, че успешно хвърля прах в очите на персонала на „Риц“ и там спокойно приемат нейните отсъствия; че е намерила подходящ скромен хотел близо до Люксембургската градина, който да й служи за фиктивна квартира и където Сам, ако пожелае, би могъл да я посещава; че е измислила цяла система за анонимно придвижване из Париж; че успява да намери време да контролира все по-развихрящата се фантазия на Жан-Франсоа. Тя съумяваше да съчетава всичко това, без някой да разкрие нейната игра, но с всеки изминал ден двойственият живот й дотежаваше все повече и повече. Били се разкъсваше между необходимостта да бъде забавна, елегантна, отрупана със скъпоценности дама, водеща космополитични разговори на приемите, и желанието й да се представя за безгрижна учителка от Сиатъл, посветила се на изучаването на Волтер и лудо влюбена в Сам Джеймисън.

Неприятно й беше, че трябва да го лъже. Само няколко седмици след запознаването им Сам й поиска ръката. Каза й, че след като се приберат в Щатите, ако тя не си намери работа в Мейрън Каунти, той е готов да се премести в Сиатъл. Неговият посредник за Западния бряг бил продал две големи скулптури от последната му изложба, а освен това Сам се надявал да получи субсидия от Съвета по изкуствата. Затова й обеща, че няма да се наложи да живеят на някой таван. Той искаше те никога да не се разделят.

Ако наистина беше учителка, Били веднага щеше да приеме предложението, въпреки че би било малко прибързано, защото се познаваха съвсем отскоро. Но Вилхелмина Хънънуел Уинтроп Айкхорн Орсини през живота си се беше нагледала на богаташки, омъжени за бедняци, и знаеше какви проблеми пораждат подобни бракове. Не можеше да си позволи привидно най-простото, но опасно решение: да реагира още веднъж импулсивно.

Били притежаваше едно от най-големите състояния на света. Веднъж бе казала на Вито, че дори да иска (а тя не искаше), не би могла да се отърве от парите си. Тя винаги ги бе смятала за нещо много важно. Били беше наясно със себе си, знаеше, че способността й да борави с големи капитали със същата лекота, с която използуваше ръцете си, се е просмукала във всяка нейна клетка. Тя не би могла да издържи дълго живота, който водеше със Сам. Разбираше, че понася сегашното си положение, защото го възприема като временна почивка. Честно казано, то беше нещо като благотворителна обиколка на филантропка из бедняшки квартал.

„Това си е чиста благотворителна обиколка“ — помисли си Били, която бе прегърнала Сам толкова силно, че усещаше как бие сърцето му. Както милваше нежно разчорлената му коса, тя си призна наум, че всъщност мрази катеренето по стълбите до петия етаж, грубите чаршафи, които веднъж седмично носеха в кварталната пералня; мрази, когато се измъкне от топлото легло, да чака печката да сгрее ателието; мрази да се храни всяка вечер в евтин ресторант, защото в ателието имаше само едно малко котлонче; мрази малката ваничка, в която човек можеше само да се позамие; мрази да дели с някого миниатюрната баня. Потискаше я това, че не може да си купува наръчи цветя. Идеше й да изхвърли всички евтини боклуци, които с такъв ентусиазъм бе купувала в „Галери Лафайет“, докато се вживяваше в образа на Хъни Уинтроп.

„Джесика би ме разбрала“ — помисли си тя, докато обсипваше устата на Сам с нежни целувки. Джесика знаеше, че Били не се нуждае от разкош и лукс, но, от друга страна, животът в това неуютно ателие без никакви удобства беше твърде висока цена за една любов.

Били от все сърце мечтаеше да заживеят със Сам в просторния спокоен уют, който тя и Жан-Франсоа създаваха на улица Вано. Мечтаеше да превърне конюшнята в удобно ателие за Сам. Двамата можеха да обитават тази прекрасна старинна къща, в която звънтеше тишината на столетията, и да я запълнят с любовта си. Нямаше да водят онзи бляскав светски живот, за който тя бе говорила на Джесика, а щяха да си живеят тихо и да се отдават на своите удоволствия. Щяха да се виждат само с хора, които и двамата харесват; да пътешествуват, където си поискат; можеха да си купят къща на някой гръцки остров или имение в Тоскана, или пък просто да си стоят вкъщи и да прекопават градината. Беше й все едно какво ще правят, стига да са заедно. Ако на Сам му се стореше интересно, биха могли всеки ден да обядват в „Риц“, където тя знаеше наизуст претенциозното меню.

Били не би могла да предскаже тяхното бъдеще, преди да се е уверила, че Сам ще приеме спокойно нейното богатство и невероятната свобода, която то й предоставяше, преди да се е убедила, че той ще продължи да я обича, независимо от парите й.

Докато Сам през тия няколко пролетни и летни месеца непрекъснато я увещаваше да се оженят, бе съумяла да си запази ума дотолкова, та да осъзнае, че от секса си е загубила ума. Все се оправдаваше с това, че иска да запази независимостта си, и с лъжите си за своята самоличност печелеше ценно време, през което двамата се опознаваха все повече и изграждаха основата на едни взаимоотношения извън рамките на сексуалното влечение.

Всеки от тях живееше с настроенията на другия. Били знаеше, че Сам Джеймисън е кротък самовглъбен човек, решил да се посвети на таланта си, макар много добре да съзнава, че малцина успяват да си изкарват прехраната от скулптура. Беше разбрала, че е честен човек, който винаги внимателно изслушваше аргументите й в полза на нейната независимост, макар да беше убеден, че тя не е права. Беше осъзнала, че е изключително горд, защото винаги се сърдеше, когато тя понечеше да плати половината от сметката им в бистрото или билета си за кино. Били вече имаше пълно доверие на този горд и прям човек, който я уважаваше също толкова, колкото тя него.

С часове го бе наблюдавала как работи. Познаваше неговите състояния на еуфория, когато работата му вървеше, и на депресия, когато не му спореше. Двамата се бяха грижили един за друг, когато някой от тях се разболяваше от грип, получеше отравяне от храна или алергичен пристъп. Бяха изкарали едно горещо парижко лято без климатична инсталация. С взета под наем кола бяха правили екскурзии по Лоара, заедно бяха сменяли спукани гуми, бяха спали в отвратителни хотели, бяха яли отвратителна храна, бяха обикаляли гъмжащи от туристи замъци и бяха прогизвали от проливните дъждове. „Той опозна най-доброто у Били Айкхорн и най-лошото у Хъни Уинтроп, но все още не знае истината“ — помисли си тя с тъжна усмивка.

Били се канеше да му разкаже всичко в най-скоро време. След две седмици Сам щеше да има изложба в галерия „Даниел Темплон“ на улица Бобур — собственикът й беше поклонник на авангардистите и излагаше творби на Хелмут Нютън и други скулптори като Сам. Тя не разбираше тяхното изкуство, но го харесваше, защото то създаваше у нея усещане за вътрешна спонтанна радост.

„Скулптурите на Сам приличат на играчки за извънземни вундеркиндчета“ — помисли си Били, докато гледаше през рамото му двойните и тройните полуарки, образуващи големи, трудно определими, но незабравими форми. Всяко съчетание от арки се крепеше по необясним начин върху плоския си дървен постамент. Макар да знаеше, че те са монтирани много стабилно, Били ги поглеждаше час по час, сякаш бяха живи същества и можеха всеки момент да се разделят с монументалното си равновесие и да се затъркалят по пода на ателието, увлечени от някаква лудешка гигантска игра, чиито правила тя не знаеше. Понякога нощем излизаше от спалнята, за да погледа осветените от луната арки. Може би те чакаха да се стъмни, за да оживеят. Най-накрая сподели със Сам своето безпокойство.

„Точно това исках да те накарам да почувствуваш, когато ги създавах“ — й отговори той, преливащ от задоволство.

Способният млад и започващ да оплешивява, очилат и очарователен посредник на Сам щеше да дойде другата седмица, за да вземе скулптурите му от ателието. Били реши да каже на Сам всичко след откриването на изложбата, когато той престане да се вълнува как ще бъдат посрещнати творбите му.

Как, кога и с какви думи, тя още не знаеше. Удобен случай все някога щеше да възникне, важното беше един път да решиш, че можеш да се довериш на друго човешко същество.

Сам Джеймисън се беше подпрял на края на дългия бар в бюфета във фоайето на Парижката опера, докато Анри безуспешно се опитваше да поръча нещо за пиене. Анри Льогран, младият помощник на посредника на Сам и пламенен поклонник на неговото изкуство, се бе сдобил с два билета за тазвечерното галапредставление и бе поканил скулптора да дойде с него, за да отпразнува току-що привършилото подреждане на изложбата му. От височината на своя ръст Сам оглеждаше с удивление претъпканото с хора помещение, събрало на едно място всичко, което той мразеше в архитектурата и декорацията, и въпреки това съумяващо да демонстрира свръхорнаменталния претруфен стил на Втората империя по най-нагъл начин. Нито преди, нито след това във Франция архитектите не са използували толкова много различни мрамори, толкова пищни полилеи и толкова позлата.

„В сравнение с Операта — помисли си Сам — Версай прилича на кокошарник.“

Операта беше част от оня Париж, за който Сам не знаеше почти нищо. Когато пристигна тук преди близо година и още не се беше заловил сериозно за работа, цял месец старателно изучава града. От сутрин до вечер го обикаляше с пътеводителя на фирмата „Мишлен“ в ръце. Мина по всичките големи булеварди на Десния бряг, опозна всяка педя от крайбрежните улици, спира се на всеки мост, за да се наслаждава на красивата гледка на Сена. Обиколи всички улички на Левия бряг, десетина парка и двайсетина черкви. Седя на стотици масички на тротоара пред кафенетата в най-оживените места на града и с часове наблюдава хората. Пийна по едно в „Джордж V“ на площад Атене и в „Риц“, разгледа витрините на Диор, Нина Ричи и Ермес, включи се в организираната от някаква туристическа агенция обиколка из нощен Париж, но най-много време прекара в музеите.

След като разгледа всички най-важни забележителности, с известно съжаление си каза, че е време да се залавя за работа. Беше му приятно и интересно да живее в Маре. В този квартал имаше толкова разнообразие. Тесните му, доста често занемарени улички се обитаваха от занаятчии и дребни търговци. Тук-там бяха оцелели прекрасни сгради от XVII век. Сам имаше усещането, че зад всеки ъгъл може да се натъкне на призраците на мадам Дьо Севини, Ришельо, Виктор Юго и на всички крале, куртизанки, кавалери и дами, живели някога в Маре. В края на този първи месец Сам разбра, че човек никога не може да опознае добре толкова голям град като Париж, но ако поживее в някой от неговите квартали, Париж ще остане в душата му завинаги.

Сега беше доволен, че се е оставил Анри да го доведе в Операта тази вечер на първо декемврийското галапредставление. Надали щеше да има друг повод да облече стария си смокинг, който бе донесъл от Америка, верен на принципа „След като го имам, защо да не го взема.“ Сам се чувствуваше невидим в тълпата — нали беше облечен като всички други мъже. Това чувство му доставяше удоволствие, защото отговаряше на настроението му. Сам имаше нужда от подобна промяна на обстановката, защото когато видя скулптурите си подредени в галерия „Темплон’“ и облени от силна светлина, го притесни предстоящата среща с публиката. Неговите рожби не се чувствуваха добре там. Докато бяха скупчени в ателието му, помежду им сякаш се бяха създали някакви връзки. Но Даниел много хареса експозицията. Сам прибра своите дълги ръце до тялото си, за да направи път на хората, и си представи откриването на неговата изложба, традиционния вернисаж, на който тълпата поканени гости щяха да се блъскат с чаши в ръка и дори да искаха да видят арките му, нямаше да могат — най-много да им хвърлят по един поглед или да се набучат на тях. Но критиците щяха да се върнат по-късно и да разгледат внимателно творбите, за да пишат после за тях. Двама-трима колекционери, а може би и нито един, щяха да купят по нещо. Невъзможно беше да се каже отсега ще има ли успех изложбата му, но Сам беше доволен или почти доволен от новите си произведения и нищо друго не го интересуваше.

Анри тържествуващо връчи пълна чаша на Сам, а той се чукна с помощника на галериста, който знаеше добре английски и много държеше да се усъвършенствува в американския говорим език.

— Благодаря ти, приятелю, че ме доведе тук тази вечер. Иначе щях да се напивам сам в празното ателие. Тази вечер Хъни дава урок по английски и ти направо ме спаси от нервна криза.

— Никога ли не си идвал в парижката Опера?

— Никога. Тук, във фоайето, ми е по-приятно, отколкото навярно ще ми бъде на самото представление. Харесва ми тази глъчка, а и хубавите жени са много.

— Ясно ли ти е, Сам, че този паметник на безвкусицата е построен просто за да има къде да се показва французойката? Операта е само претекст. Главното стълбище е най-подходящото място в Европа за демонстриране на пищни тоалети. Но хората вече се обличат официално само за галапредставления като днешното, иначе идват по дънки и пуловери. Естествено това не важи за ония, които седят на най-добрите места. Погледни например онези там. Трябва да признаеш, приятелю, че действително красят тази отблъскваща сграда.

Сам обърна глава към групата хора, които келнерите отвеждаха към резервирана маса в центъра на фоайето. На нея бяха подредени бутилки шампанско в кофички с лед. Мъжете бяха с бели папийонки, а жените — с изискани бални рокли. Дори само походката на тези хора подсказваше, че са от висшето общество. Те възприемаха като нещо съвсем естествено, че им се оказва специално внимание в това претъпкано помещение, където всеки се опитваше да си поръча нещо на капналите от тичане келнери. Дамите и господата от тази компания не бързаха да насядат около масата както всички останали, а се движеха бавно, гордо и грациозно като пауни в парка на някой замък. Изобщо не поглеждаха настрани, защото живееха в един привилегирован свят, чиито изключителни териториални права бяха гарантирани.

„Тези хора сигурно знаят — помисли си Сам, — че половината присъствуващи са ги зяпнали, но не им обръщат внимание и го правят доста убедително. Като ги гледа как не забелязват никого и са се вглъбили в остроумните си разговори, човек може да си помисли, че си правят пикник на някой безлюден плаж.“

— Бомондът — подхвърли Сам на Анри, — баровците придават нов смисъл на израза „да се затвориш в черупката си“. Навярно трябва да обичаш мидите, за да го проумееш.

— Прав си. Понякога се питам как ли бих се чувствувал, ако съм един от тях.

— Никога няма да разбереш, приятелю — отговори му Сам разсеяно, зазяпан в тълпата.

— Каква красавица! — Анри дръпна Сам за ръкава. — Виж, онази блондинка с червената рокля е за мен. Какво ще кажеш за вкуса ми? Разбирам от курви, а?

Сам се загледа в съблазнителната блондинка, която разговаряше оживено с мъжа до нея.

— Не е лоша, Анри, не е за изхвърляне. Не бих я изритал от кревата си. Но надали е курва.

— Ами онази червенокосата с тоалета от зелено кадифе? И тя не е за подхвърляне, нали, Сам?

— За „изхвърляне“, приятелю, а не за „подхвърляне“. Не се опитвай да ни подобряваш жаргона — усмихна се Сам.

— На същата маса има една жена, която не е красавица, но може да бъде наречена jolie laide. Ей онази, по-възрастната с черната рокля, седи с профил към нас. Да отида ли да я сваля? Може и да ми излезе късметът.

— Дай да ти подържа палтото, Анри. Красавиците са за смелчаците.

Една седнала с гръб към Сам брюнетка, чиято коса бе стегната с венче от бели рози, се чукна със съседа си. Беше облечена е бяла вталена атлазена рокля, която разкриваше раменете и гърба й. Когато се обърна с чаша в ръка към мъжа от дясната й страна, големите капковидни брилянти, закачени на ушите й, хвърлиха синьо-бели отблясъци, които се отразиха от тежката й брилянтена огърлица.

„Извивката на врата й… Формата на раменете й… Тези ръце… Това е невъзможно!“ — помисли си Сам.

— Сам! — извика уплашено Анри, когато американският му приятел започна да си пробива път през тълпата към централната маса. — Сам! Стой! Аз само се пошегувах.

Сам стигна до масата, без да обръща внимание на възмутените възгласи на хората — докато ги разблъскваше, бе разплискал чашите и бе бутнал на пода запалените им цигари. Спря се рязко зад брюнетката, вцепени се и онемя. Момичето в червено го изгледа любопитно.

— Били — каза то на френски, — господинът зад теб иска или да ти каже „добър вечер“, или да ти изяде розите от прическата.

Били се обърна развеселена, вдигна поглед и замръзна. Само проблясващите й брилянтени обеци продължаваха да се движат.

— О, не! Не! Сам, канех се дати кажа всичко — простена тя.

— Коя си ти? Коя си ти, по дяволите?

— Сам… Щях да ти разкажа всичко веднага след откриването на изложбата…

— Какво, по дяволите, търсиш тук, сред тези хора? Какво означава всичко това?

— Сам, моля те… — Били скочи на крака. — Те ни слушат — с усилие каза тя, — върви си. Умолявам те, върви си веднага. Ще се срещнем вкъщи след половин час. Тръгвай си, за бога!

Сам се обърна кръгом, завтече се надолу по огромното безкрайно стълбище и излезе от Операта. Качи се на едно такси. Не виждаше нищо, не чуваше нищо. Пред очите му бяха само лицето на Били, нейните брилянти, голите й рамене. „Девет месеца! — повтаряше си той. — Девет месеца: от април до днес. Цели девет месеца!“ Докато броеше месеците на пръсти, той усещаше как с всяка изминала секунда смайването му се превръща в ярост. „Каквото и да е обяснението на всичко това, тя ме е правила на глупак, на пълен, абсолютен глупак“ — си каза Сам.

Били влезе в ателието пет минути след него. Беше загърната с наметка от тъмни самури. Фустите на бялата й атлазена рокля се бяха разперили над сребърните й официални обувки, брилянтите й блестяха.

— Какво имаш да ми казваш? — грубо я попита Сам, застанал в средата на опразненото ателие.

— Сам… Длъжен си да ме изслушаш…

— Искам да си наясно, че нищо не съм ти длъжен.

— Разбирам колко си ядосан — каза Били, като се стараеше гласът й да звучи спокойно. — Но, Сам, кълна ти се, че от седмици се каня дати разкажа всичко. Реших да го направя след откриването на изложбата, когато няма да си толкова притеснен…

— Благодаря ти за загрижеността. Наистина много мило. Винаги е приятно, когато те правят на пълен глупак по предварително изработен график.

— Говори ли ти нещо името Били Айкхорн?

— Да. Дори селяндурите в Мейрън Каунти са чували за Били Айкхорн.

— Аз съм Били Айкхорн. Освен това съм и Хъни Уинтроп. По-точно казано, бях Хъни Уинтроп в продължение на двайсет години.

— Добре, разбрах, че си от голямото доброутро. Научих една истина за теб. Но всичко останало представлява куп мръсни, смърдящи лъжи.

— Сам, ти не можеш да разбереш. Причината…

— Глупости! Защо не ми каза коя си още след първия ни уикенд? Защото, откакто се запознахме, нито за минута не си ми имала доверие. Това е причината. Друга не може да има. Девет месеца! Колко време ти е нужно, за да се довериш на някого? Истината е, че те е било страх да не разбера за Били Айкхорн и проклетите й пари. Какво, по дяволите, си мислила, че ще направя, ако науча за тях? Че ще ги открадна, че ще ги изхарча или ще те изнудвам?

— Ти не разбираш как се случи всичко. Не ми даваш възможност да ти обясня…

— Не е нужно да ми обясняваш най-важното. И бездруго го знам: ти никога не си ме смятала за равен. Бил съм твоят флирт с един човек от бохемския свят. Твоето тайно забавление. Твоят приятен гъдел. Хората, с които беше тази вечер, са твоята среда. Погледни се, само се погледни в огледалото и ще разбереш коя си. Ако цялата тази история не приличаше толкова на слугински роман, щях да се посмея от сърце. Не знаех, че жените от твоя кръг си отглеждат скулптори като любими домашни животни. Човек се учи, докато е жив. Просто се разкарай оттук и повече не се връщай.

— Сам, искам да се омъжа за теб, обичам те.

— Стига си дрънкала глупости. За какво ми ги говориш тия? Дори да си искрена, а аз никога вече няма да повярвам на нито една твоя дума, мислиш ли, че изобщо може да ми мине през ум да се оженя за теб, след като в продължение на цели девет месеца не можа да ми повярваш достатъчно, за да ми кажеш коя си, след като игра с мен една отвратителна игра, която още не мога да проумея, след като не посмя да ми кажеш, че си богата, и непрекъснато ме лъжеше къде прекарваш нощите?! Аз не знам нищо за теб, не знам що за човек си и дали изобщо съществува такъв човек. Смяташ ли, че има някакво значение дали се казваш Хъни Уинтроп или Били Айкхорн, след като никога не си ми имала доверие? Колко пъти си правила подобни неща през живота си? Колко са били другите мъже? Ти с твоята свещена независимост! А аз се хванах на тази въдица. Можеш ли да си представиш колко засегнат се чувствувам? Колко дълбоко и трайно засегнат? Не подозирах, че някой може да ме накара да изпитвам подобни чувства. Ще ти кажа още веднъж: отвращаваш ме. Махай се!

— Няма да си ида, докато не ме изслушаш…

Били стоеше в празното ателие и чуваше стъпките на Сам, който бе тръгнал надолу по стълбището.

13

„Никога дори не бих помислила да шпионирам най-добрата си приятелка — каза си Саша, докато чакаше в едно ресторантче на Второ Авеню Зак, с когото се бяха разбрали да обядват заедно. — Аз всъщност искам да я предпазя.“ Предният понеделник, когато Джиджи отиде на среща със Зак, невинното й личице имаше такова тъжно, уязвимо и доверчиво изражение, че след дълъг размисъл и дълбоки душевни терзания Саша стигна до извода: „Една жена трябва да бъде по-лоялна към близките си приятелки, отколкото към роднините си от мъжки пол.“

Ако жените навреме се бяха сетили да развиват тази чудесна солидарност, сега нямаше да зависят от мръсници, каквито са повечето мъже. „Да, дори скъпият ми Зак е мръсник, наистина малко по-поносим мръсник от останалите, но, честно казано, той е разхайтен и проклет — тъжно си помисли Саша. — Наистина не е виновен, че жените са започнали да го боготворят още от момента, когато е трябвало да му се смени за пръв път пелената. Не е виновен, че жените сами му се предлагат, откакто го помня. Сега е още по-страшно в сравнение с времето, когато неговите съученички, а по-късно състудентките му пълзяха в краката му само за да ги удостои с поглед. Като режисьор в оранжерийната атмосфера на извън бродуейските театри той естествено предизвиква силни сексуални въжделения. Коя актриса не би искала да замъкне своя режисьор в кревата си? Зак не е виновен за това, че често се оставя да бъде въвлечен в открити любовни връзки. Кой режисьор с гореща кръв би могъл да устои на актрисите си? Извън Бродуей плащат малко, но за сметка на това там пушек се вдига от секс. Сега, когато Джиджи осъзна, че не я бива за велика блудница, не трябва да й позволявам да си губи ума по Зак. Джиджи е твърде крехка, сърцето й прекалено много копнее за любовни илюзии. Длъжна съм да предприема нещо като нейна по-възрастна и по-умна съквартирантка. Като нейна настойничка и пазителка, като нейна бариера срещу влюбването в неподходящи мъже мой дълг е да предупредя брат си, който не знае какво върши и ще измами горкото добро момиче, още неотърсило се от старомодните си романтични идеали.“

Зак нежно целуна Саша отзад по врата и седна на стола срещу нея.

— Ако не ми беше по-малка сестра, щях да ти кажа, че си много красива жена.

— Наистина съм красива, Зак — рече Саша много строго и си помисли, че го обожава.

— В такъв случай ти казвам, че си направо страхотна. На човек му потичат лигите само като те погледне. Ако мама можеше да те зърне сега, сигурно би получила инфаркт. Кога ще престанеш да се появяваш на нашите семейни празненства, издокарана като манастирска послушничка?

— Чак след като се омъжа, ако изобщо го сторя, тъй като досега не съм срещала мъж, който ме заслужава. Всичките ми познати са повредени от домашното възпитание марионетки. Не виждам как бих могла да се омъжа за едно от тези мамини синчета.

Зак се усмихна. Много пъти бе чувал Саша да се оплаква от инфантилността на мъжете.

— Малката, мама знае как си изкарваш хляба. Не си въобразявай, че според нея ти си слагаш страстоубийки под бельото.

— Тя не иска да научава повече от необходимото, повярвай ми. Както и да е, Зак, не съм те повикала тук, за да обсъждаме моите недоразвити гаджета или причините, поради които се правя на нищожество пред Орлови-Невски.

— Тогава защо сме тук? Оставям настрана естествения нагон към кръвосмешение, който ни кара да се виждаме.

Зак й се усмихна. Мъже като него се падаха по един на милион. В него имаше нещо грубовато, той беше едновременно сластолюбив и нежен, тъмните му очи бяха умни и закачливи. Всяка жена, която ги погледнеше, разбираше, че със Зак ще може добре да се повесели, да се люби, да си подготви ролята, да му поплаче на рамото, като от нея зависеше дали ще използува и четирите възможности или само някои от тях. Зак Невски имаше фигура на докер, беше висок и як. Неговата глава стоеше на мускулестия му врат толкова арогантно, че той биеше на очи във всяка компания. Имаше голям орлов нос, който щеше да е най-характерното в скулестото му лице, ако не бе уравновесен от неговата саркастична, чувствена, щедра и решителна уста. На двайсет и осем години Зак Невски беше един расов и в същото време много умен мъж.

— О, Зак — въздъхна Саша и го погледна замислено, — стига си говорил глупости.

— Саша, този лек кръвосмесителски гъдел е единственото нещо, способно да помогне на двама роднини, които са естествени врагове, да си останат приятели.

— Стига с твоите теории — мрачно каза Саша.

— Говориш като момиче, което си има проблеми. Сподели ги с батко.

— Тревожа се за Джиджи.

— Какво й се е случило?

„Май се притесни — помисли си Саша. — Явно е гузен. Много навреме се намесвам.“

— Зак, знаеш, че Джиджи не е като останалите момичета, нали?

— Никога не съм срещал друга Грациела Джована Орсини — изрече той напрегнато.

— Тя ти е казала имената си!

— Аз я попитах. Защо, те някаква тайна ли са?

— Трябваше да минат месеци, докато ги изкопча от нея. Тя ги смята за много претенциозни.

— Мисля, че й подхождат — каза Зак. От гласа му пролича, че той изпитва някакво неудобство. — Та какъв е нейният проблем?

— Тя е много чувствителна, Зак.

„Сякаш не го знае — помисли си Саша. — Мъжете са такива лайна.“

— В това, че е чувствителна, няма нищо лошо. Безчувствена ли искаш да е? Да си облича и съблича чувствителността като пуловера ли?

— Чувствата й могат лесно да бъдат наранени.

— Същото може да се каже за почти всеки човек. Дори ние с тебе сме уязвими. Аз също съм чувствителен. И маминото сърце не е от камък. Само че не сме се опитвали да го подложим на проверка.

— Зак, защо се правиш на идиот? Ти нарочно не ме оставяш да ти кажа защо съм те повикала. Слушай внимателно! Бащата на Джиджи е безотговорен човек. Майка й почина, когато тя беше в трудната пубертетска възраст. Мащехата й се запиля нейде из дълбините или висините на Париж, не сме съвсем сигурни точно къде. Обажда се само от време на време, по телефона. Личи си, че е много щастлива. Изглежда, никога няма да се върне. Така че освен мен Джиджи си няма никого, а на всичко отгоре не е доволна от работата си. Затова двамата с теб сме длъжни да се отнасяме към нея много, много внимателно. Трябва да сме нежни с нея. Разбираш ли, Зак?

— Какво значи „безотговорен баща“?

— Безотговорен в истинския смисъл на думата. Не се е обаждал на дъщеря си повече от година. Не й е изпратил дори една картичка. Тя се чувствува като малко дете, което се е изгубило в гората. И мисля, че е започнала да си пада по теб.

— Това не е възможно — убедено каза Зак. — Въобразяваш си.

— Казваш го, защото си станал коравосърдечен и не възприемаш чувствата на жените, Зак. Имал си толкова много лесни завоевания, че изобщо не забелязваш кога едно скромно момиче като Джиджи започва да те слуша, сякаш си оракул. Не можеш да си представиш колко пъти те е цитирала пред мен като върховен арбитър.

— Да, да — недоверчиво каза Зак. — Като арбитър по кои проблеми, по нейните служебни ли?

— Общо взето, да, но с това тя само прикрива потребността непрекъснато да повтаря името ти. Когато някой изпитва непреодолима потребност непрекъснато да споменава твоето име, когато насочва всеки разговор към твоята особа… дори ти би трябвало да се сетиш какво означава това. Явно е, че тя си пада по теб.

— Какво означава „тя си пада по мен“? — отговори й Зак много ядосано. — Момичешко увлечение? Симпатия? Романтична глупост? Не съм очаквал да чуя от теб този израз, малката. „Да си падаш по някого“ звучи безвредно и младежки, съвсем като от някое тийнейджърско списание.

— Опитвам се да ти обясня, че според мен твоите разговори с Джиджи за работата й я карат да те възприема по-сериозно отколкото ти би искал.

— Изплюй камъчето, Саша. Стига си увъртала. Не ми говори с дълги изречения, които не означават нищо — избухна Зак.

— Ако не престанеш да обсъждаш с нея проблемите й и й даваш съвети, тя ще се влюби в теб — заяви Саша.

— Не ме разсмивай.

— Добре познавам Джиджи, сигурна съм, че това непременно ще се случи. Може би вече е дори много късно.

— Голяма шегаджийка си — каза Зак вбесен. — Този обед е част от вашия заговор срещу мен, нали?

— Какво искаш да кажеш?

— Добре, Саша, продължавай да играеш ролята на наивна приятелка. Тя те е изпратила тук, за да ми кажеш всичко това, не съм ли прав? Или идеята е била твоя? Коя от вас измисли този хитър номер? Познавам възгледите ти, знам, че според теб мъжете трябвало да страдат, но не подозирах, че ще приложиш своята теория и спрямо собствения си брат. Не е ли останала в теб капчица роднинска солидарност?

— Ти… Ти ли страдаш? Наистина ли каза, че страдаш?

— Точно така е. А ти посипваш раните ми със сол. Разпъваш ме със скрипец и слушаш как се трошат костите ми една по една, заравяш ме жив в земята и гледаш как мравките започват да ми ръфат очите. Добре, щом това ти доставя удоволствие. Но искам да разбера с какво съм заслужил такова отношение.

— Млъкни, Зак. Трябва да си помисля — каза Саша объркана.

— Няма какво да си мислиш. Ти и твоята малка приятелка спечелихте играта. Радвайте се на победата си. Тържествувайте. Все едно ми е. „Мъже умират всеки ден, но не и от любов.“ Бих искал да кажа нещо на Шекспир. Той не е прав, не е проучил въпроса както трябва, а и мен не ме е питал.

— От любов ли умираш?! — смая се Саша.

— Още не. Но и това може да стане, ако не се стегна. Не се прави, че тя не ти е разказала всичко. Сигурно с нея седите и ми се присмивате като две вещици над жертвата си. Джиджи започна да ме сваля като по учебник. Задаваше ми въпроси с плах глас и с това ме караше да се чувствувам велик и важен. А погледът й! Гледаше ме, сякаш на тоя свят няма загадки за мен. Ти ли я подучи да ме фиксира по този начин? После помоли да дойде в апартамента ми миналата събота, защото имала проблеми. Проблеми… Кълна се, точно тази дума употреби. Не знам как стана, но половин час след пристигането й аз вече си хапвах от най-вкусното ястие, което някога съм ял, а тя седна на другия край на масата и беше толкова красива с престилката, че от време на време преставах да дъвча. Разказа ми за англичанина, който й разбил сърцето, когато била девствена, а после изчезнал, без да се сбогува с нея. Сигурно си е измислила цялата тази история, за да ме накара да я ревнувам дори повече, отколкото сега. А после няколко дена подред не искаше да се виждаме, защото имала други срещи. Не ми казваше с кого излиза. И на това ти си я научила, нали? Някой ден ще ти го върна, Саша.

— Господи, не мога да повярвам на ушите си! — възкликна Саша.

— Злорадствувай, злорадствувай! И това, че не ми позволява да я пипна, също е твоя работа. Познавам школата ти. Заслужаваш да те убия. Първо докарваш мухльото до състояние на пълно умопомрачение, а след това му позволяваш най-много да целуне върха на прекрасното ти остро носленце или копринената ти оранжева коса. А ако той много слушка, му разрешаваш да те целуне по нежната бузка, и толкоз! Нищо повече! После му казваш, че те е страх да не хлътнеш по него, ако те целуне по устните… Устните. Изобщо не ми даде да стигна до тях. Това направо ме уби. По дяволите, толкова ли е лошо да хлътнеш по някого? Как ги измисляте тия номера? Откъде ги научавате: от Джейн Остин, от Хенри Джеймс или от „Кама сутра“?

— Исусе Христе!

— Исус никога не е споменавал нищо за хлътването. Саша, известни са ми твоите принципи и тъй като съм глупак, никога не съм ги оборвал. Но не мисля, че е редно едно невинно момиче, което сигурно е било съвсем нормално, преди да те срещне, да бъде заразявано с твоите извратени теории за това, как трябва да се свалят и командуват мъжете. И престани да се правиш на учудена. Ти си виновна за всичко, поне ми спести фалшивото си изумление.

— О, Зак, ще можеш ли някога да ми простиш?

— След сто хиляди години или когато спипам Джиджи и й направя всички неща, за които си мечтая. Не знам кое от двете ще стане по-рано. А сега си изяж обеда и дано се задавиш. Аз се връщам в театъра.

Саша гледаше към чинията си, очите й се наляха със сълзи. „Горкият Зак, горкичкият ми скъп Зак — помисли си тя и бавно, много бавно на лицето й се появи гузна, но победоносна усмивка. — Джиджи на мен дължи всичко, което е постигнала. Аз бих действувала по друг начин, но все пак… победата си е победа. Горкият Зак. Мъжете трябва да страдат. Това им се отразява добре.“

— Знаеш ли, според мен мормоните са измислили нещо много умно — каза Джиджи на Саша, докато подреждаше своята колекция. Тя беше покрила кушетката с мека хартия и разпределяше върху нея бельото по видове.

— Така ли?

Друг път Саша не би удостоила с внимание подобна декларация, но вече бе започнала да се отнася с по-голямо уважение към Джиджи. Приятелката й играеше сложна игра със Зак и макар че Саша бе решила да не я разпитва, можеше да използува всяка изтървана от нея дума като ключ за разгадаване на сложния й план за настъпление.

— Жените им винаги изглеждат толкова блажени. Видя ли в тазсутрешния вестник снимката на онзи стар мормон, обвинен, че има дванайсет съпруги? Мислех, че отдавна са се отказали от многоженството.

— Е, та какво?

— Учуди ме, че са най-спокойните жени, които съм виждала от години. После ме осени една мисъл: мормонското семейство — дванайсет жени и един мъж — това е идеалната пропорция за щастие.

— Джиджи, знаеш, че за Саша Невски идеалната пропорция е трима мъже и една жена.

— Но това прави ли те щастлива? Непрекъснато се оплакваш, че всички били неопитни, незрели и инфантилни. Не ти ли е хрумвало да демонстрираш способностите си в някой старчески дом? Опитай се да забравиш досегашните си възгледи, Саша, и погледни на въпроса непредубедено. Накарай клетките на умния си мозък да обмислят този вариант: единайсет жени, които обичаш, единайсет жени, с които си прекарваш времето весело, единайсет жени, с които можеш да си говориш, както не би могла с никой мъж; децата ти си играят с цяла тумба полубратчета и полусестричета. Самата ти никога не би могла да се грижиш толкова добре за тях. Дванайсет чифта ръце вършат домакинската работа. От друга страна обаче, ще те чукат само няколко пъти месечно, но какво от това? Признай, че ние преувеличаваме значението на секса, а и няма да имаш поводи за ревност, защото останалите съпруги ще получават колкото теб.

— Хъм… не знам. За секса съм на друго мнение. Освен това трябва да има поне една съпруга, която всички останали мразят — каза Саша умислено.

— И на която всички други ще искат да приличат. Нещо като кралица на красотата в семейството. Но тя ще бъде толкова добра, че няма да можеш да й завиждаш.

Джиджи седна на пода по турски. Държеше в ръцете си една нощница с широки ръкави от виолетов жоржет, украсена с кремава дантела и малки розички, която бе решила да подари на Доли за Коледа.

— А какво ще стане с индивидуалността ти? Няма ли да я загубиш в тази тълпа?

— Защо? Какво допринася за индивидуалността ти това, че един мъж ще е само твой? В мормонското семейство ще си останеш същата, но много добре ще знаеш какво те чака занапред. Няма да те разстройват мъжете с ужасните си номера, няма да изпадаш в депресии, няма да те е страх, че ще останеш самотна, няма да остаряваш, защото цялата група ще остарява заедно с теб. Саша, та това е идеално! Твоят живот няма да зависи от отношенията ти с мъжете. Ти просто ще живееш!

— Доста убедителна си. Ще ми дадеш ли малко време, преди да се присъединя към теб?

— Колкото искаш — великодушно й отговори Джиджи. — И бездруго многоженството е забранено от закона, но идеята много ми харесва.

„Да — помисли си Саша, — разбирам защо на Джиджи й се иска да стане съпруга на мормон. След като сваля Зак с такъв зашеметяващ успех, сигурно е чувала за безбройните му любовни истории и драми. В момента Джиджи му води по точки, дори и ако не го осъзнава, но при тази биография на Зак навярно се тревожи ще може ли да го задържи, след като го хване. Едно мормонско семейство със Зак начело сигурно й се струва най-доброто решение. А може би наистина това е решението?“

— Ако днес не реша на кого какво да подаря за Коледа, просто никой нищо няма да получи от мен — каза Джиджи. — Мисля, че това е особено подходящо за Били.

Тя остави нощницата настрана, вдигна нещо от нежна черна дантела с тънки презрамки от черен атлаз и затанцува пред Саша.

— Това се казва гащеризонче. От началото на двайсетте години е. Носи се с черен колан и черни копринени чорапи. Нали е много френско? Написала съм и картичката към него. Искаш ли да ти я прочета?

— Разбира се.

Саша си умираше от завист. Двете с Били бяха еднакво високи и това гащеризонче щеше да й е точно по мярка.

— „Къде ходела тя?“ Това е заглавието — каза Джиджи и продължи да чете:

„Тя се казвала Нора. Да, Нора. Такова обикновено и хубаво име. То карало дори най-склонните към подозрителност мъже да й вярват. Мъжете, ах, колко са глупави те, вярвали на стеснителната й усмивка, на големите й невинни очи, на нерешителното й изражение и й подарявали сърцата си. Откъде са могли да знаят, че под строгите блузи и дългите поли тя носи черно дантелено гащеризонче? Би трябвало някой да затвори Нора в кула и да изхвърли ключа. Защо ли? Защото след като поредният й любовник заспивал дълбоко, изтощен и удовлетворен така, както само Нора можела да удовлетворява, тя се измъквала от леглото и отивала да танцува, облечена само с гащеризончето, със златни обувки на краката. Танцувала в кръчми, за каквито любовниците й дори не подозирали, че съществуват. Танцувала с мъже, които нямало да види повторно, с мъже, които щели да отплават на другата сутрин и да си спомнят за нея цял живот. Танцувала, докато луната избледнявала и започнело да се зазорява. (Естествено, Нора намятала кожено манто върху гащеризончето, за да не смущава шофьорите на таксита.) Тя винаги се връщала, преди да се събуди любовникът й, защото искала той да я буди с целувка, с много целувки. О, да, един мъж не бил достатъчен на Нора. Нора с винаги готовите за танц крака и с безгрижното, невярно голямо сърце.“

— Джиджи! — Саша избухна в сълзи. — Джиджи, нали няма да го подариш на Били? Знаеш, че то е създадено за мен! Нали си го определила за мен и само проверяваш ще го харесам ли?

— О, Саша, не исках да те разплаквам. Разбира се, че е за теб. То ще ти отива много повече, отколкото на Били. Но не съм го опаковала и още не съм нарисувала нищо на картичката.

— По-късно го направи — изхлипа Саша. — Само дай да го премеря.

Тя се върна след две минути — истинска Нора, — грабна Джиджи и я завъртя из стаята с валсова стъпка.

— Божествено ти стои — запъхтяна каза Джиджи със задоволство, когато Саша най-сетне я пусна. Тя дълго бе търсила нещо, което да се хареса на Саша, чиято работа беше от сутрин до вечер да облича и съблича скъпо бельо. — Сега ти липсва само манто от скъпи кожи, за да си готова за нощни приключения.

— Какво ли ще си помислят моите мормонски посестрими, които никога не ревнували? Ще настане брожение в мормонския рай, Джиджи. Освен ако не намериш по едно гащеризонче за всяка.

— Това е уникат, както и всичко останало в моята колекция.

— А на Били какво ще подариш?

— Това.

Джиджи взе една дреха от тежък атлаз с цвят на старо злато и я наметна върху пуловера и джинсите си. Тя й беше дълга, а освен това имаше шлейф, който се заплете в краката й. От раменете до талията дрехата беше гарнирана с фина кремава дантела, от която бяха ушити и широките фестонирани ръкави. Тя бе захваната за атлаза тук-там със сини пискюлчета от кадифе.

— Какво, за бога, е това?

— Най-красивият и най-редкият ми експонат. Халат за чай. В началото на века жените ги носели, когато канели близки приятелки на чай. Не ти ли се струва прекалено натруфен?

— Не, много е подходящ за Били. Написала ли си картичката към него?

— Още не съм. Първо трябва добре да си представя как Били, облечена с него, един зимен следобед като днешния сервира чай на преки потомки на героините на Пруст в новата си парижка къща или може би в Шотландия през някой прекалено дъждовен за лов на яребици следобед, или на борда на някоя яхта…

— Били не ходи на лов за яребици.

— Саша, ти изобщо нямаш фантазия. Този халат е подходящ за всички случаи, когато искаш да направиш неотразимо впечатление. А тази пижама е за Джесика. На мен ми е малка, значи на нея ще й е по мярка — добави Джиджи и показа на Саша пижамата от светлорозов муселин с широки маншети на ръкавите и къси крачоли, украсени с лентички като костюм на Пиеро. — Френска е, от двайсетте години… Нали е в стила на Джесика?

— Май не е много секси… — усъмни се Саша, докато се фръцкаше с черните си дантели.

— Не е задължително бельото винаги да е секси. Пижамата е очарователна, както и Джесика. А това е за Емили Гейтръм — каза Джиджи и вдигна от канапето един сутиен с конически черни чашки с кръгли отвори, за да се показват зърната.

— Ти си луда!

— Всъщност е за мен. Ушит е през 1960 година от холивудската фирма „Фредерик“. Емили погрешно би изтълкувала такъв подарък.

— За какво ти е?

— Много искаш да знаеш, госпожице Невски. Навремето тези сутиени били наричани „бойни доспехи на куртизанките“. Не се опитвай да ми го отмъкнеш. И престани да го гледаш с такъв копнеж. На мен ми е по-необходим, отколкото на теб. А сега се преоблечи и ми върни подаръка си, за да довърша картичката и да го опаковам. Трябва да напиша и картичките за Доли, Били, Джесика и Мейзи. За Джоузи Спийлбърг съм избрала този прекрасен копринен комбинезон в шоколадов цвят. Според мен тя е единствената жена, която още носи комбинезони. За Емили и за приятелките ми от „Царството на изобилието“ съм приготвила куп дантелени фусти и нощнички… О, не знам как ще успея да напиша толкова картички за един следобед. Не биваше да ти позволявам да ме разсейваш. Виж колко часът стана.

— Джиджи, аз ще опаковам всички подаръци. Знаеш колко съм добра в опаковането. Дай ми всичко заедно с картичките, защото искам да занеса тези съкровища в службата си и да ги покажа на другите манекенки. Моля ти се! Ще ги върна още утре, а до Коледа има много време. Ще ги пазя.

— Мислиш ли, че ще ги харесат? — попита Джиджи, която се двоумеше.

— Разбира се. Добрите манекенки на бельо са по-закръглени от обикновените манекенки. Трябва да сме по-сочнички, защото в противен случай стоката ще виси по нас. Понякога, особено около Коледа, изпадаме в депресия, започваме да си мислим, че не сме достатъчно стройни и фини. Да, дори Саша Невски е изпитвала подобни терзания. Момичетата много ще се зарадват, когато видят какво са носили жените преди изобретяването на чорапогащника.

— Добре… Но ти ги давам само за един ден. Без сутиена, той може да ми потрябва.

— Те са виждали такива сутиени, Джиджи. Още ги произвеждат… Половината фермерски жени в Айова държат по един такъв вкъщи и ги наричат „Събота, събота вечер“.

— Коледната тъга е добре познато явление, чела съм за нея в рубриката „Отговори на читателски писма“ на едно женско списание. Няма нищо страшно в това, че сме тъжни, по-скоро обратното би било неестествено — каза Дон Ливайн не много убедително. Опитваше се да завърже колана на памучния си халат, застанала насред съблекалнята на манекенките в „Харман Брадърс“. — Но там не можах да намеря отговор на въпроса защо съм качила цял килограм, когато до Коледа е още толкова далеч. Биха могли да напишат нещо за психологическото напълняване по Коледа… Не е ли то нещо като мнима бременност?

Дон говореше, без да е много сигурна в правотата си. Русата й, дълга до раменете коса почти закриваше тъжните й ирландски сини очи.

— Стига си говорила глупости. Престани да хленчиш, скъпа — отговори й Сузан Смарт. — Ако си качила едно кило, а то се вижда с просто око, това е защото си изяла осем хиляди калории гадна мазнина, която организмът ти не е изгорил. Така обяснява нещата майка ми. Тя казва, че неин майчин дълг е да не ми спестява истините, които другите хора от учтивост биха премълчали. — Сузи прибра своята късо подстригана кестенява коса зад ушите си и сбърчи луничавото си носле. — Пиши до списанието и да видим какво ще ти отговорят. Любопитна съм дали ще успеят да те убедят, че дебелееш само защото организмът ти задържа вода. Не мога да слушам повече трагичното ти самозалъгване.

— Благодаря ти, Сузи. След твоите думи ми олекна — каза иронично Дон. — Пада ти се такава майка, а и тя заслужава проклета дъщеря като теб. Предупреждавала ли те е, че пъпчицата на брадичката ти става все по-голяма и за Бъдни вечер съвсем ще узрее? Но това всъщност няма значение, защото никой няма да те покани нито за Коледа, нито за Нова година.

— „Пейте край елхата и се веселете: Коледа е днеска, радостни бъдете!“ Не помните ли тази песничка от училище, злобарки такива? — намеси се Роза Модена, третата от четирите манекенки на бельо, докато оглеждаше притеснено краката си. — Май имам разширени вени. О, Боже! Това ще съсипе кариерата ми. Бързо ме убедете, че на двайсет и две години човек не може да има разширени вени.

— Напротив — увери я Сузи. — Можеш да ги получиш на всяка възраст. И престани да ми дрънкаш, че трябвало да сме радостни. Освен ако не се съгласиш да купиш вместо мен подаръци за деветте идиотчета на сестра ми.

— Мислех, че ги обичаш — възмути се Дон.

— Не и по Коледа. Децата си получават подаръците, с нетърпение очакват големия празник, весело си пеят тъпите коледни песнички, а ние, възрастните, сме принудени да участвуваме в този цирк, защото не смеем да не им угодим. И ако мислиш, че пъпчицата на брадичката ми е голяма, дай да ти покажа каква имам на задника.

— Ако Саша не дойде скоро със сандвичите, ще се разплача — заяви Роза на висок глас. — Мразя Коледа, мразя си краката, мразя себе си, мразя гаджето си и най-вече мразя вас двете.

— Виждам, че идвам точно навреме — каза Саша, която нахлу в съблекалнята на манекенките с картонена кутия, пълна със сандвичи. Днес беше неин ред да донесе обеда на момичетата. — Май ако бях закъсняла с още една минута, три възпитани момичета, които обикновено се държат като дами, щяха да започнат да си скубят взаимно косите. Ето, яжте, за бога, и престанете с тези глупави коледни разговори. Мислете си, че наближава Четвърти юли. Вашата любима Саша Невски, досетлива както винаги, е донесла нещо, което ще ви ободри и ще ви помогне да доизкарате деня.

Очите й блестяха обещаващо, вирнатото й носле изглеждаше по-закачливо от всякога. Ъгълчетата на пълните й устни бяха закривени нагоре и й придаваха изражение на превъзходство, примесено с нетърпение. Нейната прическа „а ла Помпадур“, която откриваше високото й чело, я правеше особено внушителна.

Докато Сузи, Роза и Дон ядяха лакомо, тя извади двата малки куфара, с които бе донесла тая заран бельото на Джиджи, от гардероба. Щом привършиха набързо обеда си, започна да им показва един по един коледните подаръци на Джиджи за нейните приятелки.

Саша обясняваше за какво служи всяка дрешка и после им я подаваше да я разгледат. Момичетата ги поемаха със страхопочитание и ахкаха, смаяни от фините платове, защото бяха обличали само памучно и найлоново бельо и никоя от тях не бе виждала ръчно ушити долни дрехи. Непознатите старовремски кройки много им харесаха.

Докато четеше на глас картичките на Джиджи, Саша забеляза как раздразнението, угрижеността и напрежението изчезнаха от лицата на колежките й, как очите им светнаха и те заприличаха на деца, които чуват за пръв път хубава приказка.

— Може ли… да… — Хапливата Сузи опипа с връхчетата на пръстите си атлаза на предназначения за Били халат за следобеден чай. В очите й се четеше колко й се иска да го премери.

— Само внимавай… — предупреди я Саша, която не можа да устои на погледа на Сузи.

Много добре знаеше, че момичетата са обучени да се отнасят грижливо към моделите, които обличат за ревютата. Високата Сузи съблече пеньоара си и се наметна с халата за чай, мушна ръце в дантелените ръкави и направи няколко крачки, за да се проточи шлейфът след нея.

— Господи! — въздъхна тя. — Чувствувам се… О, не мога да ви кажа как се чувствувам… Сякаш съм друг човек, а не ужасната проклета Сузи. О, Саша, наистина ли ще се наложи някога да съблека този халат?

— Страхувам се, че да.

— Сега нека аз ви прочета картичката — каза Сузи и зае величествена поза. — Слушайте!

„Тя произхожда от стар английски род. Кръстили я Мери-Джет Джорджина Шарлот Албърта, но държала да я наричат Джорджи. Нейните родители я възпитавали строго, защото била неописуемо красива… Но учителят й по езда и преподавателят й по пиано се дуелирали заради нея още преди тя да навърши петнайсет години. Ага Хан й казвал на кои коне да залага, за да печели на надбягванията в Нюмаркет. Един син на херцог й предложил сърцето, ръката и титлата си. Един голям банкер — наниз розови перли, които бил купувал една по една в продължение на десет години. Но Джорджи не се интересувала от парите, от бижутата и от богатите и титулуваните мъже. Тя търсела истинска любов и когато станала на седемнайсет години, се влюбила в един очарователен лондончанин… Той бил цигулар в «Кафе дьо Пари». Горките й родители били потресени. Джорджи загубила истинската си любов, когато била на осемнайсет години, и отново я намерила на деветнайсет. Всъщност през живота си тя откривала истинската си любов повече от трийсет пъти. И всеки път това я изненадвало по един прекрасен начин. Във Венеция тя се влюбила в гондолиер, в Аржентина — в професионален изпълнител на танго, в Гренада — в циганин, в Ню Йорк — в боксьор от полусредна категория, а в Холивуд — в сценарист, което много учудило дори най-големите й почитатели. За щастие, Джорджи можела да си позволи колкото ще истински любови, защото когато била на осемнайсет години и половина и имала неколкоседмична почивка между връзките си с един жокей и един полицейски инспектор, изобретила и патентовала спиралата за мигли. Всеки следобед, уютно загърната с любимия си халат, Джорджи прекарвала дълги часове в пиене на чай и ядене на миниатюрни сандвичи. Подносът с чая внасял в стаята й прислужникът. Дали някой забелязвал колко често Джорджи сменяла прислужниците си? Колко млади и красиви били те? Когато една жена е направила такава добрина на обществото, каквато е изобретяването на спиралата за мигли, тя има пълното право да задоволява всичките си прищевки. Така мислела Джорджи и така постъпвала. Цял живот. Слугите й били на същото мнение. Колко щастлива била Джорджи!“

— И аз ще започна да се отнасям към живота като Джорджи — каза Сузи, след като дочете с напевен глас картичката. — Тя е знаела кое е най-важното на тоя свят. А и слугите й не е имало от какво да се оплакват.

— Тя никога не би постигнала всичко това, ако се е оставела да я наричат Мери-Джейн — заключи Дон, замечтано загледана в розовата пижама, която приличаше на костюм на Пиеро.

Докато Сузи четеше, Роза опипваше с наслада една бяла крепдешинена фуста и камизолката към нея. Комплектчето беше украсено с бели атлазени панделки. Джиджи бе решила да го подари на Емили Гейтръм.

— Е, от мен да мине, всички ги премерете — извика Саша, която напразно се бе надявала, че само ще им покаже бельото. Явно беше, че приятелките й умират от желание да го облекат. — Само внимавайте. И ми върнете пижамата, тя е твърде малка за вас.

Саша облече своето черно дантелено гащеризонче, останалите момичета също облякоха по нещо с бързи и сръчни движения, като внимаваха да не повредят необикновеното бельо. После се поразходиха, за да почувствуват как им стои. След това се поотпуснаха и започнаха да дефилират като на ревю, да се възхищават една на друга с поруменели от удоволствие лица.

Пред големите огледала всяка от четирите жени с прекрасни тела си помисли, че е преминала през малък процеп в тъканта на времето, и си представи как би изглеждала в един друг, по-романтичен и по-вълнуващ живот. Всяка от тях се бе променила от възможността да се почувствува част от този далечен свят. Картичките на Джиджи бяха подсказали на момичетата, че това не е просто старовремско бельо, а символ на едно еротично усещане, на една вечна фриволност, на която и те самите биха могли да се отдадат, па макар и само в мечтите си.

На вратата се почука.

— Голи ли сте, госпожици? — провикна се отвън господин Джими.

Роза, Дон и Сузи се вцепениха и погледнаха уплашено Саша, сякаш ги бяха заловили да си играят с мамините рокли.

— Я се стегнете! — изкомандува ги Саша. — Още сме в обедна почивка, а и той е толкова сладък. Нека ни се порадва. Влезте, господин Джими — извика, тя, — не сме по-голи от друг път.

— След половин час ще дойдат закупчици от „Хигбий“ и… Какво става тук? — попита господин Джими и ги огледа смаян. Той никога не бе виждал момичетата си толкова щастливи и замечтани.

— Името ми е Нора — каза Саша, отиде до него и го целуна по челото. — Тази нощ ще се срещнем и ще танцуваме с теб до зори.

— Името ми е Джорджи — каза Сузи, — мисля, че заслужаваш да те назнача за мой слуга.

— Името ми е Лола-Антоанет — каза Роза, която бе облякла бялата атлазена пижама на Саша. — Искам да ви благодаря за изумрудите… Не беше нужно… Но щом настоявате да ми ги подарите… — Тя също го целуна по челото.

— Стига, момичета — усмихна се господин Джими, — да ме разорите ли искате? Откъде сте намерили тези неща? Спомням си, че когато бях млад… Както и да е… Не е възможно да съм толкова стар.

— Съквартирантката ми Джиджи колекционира старовремско бельо — обясни му Саша. — Приготвила е тези модели за коледни подаръци. Донесох ги да ги покажа на момичетата… О, ами картичките. Непременно трябва да ги прочетете, а също и да видите рисунките, за да схванете замисъла.

Тя му подаде картичката на Нора. Той седна и я прочете.

— Може и да потанцуваме довечера, Нора, но аз няма да отплавам утре сутринта — засмя се господин Джими. — Дай да погледна твоята картичка, Сузи. — Той я прочете бързо и се обърна към Сузи с усмивката, с която бе продал пет милиона сутиена. — Значи предлагаш ми да стана твой слуга? Благодаря ти за поканата, само че първо ще трябва да се посъветвам с моя счетоводител.

— Не се безпокойте, господин Джими — каза Сузи. — Слугите на Джорджи не се задържали за дълго… Според мен единственият й проблем бил, че те много бързо се изтощавали.

— Прочетете моята — едновременно извикаха Роза и Дон и размахаха картичките си.

— Много бих искал, но аз дойдох да ви кажа, че ще пристигнат десетина закупчици, които не са си поръчали достатъчно стока за Коледа, въпреки че ги предупредих. И така, имайте бойна готовност, момичета, пак ще демонстрирате празничната колекция. Саша, можеш ли да ми уредиш среща с твоята приятелка? Бих искал да науча малко повече за сбирката й. Естествено, и ти ще присъствуваш.

— Дадено — каза Саша. Тя бе доловила в гласа на господин Джими интерес и необяснимо защо я побиха тръпки.

Нека това стане колкото може по-скоро. Както разбирам, Нора и Джорджи са искали прищевките им да се задоволяват незабавно. Аз съм същият.

— Слушам, капитане.

— Имаш ли опит в писането, Джиджи? — попита господин Джими, след като бе поръчал вечеря и за тримата в ресторанта със северноиталианска кухня, където бе предложил да отидат.

— Не, ако не се броят тези картички. Саша сигурно ви е казала, че работя в една фирма за доставка на готови ястия… Разбирам най-вече от готварство. Започнах да се интересувам от старинно бельо преди няколко години. Но до тазгодишния рожден ден на Саша не бях подарявала нищо от колекцията си. Изведнъж реших, че тази бяла атлазена пижама е създадена само за нея. Тя ме вдъхнови да напиша първата картичка и да нахвърлям първата си рисунка.

— Онази за Лола-Антоанет ли? За дамата, на която аз щедро съм подарил изумруди? Пижамата, която бе облякла Роза?

— И на нея много й отиваше, въпреки че сме съвсем различни — каза Саша.

— За колко време пишеш една такава картичка? — попита господин Джими с интерес.

— Зависи — каза Джиджи. — Понякога идеята ми хрумва внезапно, а някой път се налага да помисля известно време, но седна ли, написвам я за не повече от половин час, ако е от дългите.

— Онзи ден написа шест или седем само за един следобед — припомни й Саша. — А може и повече да бяха.

— Това се дължи на предколедната треска — стеснително каза Джиджи.

Саша се бе оказала права. Господин Джими наистина беше много симпатичен. Той имаше най-честното червендалесто лице, което Джиджи бе виждала, и прекрасна бяла коса. Беше висок колкото нея, но тежеше поне с осемдесет кила повече. „Ако си облече червен кожух, ще стане най-дебелият и най-добродушният Дядо Коледа — помисли си Джиджи, докато го гледаше как си пийва второто мартини. — Дори и по носа му има червени жилчици.“

— Джиджи — неочаквано я заговори господин Джими, — това е делова вечеря. Знам, че възпитаните хора никога не започват да говорят за бизнес, преди да са привършили основното ястие, но да пратим протокола по дяволите! Искам да ти направя едно предложение.

— За моята колекция ли става дума?

— Да, но не само за нея. Ако аз се бях натъкнал на тези вехтории в някой магазин, никога нямаше да им обърна внимание. Но като гледах колко им се радват Саша и момичетата и колко им харесват картичките ти, ми хрумна една идея. Отдавна се чудя, как да увелича продажбите на нашето бельо. Конкуренцията става все по-остра. Рекламите на всички фирми стават все по-добри и по-добри. Но в „Харман Брадърс“, колкото и голяма фирма да сме, не са правени нововъведения в тази област. Твоята колекция ми подсказа някои мисли. Какво ще кажеш, ако вземем някои от твоите старовремски модели, ако ги възпроизведем умело, така че да приличат на оригиналите, и направим от тях цяла колекция във всички размери; ако я тиражираме и използуваме твоите картички и рисунки за реклама, а?

— Но… но… аз нищо не разбирам от реклама — измънка Джиджи.

— Аз разбирам. Не е толкова сложна работа. От теб ще се иска само да пишеш картичките, да правиш рисунките и…

— Господин Джими, не бързай толкова — прекъсна го Саша. — Джиджи е обиколила десетки магазини и е преровила стотици парцали, преди да събере колекцията си. Тя е емоционално свързана с нея. Не би могла да пише за бельо, към което няма да изпитва никакви чувства.

— Няма да й се наложи. Ще й дам двама помощници, с които ще продължи да търси подходящо бельо. Или ще разпратя хора из цялата страна да купуват интересни образци, а Джиджи ще преценява кои я вълнуват. Тя ще състави цялата колекция… Тя има усет. Аз ще преценявам дали избраното от нея не е твърде сложно и скъпо за възпроизвеждане, след това двамата с нея ще се съвещаваме, а ти, Саша, ако се наложи, ще изпълняваш ролята на арбитър.

— Чакайте, господин Джими — възрази му Джиджи, — вие през цялото време говорите за възпроизвеждане. А ценността на моята колекция се определя от това, че всяко нещо в нея е уникално и автентично.

— Голяма фирма като „Харман Брадърс“ не може да се занимава с производство на уникати, Джиджи — категорично каза господин Джими. — Възпроизвеждането не може да се избегне. Но ние ще правим съвършени копия, ще използуваме само естествени тъкани, истински коприни, истински дантели и така нататък. Ако не приличат на оригиналите, няма да се продават. Ще ми се да създадем една луксозна и изискана колекция, която ще предлагаме само на грижливо подбрани магазини. Копията няма да са евтини нито в прекия, нито в преносния смисъл на думата. Но по този начин ще дадем възможност на хиляди жени да изпитат романтично удоволствие от носенето на почти антикварно бельо. Самите те не знаят къде да търсят такава стока, всъщност още не подозират, че тя ще им хареса. Но и това ще стане, сигурен съм!

— Хъм — Джиджи се разкъсваше между неговия ентусиазъм и своето нежелание да види тиражирано нещо, което е представлявало нейно интимно удоволствие, нещо, което е споделяла само с няколко най-близки приятелки, — „почти антикварно“ — това вие ли го измислихте?

— Сигурно — гордо каза той. — Не звучи зле, нали?

— Извинявайте, господин Джими, но честно ли е да наричаш „почти антикварно“ нещо съвсем ново?

— Джиджи, ти май се вманиачаваш — намеси се Саша. — За антикварни се смятат предмети, които са поне на сто години. А твоето бельо е на шейсет, най-много — на осемдесет години. Но ти не го наричаш „употребявано“, каквото е всъщност.

„Толкова ли не може Джиджи да разбере, че златното пиленце й е кацнало на рамото?“ — помисли си Саша и усети сладка тръпка при мисълта за новата колекция.

— Момичета, не издребнявайте. Много се отклонихме от моята идея — каза господин Джими. — Аз сам няма да постигна нищо, ако Джиджи не ми помага с избора на моделите и със своите текстове и рисунки. Мисля да започна с една малка колекция от трийсетина модела. Ако купувачите не налапат въдицата, което, често казано, би ме учудило, не рискуваме нищо. Просто ще инвестираме още пари в начинанието, докато работата не потръгне.

— Та като стана дума за пари… — многозначително рече Саша и натопи езика си в чашата с шери като мечка, която ближе мед.

— Тъй като стана дума за пари, скъпи дами, Джиджи ще получава процент от печалбата от всяка продадена бройка. Но това ще стане едва когато разберем дали сме успели.

— Аз бих предложила друга система — лукаво каза Саша. — Авансово плащане на авторските права, както се прави в издателския бизнес. Тъй като Джиджи ще избира бельото, ще пише картичките и ще прави рисунките, тя ще изпълнява функциите на редактор, автор и илюстратор. Тя би трябвало да получи известна сума, преди да започне, а остатъка — когато колекцията бъде готова за производство. По този начин, ако, не дай си боже, вие не спечелите, тя ще получи парите, които честно е изработила. В противен случай трудът й ще отиде на вятъра. Замислете се, господин Джими, това са все пак трийсет картички и рисунки, тя ще трябва да създаде трийсет женски образа.

— Този подход към въпроса е интересен — промърмори господин Джими, — но ще превърне ли това един продавач на долни гащи в достопочтен издател?

Като се замисли, Джиджи осъзна, че независимо от притесненията й за автентичността на бъдещата колекция идеята на господин Джими я е въодушевила. Много приятно й беше да издирва уникално бельо и да пише картички, но никога не бе предполагала, че от това могат да се печелят пари. Тя се окашля.

— Моята литературна агентка госпожица Невски предлага решение, което смятам за приемливо — заяви Джиджи. Тя се стараеше да говори с авторитетния тон на Емили Гейтръм. — Естествено, ще трябва да обсадите с нея в мое отсъствие подробностите около авансовото заплащане на авторските ми права, за което тя ще получи обичайната комисиона. Един човек на изкуството не би трябвало да се занимава с финансови въпроси. Те нараняват душата. Само като си помисля за тях, ми се повдига.

— Джиджи е по-крехката и по-чувствителната от нас двете, господин Джими — каза Саша. — А аз съм безскрупулната агентка. На мен от нищо не ми се повдига. Предлагам да обсъдим аванса утре във вашия кабинет. Носят яденето, а аз не обичам да обсъждам финансови проблеми, когато имам пред себе си омар „Фра Дяволо“.

14

— Мадам Айкхорн?

Мадмоазел Елен, главната камериерка на втория етаж на „Риц“, за четвърти път тази сутрин чукаше тихо на вратата на спалнята на Били. Предния ден камериерките й бяха докладвали, че на всички врати, водещи към апартамента на Били, висели табелки „Моля, не ме безпокойте“. Затова не могли да почистят. Сам по себе си този факт не беше изключителен. Гостите имаха право да се усамотяват колкото си искат. Но от друга страна, при такива продължителни отшелничества те обикновено правеха поръчките си по телефона. Мадмоазел Елен провери и разбра, че поръчки за уиндзорския апартамент не са изпълнявани от онзи ден, когато там бил занесен следобедният чай. Служителят от рецепцията й каза, че мадам Айкхорн се е прибрала от Операта в четвъртък преди полунощ и оттогава не е напускала хотела. Мадмоазел Елен пресметна, че най-ексцентричната й гостенка е прекарала в стаята си две нощи и един ден, като не се брои днешната сутрин, без да си поръча нищо за ядене и без да се покаже, на когото и да е от персонала.

Мадам Айкхорн отдавна живееше в „Риц“ и всички бяха свикнали, че тя излиза от хотела и се връща по всяко време. Затова до този момент възприемаха уединяването й като пореден неин каприз. Но днес вече трябваше да се предприеме нещо.

Младата жена, облечена с елегантен черен костюм, почука още веднъж и мушна универсалния ключ в ключалката. Закачената отвътре верижка й позволи само да открехне вратата.

— Мадам Айкхорн — обади се тя през процепа. — Добре ли сте? Чувате ли ме? Аз съм, мадмоазел Елен.

— Махнете се и ме оставете на мира.

Гласът на Били се чуваше откъм кревата, в спалнята беше съвсем тъмно, капаците на прозорците бяха затворени, а завесите — спуснати, въпреки че наближаваше обед.

— Мадам, да не сте болна? Веднага ще повикам лекар.

— Нищо ми няма. Просто ме оставете на мира.

— Но, мадам, не сте хапвали нищо близо две денонощия.

— Не съм гладна.

— Но, мадам…

— Престанете да ме безпокоите. Какво трябва да направя, за да ви накарам да се махнете?

Главната камериерка тихо затвори вратата. Мадам Айкхорн поне беше жива. Не се е подхлъзнала и удавила във ваната, не е изпаднала в безсъзнание. За момента мадмоазел Елен се успокои, но реши да следи отблизо създалата се ситуация. Нареди на персонала на етажа да наблюдава апартамента и да я уведоми, щом бъде забелязано, че някой влиза или излиза. В парижкия „Риц“ никой не биваше да гладува, а още повече — да спи две нощи подред в едни и същи чаршафи.

Свита на кълбо под тънката броня на чаршафите, която единствена я предпазваше от действителността, Били безуспешно се опита да заспи отново. Когато се завърна от ателието на Сам, тя изгълта доста успокоителни и приспивателни таблетки, за да надвие мъката си. Започна да говори несвързано на стените, представяйки си, че обяснява на Сам — всичко беше ужасно незаслужено и несправедливо, — а в същото време се почувствува невъобразимо изоставена, сякаш Сам внезапно бе издъхнал в ръцете й. Тя копнееше за съчувствие, докато трескаво крачеше из стаите на апартамента, сякаш смяната на помещенията можеше да облекчи нейното отчаяние, предизвикано от безсилието й, да й даде някаква надежда. Не можеше дори да плаче. Най-сетне таблетките започнаха да действуват и тя се тръшна върху леглото, за да прекара една безкрайна нощ. Сънят й беше неспокоен, разпокъсан, през цялото време пред очите й изникваше лицето на Сам, който й казваше, че тя го отвращава.

Сега Били осъзна, че сънят я е напуснал безвъзвратно и че съзнанието й е ужасяващо ясно. То приличаше на брулена от ветрове и изпепелена от слънцето пустиня, където никога не може да поникне трева. Тя сякаш представляваше част от тази пустиня, в която беше валидна само една истина: заради богатството си Били е орисана никога да не си намери мъж.

Тя не изживяваше мъката си бурно. На драго сърце би плакала с часове, ако знаеше, че това ще я утеши. Но сълзите не идваха. Нещо караше съзнанието й да търси причините, които я бяха довели дотук. Съсредоточено, без да пропуска нито една подробност, Били изживя наново деветте месеца, прекарани със Сам, и годината с Вито, като се опитваше да анализира отношенията си с двамата. Остави настрана индивидуалните им особености, взе под внимание само фактите и фаталната истина блесна пред очите й. Тя беше богата, а никой мъж не би могъл да обича една богата жена.

От момента, в който разбра, че Били е богата, Сам престана да я възприема като човешко същество. Мигновено бе забравил жената, която познаваше, иначе не би реагирал толкова яростно и грубо, поне би я изслушал. Не би й казал, че го отвращава — този Сам, когото тя познаваше като добър, прям и нежно влюбен човек, — ако богатството й не бе я превърнало светкавично в чужда жена. Той бе потъпкал искрените й чувства към него, защото се бе почувствувал измамен. Гордостта му не бе понесла удара, а за него гордостта беше много по-важна от любовта.

От самото начало Вито бе презирал парите й. Беше убеден, че те й дават някакво надмощие, власт, с която не може да се пребори. Преценяваше всичките й постъпки, воден от това предубеждение. В края на краищата той също се опълчи срещу нея. Дали някога я е възприемал като обикновена жена, която го обича? Блясъкът на богатството й, от който тя се бе опитала да предпази Сам, я преследваше навсякъде.

Вито я бе обвинил, че е властна като пчелна царица. Сам я бе обвинил, че не го смята за равен. Дали двамата биха си мислили така за нея, ако не беше богатството й?

Дори ако знаеше отговора на този въпрос, ако можеше да каже какво представлява Били Айкхорн без парите си, тя никога не би могла да е тази личност за други, освен за Джесика, Джиджи и Доли. Само те, и то, защото бяха жени, можеха да я възприемат като нормално човешко същество. Разбираха, че всяка жена си остава уязвима, колкото и богата да е. Богаташките се нуждаят от любов също толкова, колкото и всички останали жени. Защо мъжете не проумяват това?

Били зарови глава във възглавницата и осъзна, че нейният проблем е неразрешим. Много хора искрено си мислеха, че на драго сърце биха разменили своите проблеми с нейния, само и само за да се отърват от сивотата на живота. Били трябваше да свикне с мисълта, че никога няма да намери любов. От мъжете тя не биваше да очаква нищо повече от онова, което дава една екскурзия в непозната страна: нови ястия, нови пейзажи, нови обичаи, звучене на непознат език. Когато им се наситиш, можеш да се прибереш вкъщи с ведро сърце. Така няма да бъде наранявана. Хората с право казват: „Не тръгвай с голяма кошница…“

Зад вратата се чу шепот. „Сигурно е мадмоазел Елен… — помисли си Били. — Навярно се опитва да влезе в спалнята ми. Тази жена е способна да откачи вратата от пантите, за да е спокойна, че си е изпълнила дълга. По дяволите! Има ли нещо свято за персонала на «Риц»?“

Тя скочи от леглото, отиде ядосана до вратата и се заслуша в гласовете отвън.

— Басирам се, че е препила.

Били позна гласа на една от камериерките.

— Или не е спирала да пие. В барчето има достатъчно бутилки, за да се налива дни наред — предположи другата камериерка.

Били бързо се върна в леглото и погледна големия часовник на стената. Беше или полунощ, или пладне. В стаята беше прекалено тъмно, за да се ориентира във времето. Тя се завтече към прозореца и нетърпеливо задърпа трите реда завеси, каквито закриваха всички прозорци в „Риц“. Най-напред разгърна тежката завеса от зелен релефен брокат, украсена с четири ивици сърмен ширит в четири различни нюанса на зеления цвят, после — завесата от розова щампосана коприна и най-сетне — тюлените пердета, зад които се виждаха спуснатите бели метални щори. Те се вдигаха с натискане на едно копче до прозореца. Били го докосна и в стаята нахлу дневна светлина. „Пладне е, слава богу!“ — помисли си тя, отиде до телефона и си поръча обилна закуска. След това повика камериерките да почистят. Отключи вратата на спалнята и влезе в банята да си вземе душ. Изми и изсуши косата си, после я среса небрежно и се гримира с бързи механични движения. Всички тези действия извърши, тласкана от инстинкта за самосъхранение.

Когато излезе от банята, облечена с розовата си хавлия, видя, че завесите на всички прозорци в апартамента са дръпнати, леглото й е оправено, във вазите по всички бюра и маси са сложени свежи бели рози и на подноса я чакат нейната закуска и днешният брой на „Интернешънъл Хералд Трибюн“. Били се сепна, когато откри, че вече е събота. Съвсем естествено беше да се чувствува толкова замаяна и гладна. „Сигурно съм прекалила с таблетките — помисли си тя, — а камериерките веднага решиха, че съм се напила. Професията им ги е научила винаги да очакват най-лошото.“ Изяде всичко от подноса и си поръча още кроасани и кафе. Докато чакаше да й ги донесат, се загледа в слънчевата светлина, която падаше върху пода. Зиме в Париж много рядко грейва слънце, само колкото да подсети парижани, че градът им не е на една и съща географска ширина с Хелзинки.

За миг Били забрави за мъката си и изведнъж се сети, че снощи е била открита изложбата на Сам. Вдигна телефона и се обади на рецепцията:

— Мосю Жорж, ще ми направите ли една услуга? Бихте ли се обадили в галерия „Темплон“ на улица Бобур. Интересува ме закупени ли са някои скулптури от изложбата, която се откри вчера. И моля ви, не казвайте откъде се обаждате.

Тя затвори телефона и зачака да я потърсят. След Адам и Ева Бог сигурно е създал служителите на „Риц“ — й мина през ум. Телефонът й зазвъня след няколко минути.

— Така ли?! Пет скулптури! Да, да, мосю Жорж, много се радвам! Благодаря ви.

Зави й се свят от учудване и радост. „Пет скулптури само за една вечер! Това е нечуван успех за американец, който досега не е излагал произведенията си в Париж. Сам сигурно ликува. Сигурно се чувствува… Не, не бива да изпускам този случай. Трябва веднага да му пиша, преди да е отминала радостта му от победата. Трябва да му обясня всичко. Той не поиска да ме изслуша, защото беше изпаднал в шок. Сега сигурно ще възприеме нещата по-спокойно. Навярно подскача от щастие, забравил е всичките си притеснения и страхове и ми е простил. — Изведнъж Били повярва в това. — Но не знае как да ме открие. Не знае къде да ме търси. Ако не му пиша, никога няма да се видим. Той може би си скубе косата, а не знае къде съм. Сигурно много му се иска да ме намери. Сигурно има угризения на съвестта и съжалява за думите си… О, да!“

Били намери писалка и хартия. Ясно си представи Сам. Пред очите й изникна неговото лице. По изражението му позна: той е осъзнал, че я е загубил. „Незабавно трябва да му пиша. Не мога да се видя с него, преди да е прочел писмото ми“ — помисли си Били.

Обзета от тази мисъл, тя пишеше страница след страница. Обясни му, че нейното богатство е като невидим етикет, закачен за роклята й, и стряска всички мъже. Писа му, че не е искала да го засегне, а просто е изчаквала подходящ момент, за да му разкрие истината. Толкова пъти се е изкушавала да бъде откровена с него. Но й е било тъй драго да е Хъни и да бъде обичана заради самата нея. Това й се е струвало изключително важно. Призна си, че е проявила малодушие, но, от друга страна, никога не си е мислила за него такива отвратителни неща, в каквито той я е обвинил. Отначало, когато се е преправяла на Хъни, й се е струвало, че това е невинна игра, която никому няма да навреди. По-късно, към края на лятото, той е бил толкова притеснен и толкова погълнат от мисълта за предстоящата изложба, че тя не е посмяла да го тревожи. Сигурно е разбрал, че тя вярва в успеха му, но е трябвало и той самият да повярва в него. Затова е решила да изчака откриването на изложбата. Сега разбира, че е допуснала ужасна грешка, но тя се дължи само на голямата й любов. Ще й прости ли той нейната глупост, която може да бъде оправдана единствено със злочестия й опит с други мъже? Тази глупост беше едничкият й грях.

„Не може да не ми повярва — каза си Били, докато трескаво залепваше плика. — Не може да не разбере всичко, след като прочете обясненията ми. Истината е най-убедителният довод.“

Били заръча да изпратят куриер с такси до галерията, където той да предаде писмото лично на Сам. Щом момчето замина, я обзеха съмнения, които бе пропъждала, докато пишеше. Тя затвори очи, наведе глава и подпря челото си с длани. Представи си как Сам разпечатва плика и започва да чете писмото. „Дали не съм пропуснала нещо? Нещо важно — помисли си тя. — Не мога да изляза от тази стая, докато той не ми се обади, след като прочете писмото и го обмисли. Не е възможно да го захвърли. Сам не е толкова коравосърдечен. Сигурно скоро ще се обади.“

Били отново погледна часовника нетърпеливо. Беше събота, още нямаше два и половина. Тя не можеше да си представи къде ли е Сам. „Дали не е отишъл да обядва с Даниел или Анри? А може и да разговаря с посетителите. Съботата е денят на колекционерите. Предполага се, че освен през обедната почивка, когато галериите се затварят, Сам ще стои при експозицията си, за да отговаря на евентуални въпроси. Галерията сигурно ще остане отворена до късно, за да даде възможност на излизащите от музея «Бобур» почитатели на изкуството да я посетят. На поканите за откриването пишеше, че този ден галерията ще работи до десет часа вечерта. Даниел може да реши и днес да не затваря по-рано, ако има достатъчно посетители.“

„Кога ли на Сам ще му се удаде да остане свободен за малко и да прочете писмото ми? Сигурна съм, че ще намери време и ще се уедини с писмото ми в кабинета на Даниел преди четири часа. Или най-късно до пет. О, до пет — със сигурност! Ами ако мушне писмото в джоба си и реши да го прочете чак когато се прибере вкъщи? Не, това е невъзможно. Каква идиотска мисъл! Хората постъпват така само във филмите. От друга страна, ако Сам не прочете писмото преди затварянето на галерията… Трябва да се махна оттук“ — осъзна Били. Тя беше твърде притеснена, за да стои на едно място. Познатата обстановка на нейния апартамент й се струваше кошмарна. Напомняше й за изминалите девет месеца щастие. Всяка бяла роза с дълго стебло, всеки пищен пискюл, целият този достолепен лукс измъчваше сърцето й, сякаш забиваше в него метални стружки. Глождеха я безброй лудешки предположения, безброй въпроси без отговор и тя не можеше да стои повече в тези тихи и спокойни помещения. Обзе я ужас. Тя бе вложила толкова много в това писмо, че сега просто щеше да полудее, да експлодира от копнеж по Сам, от желание той да я разбере и да й прости. Разкъсваше я безумната надежда, че от щастието я дели само едно телефонно обаждане. Не можеше да остане тук нито минута повече. Ако не я намери, Сам сигурно ще каже на рецепцията кой я е търсил и тогава тя ще иде при него.

Бързо си облече тъмнозелен кадифен костюм с панталон. Обу високи черни кожени ботуши с ниски токове. Наметна се с късо двуредно палто от тъмна норка, което се закопчаваше със старинни златни монети, беше вталено, но в ханша пак се разширяваше. Грабна чанта, часовник и механично си сложи обеците с големи необработени изумруди, които носеше, когато отиваше при Сам, защото те не отразяваха светлината и лесно можеха да минат за фалшиви.

„Къде, къде да отида?“ — запита се Били. За по-малко от минута тя стигна до фоайето, прекоси го и мина на отсрещния тротоар на улица Дьо ла Пе. Там, от другата страна на площад Вандом се намираше магазинът „Ван Клееф и Арпелс“. Тя бързо влезе в него. Само след секунда се появи един продавач. Вътре нямаше други купувачи.

— Добър ден, мадам. Мога ли да ви бъда полезен с нещо?

— Да, да. Бих искала да ми покажете… — Били млъкна.

Нямаше представа точно какво иска. Знаеше само, че иска, че се нуждае от нещо, каквото и да е то, но веднага. Защо този идиот не можеше да разбере това? Тя погледна продавача ядосано и объркано.

— Нещо за подарък ли, мадам?

— Не, не… за мен. Искам нещо необикновено, изключително…

— Нещо с брилянти ли, мадам? Или със сапфири? А може би изумруди или рубини?…

— Да — прекъсна безкрайното му изреждане тя, — рубини, бирмански рубини.

— Това са рядко срещани камъни — каза продавачът и погледна обеците й с възхищение. — Случайно разполагаме с няколко прекрасни екземпляра, които получихме за Коледа. Мадам е избрала много подходящо време за…

— Донесете ги! — прекъсна го Били.

В напрегнатия й поглед той прочете четирите любими думи на всички бижутери: богата американка, импулсивна купувачка.

Продавачът отиде за скъпоценните бижута с редките бирмански рубини и остави Били да го чака в малката тиха стаичка, предназначена за сериозни клиенти; всичко в нея беше покрито със сиво кадифе и позлата. Били потропваше нетърпеливо с тока на ботуша си. Тя ненадейно зърна собствените си очи в кръглото огледало, сложено на масичката до кадифената възглавничка за демонстриране на бижутата. Потресена, се загледа в тях по-отблизо. „Всемогъщи Боже! Така ли изглеждам?!“ Дъхът й секна при вида на дивата алчност, която се бе изписала на лицето й. Между веждите й се бе появила вертикална бръчка. Устните й бяха стиснати в гримаса на нетърпение. Човек би могъл да си помисли, че е готова всеки миг да се нахвърли срещу някого и да го разкъса със зъби. Беше погрозняла от ненаситност и алчност. Задушаваше се от нетърпение, страх и безумна надежда. Надяваше се, че успокояващият ритуал на опипването, пробването и купуването на бижута ще й помогне да се съвземе. По същия начин през средновековието мъжете се лекували с кръвопускане.

„Не! — Били скочи на крака и бързо излезе от магазина. Пое дълбоко от студения въздух. — Аз съм луда! — каза си тя, докато тичаше по тротоара към Сена. — Единствено луд може да купува бижута, които не му трябват, само и само да се успокои. Луда съм, щом прилагам това изпитано средство, за да потисна временно страстното си желание да получа час по-скоро отговор от Сам. Вярвам ли си, че като купя скъпоценни камъни за стотици хиляди долари, ще постигна душевно равновесие? Това ли ще ми даде сила? Ако е така, излиза, че представлявам сбор от всичко, което съм купила досега. По дяволите, невъзможно е да съм такава. Невъзможно е да съм само това, което обличам, само луксозните предмети, които намирам в най-скъпите магазини в цял свят. Невъзможно е да представлявам онова нещо, увито в бял атлаз и окичено с брилянти, което Сам видя в Операта. Невъзможно е да съм онази жадна за покупки жена, която посрещна горкия, сега вече разочарован продавач във «Ван Клееф».“

Докато минаваше край „Картие“ и „Булгари“, Били си представи всичката стока на бижутерските магазини около „Риц“, струпана на куп в подножието на Вандомската колона, излята от бронза на хиляда и двестате оръдия, пленени в битката край Аустерлиц. „Колко ли висока трябва да стане тази купчина, за да се изравни по стойност с мен? В края на краищата сигурно могат съберат достатъчно много цветни парченца от редки минерали, които мъжете са провъзгласили за скъпоценни, за да се изравнят с богатството на Айкхорн. И после какво? Могат ли тези камъни да говорят, да изпитват чувства? Тези скъпи лъскави късченца няма да струват пукната пара през някоя студена нощ, когато само един истински огън или едно човешко същество ще може да ме стопли.“

Били стигна до големия площад Конкорд. Вечното изящество на неговите пропорции се извисяваше над потока от пъплещи автомобили. Мина край „Сал дьо жьо дьо Пом“ и Оранжерията и стигна до Левия бряг по моста Конкорд, пробивайки си път в тълпата, която се радваше на слънчевия ден. Тя нямаше цел, не знаеше какво друго да прави, освен да върви напосоки, без да се спира, докато не стане време да се обади в „Риц“ и да разбере търсил ли я е Сам. На тихия Ляв бряг тръгна с по-бавна крачка край Пале Бурбон, докато не се озова на малкото площадче зад него. Там се намираше цветарският магазин на човека, който бе проектирал нейната градина.

Тротоарът пред „Муй-Сава“ представляваше прекрасна градина от цъфнали цветя и зелени палми, които чакаха купувачите си в тези предколедни дни. Били се спря и се вцепени. Загледа се във веселата примамлива пъстрота, пръсната по сивия плочник. После мина на отсрещната страна на площада. Нямаше да се поддаде на изкушението, нямаше да купи дори една саксия с мушкато.

„Не е грях да се купува — каза си тя, както вървеше. — Пазаруването е вкоренено в човешката душа. Хората в оазисите с нетърпение са чакали да зърнат камилските кервани със стоки. Амбулантните търговци винаги и навсякъде са били добре дошли. Пещерните хора сигурно са се събирали в някоя пещера, за да разменят изделията си. През цялата история на човечеството пазаруването се е смятало за нещо съвсем естествено. Но това не важи за мен, особено днес. Докато не се видя със Сам, няма да прибягвам до старите средства за бягство от емоциите. Трябва да издържа! Не знам защо се заричам, но усещам, че е необходимо. Правя го не за друг, а за себе си. Може би е някакъв фатализъм. Или се подлагам на изпитание. Ако не купя нищо, дали това няма да накара по някакъв магически начин Сам да се обади в «Риц» през следващите петнайсет минути? Не, наивно е да се вярва в чудеса. Дори непрекъснато да си представям как Сам чете писмото ми и как се втурва към телефона, няма да му изпратя достатъчно силен психически импулс, за да се сбъдне това.“

Били застана пред едно кафене и се поколеба. Можеше ли да е толкова сигурна, че мислите не се предават на разстояние? Често й се беше случвало да телефонира на някого и той да каже, че тъкмо е посягал към слушалката, за да й позвъни. Тя се втурна в кафенето и си купи жетонче за телефон. Наложи й се да почака няколко минути, докато един кльощав тийнейджър разказваше по телефона на приятелката си филма, който гледал предната вечер, имитирайки Жерар Депардийо. „Трябва да има закон — мрачно си помисли Били, — който да гласи, че жените, които чакат за телефон, имат предимство пред мъжете. Как могат да наричат това тук цивилизована страна?“ Тя на няколко пъти смушка с лакът нахалното кретенче и го подкани да свършва, а накрая го принуди да окачи слушалката. Единият от тримата служители от регистрацията на „Риц“ й каза, че никой не я е търсил. Наближаваше четири. Тепърва редовните посетители на галериите щяха да тръгнат по новите изложби. „Твърде рано е да очаквам каквото и да е“ — каза си Били и закрачи по-бързо, сякаш искаше да избяга от хаоса в душата си, от страха, който караше стомаха й да се свива, като че ли бързането щеше да хвърли лъч светлина върху черните й мисли.

След малко се озова пред музея на Роден. Тук не я беше страх да влезе. Френското правителство или парижкото кметство, или който и да бе притежателят на Отел Бирон, не бе сложил етикети с цени на бронзовите статуи.

Били си купи билет и неочаквано усети, че не й се влиза в музея. Не беше в състояние да се затвори между четири стени, каквито и произведения на изкуството да имаше вътре. Неспокойният й дух намери приют в оазиса на парка зад музея. Тя тръгна сред семействата, които бяха пуснали децата си да тичат между геометрично засадените дървета. За да се разсее, започна да гледа как си играят френските деца. Всяко от тях се различаваше от останалите, всяко беше една малка личност и притежаваше собствен облик, не представляваше само частичка от групата деца. Тя беше сбор от индивиди, които за малко са се събрали заедно. Много от тях се бяха дръпнали настрана, улисани в собствените си игри. „Й въпреки това — помисли си Били — някъде съм чела, че за непослушните френски деца най-страшното наказание е да забранят на съучениците им да разговарят с тях.“

Докато седеше на една пейка, Били забеляза, че когато децата обидеха или ядосаха някое свое другарче, то веднага отиваше при родителите си, които седяха някъде наблизо и го наблюдаваха. Те внимателно изслушваха жалбите му, успокояваха го и го изпращаха да се върне при групата.

Били с тъга си спомни, че е била на година и половина, когато майка й починала. Баща й беше претоварен с лекарската си работа, а свободното си време изцяло посвещаваше на своите научни изследвания. Затова никога не бе прекарвал с нея повече от няколко минути на ден. И дори тогава мислите му явно бяха другаде. Хана, прислужничката им, беше единственият възрастен, с когото тя общуваше. Едва когато тръгна на училище, Били осъзна, че животът й не е като на другите деца, тя беше заобиколена само от няколко надути братовчедки, които не я допускаха в своята компания, и от високомерни лели. Макар че не бе извършила нищо лошо, тя се чувствуваше отритната.

Докато гледаше как една майка вдига разплаканото си момиченце от земята, изтупва му дрешките, целува го, утешава го, дава му напътствия и го изпраща пак да си играе на пясъка, Били усети, че остра болка пронизва сърцето й и очите й се насълзяват.

Осъзна, че наистина е била пренебрегвано дете. Никога досега не се бе възприемала по този начин. Но когато видя това малко момиченце, ясно разбра, че на неговата възраст никой не й е обръщал достатъчно внимание. Никой не я е обичал и затова тя не е получила усещане за собствената си индивидуалност, която продължаваше да търси и днес.

Ако не си израсъл с това усещане, никога няма да го придобиеш. Всички бирмански рубини на света, събрани накуп, няма да ти го дадат. Дори да ти подарят за рождения ден толкова килограма брилянти, колкото тежиш, пак няма да го получиш. Тези тъжни мисли пропъдиха Били от парка. В този безкраен съботен следобед не й се гледаха щастливи деца.

Тя се озова на улица Дьо Варен близо до изхода на музея. Осъзна, че това не е случайност. Ако тръгнеше надясно по еднопосочната улица покрай улица Барбе дьо Жуй, след десетина минути щеше да стигне до улица Вано близо до къщата си. Ключът от портата беше в дамската й чанта. Това също не беше случайност. Били изведнъж разбра, че откакто е излязла от „Риц“, целенасочено е вървяла насам.

Преди да намери убежище в къщата си, тя потърси друго кафене. Там телефонът се пазеше от една „мадам Пипи“, типична представителка на легиона намусени французойки, които събират таксата за ползуване на телефона и тоалетните. Тази „мадам Пипи“ сякаш беше пряка потомка на онези жени, които седели с плетката си в подножието на гилотината и броели отсечените глави. В края на краищата намръщеното същество склони да свърже Били с „Риц“. Оттам й съобщиха, че са я търсили трима души, и тя помоли да й прочетат какво са предали. Сам не се бе обаждал. „Сигурно е много зает — помисли си Били, за да разпръсне своята тревога — или не е получил писмото.“ Помоли да я свържат с мосю Жорж, който я увери, че писмото е било връчено и че е получил разписката от мосю Джеймисън.

Били тръгна по тесния тротоар. Стана й студено. Започна да се стъмва. Следобедното слънце се беше скрило зад сивите каменни палати. Тя трескаво отключи портата на къщата си и влезе в двора. Махна за поздрав на учудения пазач и тръгна по алеята от ситни камъчета. Отвори си входната врата, като натисна копчетата, за да избере кода на новата алармена инсталация против крадци.

Щом се озова на сигурно място, опря гръб във вратата, преви се на две, хвана раменете си с длани и се разрида горко. „Сигурно още не е прочел писмото. Това е единственото възможно обяснение — внушаваше си Били. — А аз не бива да му се обаждам в галерията, не бива да отивам там, мога само да чакам.“ Даваше се от плач, знаеше, че никой няма да я чуе. Беше отчаяна, но в нея още мъждукаше една упорита надежда, която я бе крепила през целия ден.

„Ами ако Сам ме е търсил и не си е казал името? — Били се стресна, когато неочаквано си зададе този въпрос. — Защо да оставя съобщение на рецепцията, след като не ме е намерил в стаята ми? Как не се сетих по-рано? Сигурно е затръшвал телефона ядосан, като не ме е открил в апартамента. Сигурно така е станало. Може би е тръгнал към «Риц» или ме чака във фоайето. Не, не, той не може да напусне галерията. За него е изключително важно да стои там, докато Даниел не реши да я затвори.“

Били отново се обнадежди. Избърса си очите и тръгна замаяна към новата зимна градина зад къщата. Седна на перваза на единия от трите двойни прозореца, които гледаха към вечнозелената градина. Парното беше пуснато съвсем слабо, но помещението беше съхранило топлината на слънчевия ден. Тя съблече коженото си палто и го сгъна под прозореца. Подпря се удобно на меката топка от кожички на норки, притисна нос в стъклото и се опита да реши какво да прави. Върховете на дърветата в парка на министър-председателя още бяха огрени от слънцето, но на зюмбюленото небе над Матиньон се показа голямата зимна луна. От близката катедрала „Св. Клотилда“ се чу ясен камбанен звън. Беше пет часът. След малко щяха да започнат да се обаждат една по една и камбаните на останалите църкви в квартала. От време на време те постигаха непреднамерено съзвучие.

Били най-сетне осъзна, че най-добре ще е да си почине тук. Дългото ходене и мъчителните телефонни разговори я бяха изморили. Унесе се, успокоена от звъна на камбаните, от приятната топлина и от приятната мисъл, че само да каже на Жан-Франсоа, и след седмица ще заживее в тази къща. Още идната събота по същото време двамата със Сам ще могат да се пренесат тук. „Мебелирането няма да отнеме повече от седмица… заедно със зареждането на избата с вино — започна да си мечтае Били. — В градината има една великолепна симетрична ела, за Коледа ще я обкичим със стотици малки бели крушки. Всяка вечер ще караме да ни запалват камините във всички стаи с черничеви цепеници. Щом се стъмни, ще палим дузини свещи; когато Сам работи, аз ще подреждам нещата по шкафовете, масите и стените, докато им намеря точните места. Това изисква време. В нашата прекрасна къща през цялата мрачна зима ще гори огън, както е горял преди векове.“

Изнемощяла, Били се отпусна върху коженото си палто и продължи да си мечтае, докато звънът на камбаните не я събуди.

Беше гладна, ужасно гладна. Усети, че е премръзнала. Колко ли време се е минало? Нима е дрямала цял час, мислейки си, че е будна? Били вдигна палтото си, облече го и го закопча. „Дали да не се обадя пак в «Риц»? Не, по дяволите! Нали вече разбрах, че е безсмислено? Трябваше да си наложа да остана цял ден в апартамента до телефона, независимо от моето състояние. Сигурно е само едно: и да е чел, и да не е чел писмото, Сам не може да се свърже с мен, докато стоя нерешително в тази тъмна къща, за която той дори не подозира. Единственото разумно нещо, което мога да направя, е да си хапна, преди да съм припаднала от глад. Не са ми нужни бирмански рубини, но, бог ми е свидетел, нуждая се от храна“ — каза си Били, докато заключваше портата отвън. Зъзнейки от влажния студен въздух, се завтече надолу по улица Дю Бак, стигна до булевард Сен Жермен и сви надясно към „Брасери Лип“. Никога не бе влизала в този световноизвестен ресторант, но той беше най-близо до къщата й и можеше да й предложи двете неща, от които имаше нужда: топлина и храна. Били влезе в препълнения уютен ресторант, намиращ се на две крачки от „Сен Жермен де Пре“, и започна да си пробива път през тълпата хора, които стояха с чаши в ръце. Бузите й се бяха зачервили от студа. Тъмните й очи блестяха, освежени от внезапно налегналия я сън. Косата й бе разчорлена от вятъра. Яката на коженото й палто беше вдигната и подчертаваше красивите й черти. Смесеното чувство на надежда и тревога, което изживяваше, увеличаваше чара й. Полите на палтото й се развяваха, тя бе нахълтала от студа като руска княгиня, прекосила степите, преследвана от глутница свирепи вълци. Били се запъти право към един сериозен мустакат мъж на средна възраст, който явно се разпореждаше тук.

— Добър вечер, мосю — каза тя, усмихна му се и го погледна в очите, които бяха на равнището на нейните, — надявам се, че ще намерите едно място за мен.

Мустакатият мъж, Роже Казес, най-ухажваният съдържател на ресторант в Париж, погледна непознатата жена, без да променя изражението на лицето си, и реши, че за нея място трябва да се намери винаги, дори в най-претоварения ден и час от годината. Всички, които седяха в кафенето пред ресторанта, както и застаналите нрави с чаши в ръце най-покорно го бяха молили да благоволи и да ги настани на някоя маса, но той им отговаряше, че ще трябва да почакат поне един час. Обаче тази прекрасна жена без придружител, тази непозната с големи очи, която току-що бе поискала от него нещо невъзможно, уверена, че ще го получи, щеше да бъде обслужена незабавно. Задоволяването на подобни невинни, но безумни желания превръщаше професията на мосю Казес в ежедневно приключение.

Редовни клиенти посещаваха „Лип“ всяка седмица в продължение на десет, дори на двайсет години с надеждата някой ден да бъдат настанени на една от престижните маси, но в края на краищата се примиряваха с местата, които им отреждаше този неумолим ресторантьор. Били веднага бе заведена зад една стъклена стена в тясно помещение. Това беше светая светих на ресторанта, малко, шумно салонче с огледални стени, винаги препълнено с любимци на мосю Казес, с политици, писатели и актриси. В „Лип“ не се приемаха резервации. На никого, дори на най-влиятелните хора във Франция, не се позволяваше да сяда два пъти подред на една и съща маса, за да не си въобрази, че има някакви права върху нея. Мнозина мъже започваха да водят тук синовете си още щом те се научеха как се държат ножът и вилицата, е напразната надежда, че когато детето порасне, ще му е осигурена маса в „Лип“.

Били се озова на тапицирана с черна кожа дълга пейка между две весели компании. Пред нея, както това става само в най-добрите ресторанти, изневиделица се появи масичка, застлана с бяла покривка. Тя погледна краткото неизменно меню, отпечатано върху малко картонче.

— Пушена сьомга, агнешко печено и кана червено вино — каза Били на възрастния келнер, без да обръща внимание на насочените към нея погледи.

Жадно изпи чаша вино, докато чакаше сьомгата. Изведнъж най-неочаквано се ободри от уютната и оживена атмосфера на ресторанта, явно бе имала нужда от такова разтоварване. Седеше, притисната от двете страни, на това малко местенце, което бе получила по магически начин, и се наслаждаваше на успокояващото обкръжение от възбудени, дружелюбно настроени непознати. Пийна си още от виното и усети, че ужасното напрежение, което я бе измъчвало през целия ден, постепенно се изпарява.

Докато тя отпиваше от виното, французойките от околните маси решиха, че трябва да се подстрижат точно като Били. Те я оглеждаха внимателно, в резултат на което кадифето стана най-модният плат, а зеленото — най-модният цвят през зимата на 1982 година. В това време Били разсеяно гледаше хората отвъд стъклената стена.

Една жена е най-изискана, когато вечеря сама в луксозен ресторант, ако й личи, че се чувствува като у дома си и не се притеснява от това, че няма кавалер. Били никога не бе изглеждала толкова изискана, както тази вечер в „Лип“. Тя с голям апетит погълна почти бялата норвежка сьомга и крехкото агнешко.

Срещу нея седеше една жена, която леко й заприлича на Джесика Торп. Това развесели Били и тя й се усмихна, което накара половината мъже в салона да вдигнат любопитно глави.

Спомни си своята смешна програма, която бе декларирала пред Джеси в Истхамптън. „Май й казах — помисли си Били, развеселена от виното, — че тъй като съм жена, която може да си купи всичко на този свят, ще си купувам подобаващи къщи, ще се срещам с подобаващи хора, ще давам подобаващи приеми, ще се оставям да ме фотографират на подобаващи места и в подобаващо време и ще се еба с подобаващи мъже.“

Били поклати глава скептично.

„Джеси с право би се разочаровала от мен — си каза тя. — Срещнах се с мнозина подобаващи хора, но те ми се сториха досадни; бях канена на голям брой подобаващи партита, но те ми се сториха скучни; наистина успях да купя една прекрасна къща, но трябва да си призная, че не съм се чукала с подобаващи мъже. Влюбих се, ала това не влизаше в програмата ми.“

Били пропъди Сам от мислите си. Не искаше да се измъчва.

„Да, вече е твърде късно — прецени тя, след като прехвърли в ума си всички подобаващи мъже, с които бе пропуснала да се наебе, — но всъщност има само един вид мъже за жени като мен. Никой никога не ме е обвинявал, че действувам преднамерено, но сега осъзнавам: трябваше да хвърля мрежата и да си хвана някой чаровен, възпитан, елегантен европейски аристократ, който търси жена с голяма зестра, съпруг, за когото парите на жена му ще са украшение, също както за нея украшение ще бъде неговата титла. Не е задължително да е европеец, един англичанин чудесно би ми свършил работа. Повече от сто години английските белетристи описват като достойно за уважение, отговарящо на традициите и съвсем сериозно занимание търсенето на богати наследнички за съпруги. Един английски херцог би гледал на моето богатство катода нещо, което му се полага. А ако имах поне малко ум в главата, сега щях да подготвям в някой замък посрещането на Коледа в духа на доброто старо време. Но не е изключено този въображаем благородник да се окаже досаден като подобаващите хора и подобаващите партита, повърхностен и скучен, една лъскава играчка, по-скоро капиталовложение, отколкото съпруг.“

Били престана да си мисли по този въпрос, докато плащаше сметката.

Реши веднага да се прибере в „Риц“, но първо трябваше да мине през тоалетната. Келнерът й обясни, че до нея се слиза по едно стълбище в отсрещния край на главния салон. На пътя й се изпречиха няколко келнери, които идваха откъм кухнята с пълни табли в ръце.

Най-сетне тя успя да тръгне по тясната пътека между масите, мина край касата и стигна до главния салон на ресторанта. Изведнъж се вцепени, защото погледът й се бе спрял на туиденото сако, което Сам не сваляше от гърба си. Секундите се нижеха бавно, докато тя чакаше той да я заговори. „Сигурно греша. Това не може да е Сам“ — помисли си Били и най-сетне се престрашила погледне по-нагоре. Сам и Анри седяха един до друг с лице към салона. Даниел седеше срещу тях, с гръб към нея. Сам се бе навел напред, замлъкнал насред думата. Били направи крачка, погледите им се впиха един в друг и цялата й душа се съсредоточи в един безмълвен въпрос. Тя веднага разбра, че между тях всичко е свършено. Сам я гледаше, сякаш беше восъчна фигура, а не жива жена. Анри зяпна от учудване. Подсъзнателно Били направи още една крачка към масата им. Но я спря твърдият отказ, който прочете в очите му. Сам се извърна към Анри и започна да си говори с него.

Били бързо излезе от ресторанта. Последните остатъци от нейното достойнство не й позволиха да припадне. На тротоара двама души чакаха такси. От шока Били беше като замаяна и механично застана зад тях. Малко след това Анри изскочи от ресторанта и я задърпа за ръкава. Тя се обърна към него, мъчейки се да запази каменното си изражение.

— Хъни, той си мисли, че скулптурите му са купени от твои приятели. Продадохме седем само за един ден, това е невероятно! Той смята, че ти си дала парите на подставени лица. Убеден е, че успехът му не е истински.

— Не съм правила такова нещо.

— Разбира се, че не си. Всички го знаем. Опитахме се да му го обясним, но той не ни вярва. Съжалявам, Хъни. Сам е голям глупак.

— Той прочете ли писмото ми?

— Да, щом го получи. А после започнаха да идват клиентите… — Анри безпомощно разпери ръце.

— Прибери се вътре, трепериш от студ. Благодаря ти, задето ми го каза, Анри.

„Сигурно отдавна съм го знаела — помисли си Били, — още от мига, в който разбрах, че е получил писмото. Сигурно съм се подготвяла подсъзнателно за този крах, иначе сега нямаше да съм толкова безразлична. Защо седя на кревата с палто? Защо съм толкова претръпнала?“

Тя не знаеше какво ще прави оттук нататък. Не помнеше как се е върнала от „Лип“ в апартамента си. Не можеше да си представи бъдещето, не можеше да си спомни миналото, а настоящето не съществуваше.

Чу тих шум зад вратата и видя как едно писмо се промуши под нея. Тя гледа писмото втренчено в продължение на половин час, преди да събере сили да го вдигне. Дълго въртя из ръцете си дебелия плик, изпратен от кантората на Джош Хилман. Най-сетне превъзмогна апатията си и го отвори. Вътре имаше друг плик, целият облепен с чуждестранни марки. Това беше писмо от Спайдър Елиът. Механично го разпечата и го зачете.

Скъпа Били,

Все още не знам къде се намираш и дали си получила предното писмо, което ти изпратих. Тази сутрин се събудих, обзет от желание да пиша на някого. Такова чувство изпитвам за пръв път, откакто съм напуснал Лос Анжелос. Ако пиша на някоя от шестте си сестри, останалите ще започнат да ревнуват. И тъй като освен тях ти си единствената жена в живота ми, ще използувам теб като лекарство за гузната си съвест (не бързай да се възмущаваш — на майка си съм изпращал картички от всяко пристанище, за да не се притеснява за мен).

Стигнах до Егейско море и гръцките острови. За морския скитник те са нещо като кръстовището на Бродуей и 42-ра улица. Тези острови са над 2000. Една гръцка туристическа фирма твърди, че на тях имало 30 000 плажа. Сигурно са изпратили някой нещастник да ги преброи. Или това е просто рекламен трик… Представи си: по петнайсет плажа на остров! Всъщност съм склонен да им повярвам.

Имам чувството, че съм минал с яхтата си край 29 000 ивици златен пясък. Чудо голямо, че Онасис притежавал един остров от общо 2000. Ако беше собственик на бейзболен отбор, по бих се впечатлил, но на остров…

Хвърлил съм котва в Скала, пристанището на Астипалая, един от Додеканезките острови. Познато ли ти звучи? Не се притеснявай, ако не си чувала за него, тъй като той е съвсем неизвестен. Въпреки това тук има много забележителности: красиво планинско градче, вятърна мелница, рибарско селце на брега на една лагуна и венецианска крепост.

Споменах ли ти за нудисткия плаж? Не се шегувам, тук наистина има такъв. Реших от двете хиляди острова да избера един с нудистки плаж, защото предположих, че тук се води разюздан нощен живот.

Може да ти прозвучи странно, но имам ужасното подозрение, че ветроходството започва да ми омръзва. Още една летяща риба, още един залез, още едно пристанище, още един прекрасен ден в Егейско море, още нещо морско — и ще се изповръщам. Сериозно ти казвам. Не предполагах, че някога ще ми писне от морета и острови, но, повярвай ми, и тази мания си има своите граници.

От скука си пуснах дълга зеленикава пърхутясала брада. После я обръснах по същата причина. Изчетох толкова много книги, че май си развалих очите. Но тъй като все още виждам буквите от разстояние една протегната ръка, не се тревожа много.

Нагледах се на толкова звезди, че мога да се хвана на работа в някой планетарий, стига да поискам, но не искам. Мога да карам яхтата и заспал, всъщност много често го правя и досега не съм имал неприятности, защото океанът наистина е много голям. Това като че ли е най-великата истина, която проумях: този шибан океан е невероятно голям! Много пъти са ми я повтаряли в часовете по география, но сега лично я осъзнах. Гениално откритие, нали? Надявам се, че си впечатлена, доста време ми беше необходимо, за да стигна до него.

С екипажа все още се разбираме. Наел съм двама заклети отшелници, те са много доволни, защото почти не си говорим и рядко се срещаме с хора. Поне готвят прилично. Твърде късно осъзнах, че щеше да бъде по-добре, ако бях наел двама приказливи италианци. Досега щях да съм овладял италианския до съвършенство и да минавам за сваляча с най-готин тен на Виа Венето.

Мисля, че е време да се прибирам вкъщи. Нямам никакви конкретни планове, но знам, че тази яхта ми е дошла до гуша. Може пак да се захвана с фотографията. Или да отворя галерия и да започна да покровителствувам млади художници. Или да започна някакъв нов бизнес. Кой знае? Забавно е да си богат… Когато оставих на Джош парите си, за да ги вложи някъде, сумата ми се струваше огромна, но постепенно свикнах с мисълта, че те си се трупат и никога не ще ми се наложи да работя… Но тази възможност ме ужасява. Все повече ме вълнува въпросът какво ще правя оттук нататък. Малко хора могат да ме разберат. Ти си от тях… Когато създаваше „Скръпълс“, вече беше достатъчно богата и парите не те вълнуваха, нали? Независимо от всички разправии и главоболия ние тримата можахме да осъществим твоята мечта.

Не виждам бъдещето си свързано с някой друг магазин… Никога няма да намеря партньор като теб. С никой друг човек не ще ми бъде толкова приятно да се карам. Господи, каква надменна кучка беше, когато двамата с Валънтайн пристигнахме в Лос Анжелос, помниш ли? Но аз още тогава разбрах, че от теб ще стане човек. Мисля, че хвърлих доста усилия за преобразяването ти, но те не отидоха на вятъра.

Били, старо приятелче, утре изпращам това писмо и много целувки с надеждата, че ще ги получиш преди Коледа. Каня се да прекарам празниците наистина весело и се надявам, че и ти ще направиш същото. Когато се завърна в Лос Анжелос, ще ти се обадя, щом Джош ми каже къде, по дяволите, се намираш. Каня се да взема самолет в Атина.

С яхтата ще стигна до Лос Анжелис най-рано след една година. Абсурд! Joyeux Noël, душице!

Целувки.

Спайдър

Когато Били дочете писмото, по бузите й се стичаха горещи сълзи. „Защо ли плача? — учуди се тя. — Защо чак сега започнах да изпитвам някакви чувства? Плача от радост — най-сетне осъзна Били. — Щастлива съм, защото от думите му личи, че той се е съвзел, че отново е заприличал на себе си.“

Тя усети, че се измъква от ледената пещера, в която блуждаеше безцелно. „Щом Спайдър е оцелял, защо и аз да не оцелея, дявол да го вземе?! Светът няма да се свърши, защото един слабохарактерен мухльо не е в състояние да разбере какво представлявам аз заедно с всичките си пари. Ебала съм Сам с неговата художническа мирова скръб. Ебала съм Вито и Сам, тия двама уязвими нещастници, които имат нахалството да се правят на мъже. Те направо са осакатени от липсата на самочувствие, от вечните им съмнения дали са оценени както подобава. Омръзна ми да се правя на такава, каквато не съм. Да вървят по дяволите всички мъже, всички страхливци, които не смеят да ми излязат насреща. А казват, че жените били слабият пол!“

Дива неотслабваща ярост обзе Били. Тя грабна слушалката, обади се в рецепцията и поръча да й резервират място в самолет, който ще излети за Ню Йорк още на другия ден. „Разполагам с цяла нощ, за да си стегна багажа — помисли си Били, докато си бършеше сълзите и натискаше бутона за повикване на камериерката. — Времето е предостатъчно, защото няма да заспя, преди да се кача на самолета, преди да оставя зад гърба си Париж и всички негови обитатели.“

15

„Такъв щур уикенд само Зак може да измисли“ — каза си е възхищение Ник де Салво.

В петък сутринта, вчера, всички актьори от трупата на Зак бяха затънали до уши в гъсто, лепкаво затъпяване. Те до един, включително и Ник, изпълнителят на главната роля, бяха изглупели от липса на интерес към виждането на драматурга. Самата дума „виждане“ караше Ник да се изприщва. Виждане!

Дали тази болест хваща само актьорите, които със седмици не излизат от репетиционната зала? Или причината е в неизлечимата подсъзнателна неувереност, която кара всеки от тях да си задава въпроса защо, по дяволите, е избрал този глупав занаят, свързан с притеснения по повод на писателските виждания, а не се е вслушал в настойчивите молби на родителите си да избере някоя нормална професия?

Ник си казваше репликите най-прилежно, но не проявяваше абсолютно никакво любопитство към подтекста на пиесата. Хич не го беше еня бил ли е навит Хамлет на мамчето си, пет пари не даваше за това, дали неговият чичо е свил номер на баща му, не го интересуваше Хамлет ли е подлудил шантавата нимфа Офелия, или тя от малка си е била откачена. Целият този хленч му беше отвратителен. Кой нормален човек би се притеснявал от това, ще сънува ли кошмари, след като умре? Да му имаш проблемите!

Защо ли той, Ник де Салво, многообещаващата холивудска звезда, отказа да участвува в една суперпродукция на „Юнивърсъл“, за да се върне в Ню Йорк и да играе Хамлет в постановката на един извън бродуейски театър? Какво от това, че всички велики актьори са искали да се изпробват в тази най-велика пиеса на всички времена? Защо му беше да доказва, че е добър колкото Оливие, след като знаеше, че не е или поне още не е. Хората от „Юнивърсъл“ не изпаднаха във възторг от това, че той ще играе Хамлет, а неговият импресарио, когато научи новината, насмалко не получи инсулт.

Да, вчера всички актьори бяха оклюмани като ученици, на които за наказание им се забранява да излязат от класната стая през междучасието. Точно тогава Зак влезе в репетиционната, обиколи масата безмълвно, огледа бащински натъжените им лица, раздаде на всеки по едно бонбонче от хартиеното пликче, което носеше, засмя се гръмогласно: „Давам ви три дена почивка!“ Не пет, не десет минути, не един следобед, а цели три денонощия, през които те трябваше да се съвземат от поглъщането на такова голямо количество изящна словесност.

— Да не сте посмели да се върнете преди вторник — им каза той. — Прекалено добри сте, за да се излагате по този начин. Всички сте талантливи, иначе не бих ви позволил да прекрачите прага на театъра. Но усещам, че се насилвате. Всеки може да имитира оргазъм, дори вие, момчета, но не бива насила да играете Шекспир. Затова се разкарвайте оттук! Повеселете се малко, защото ми писна да ви гледам толкова трагични.

Репетиционната се изпразни за десет секунди. Тогава двамата със Зак решиха да идат на ски. „Ню Йорк не е способен да ни предложи нищо но-забавно“ — каза си Ник, докато караше колата по разчистената от наскоро падналия сняг магистрала. Двамата със Зак бяха първи приятели още от училище, макар че на Ник понякога му писваше да слуша за неговите виждания. „Не съм досаден дърдорко — обичаше да казва Зак. — Аз слугувам на драматурга и не бих могъл да си върша работата както трябва, ако не проумея неговото виждане. Режисирането се състои в това, да помогнеш на актьорите да разкрият таланта си.“

Както винаги, Зак беше прав. Той допусна фатална грешка само веднъж, когато в седми клас реши да се прави на актьор. Беше най-високото момче в класа и затова получи роля в една училищна постановка. Това беше пълен провал. Оказа се, че изобщо не го бива за артист. Затова пък още след първата репетиция бе запомнил репликите на всички останали. Започна да им ги подсказва, когато те ги забравяха, после — да им дава съвети и в края на краищата постави пиесата според хлапашките си виждания. На горката мис Леви, тяхната учителка по извънкласни занимания, която официално се водеше за постановчик на пиесата, всичко това й дойде като гръм от ясно небе.

Ник знаеше, че участието му в онази постановка заедно със Зак е причината сега да е добър актьор. Още тогава, през първите години на пубертета, Зак започна да го насърчава. Още тогава той имаше свои собствени виждания и умееше да ги обяснява. „По дяволите, трябва да призная, че в Холивуд ми липсваха хора, които да ми обясняват вижданията си“ — помисли си Ник. Като всички млади артисти в Холивуд той се събуждаше всяка сутрин, измъчван от въпроса: „На какво се дължи успехът ми? На късмет, на случайност, на красивото ми лице, за което нямам никаква заслуга, или на актьорския ми талант?“ Актьорите живеят в непрестанен страх. А Зак по някакъв начин съумяваше да го освободи от него, да му вдъхне самочувствие. Съвместната работа със Зак го караше да разкрива таланта си докрай, което никога не съумяваше да направи пред камерата. Способността му да играе беше неговата стока. Освен лицето това беше единствената стока, с която разполагаше. За Ник беше полезно да работи от време на време с режисьор, способен да оцени тази стока, без да ограничава творческата му индивидуалност. „Да, трябва да призная, че и аз съм болен на тема «виждания». Достатъчно е да разговаряш веднъж със Зак, и се заразяваш.“ Ник не се беше връщал в Ню Йорк цяла година, затова остро се нуждаеше от една „доза“ Зак. Само той беше в състояние да го въодушеви. „Въодушевление, твоето име е Невски! — каза си Ник. — Интересно, кога ли се е научил да кара ски?“

Не му бяха съвсем ясни момичетата. Как е успяла Пандора Харпър, която играеше Офелия и безнадеждно и безуспешно, доколкото Ник знаеше, се опитваше да сваля Зак, да се включи в компанията за ските? Не си спомняше да я е канил, но, кой знае защо, май тя трябваше да е неговата дама по време на този излет. Той не си падаше по мацки от нейния тип и не изгаряше от желание да разтопи ледената й руса красота, макар, честно казано, тя да беше същинска фурия на сцената. Иначе Зак не би я взел в трупата си. Тя имаше безупречен произход, беше избирана за царица на красотата на Бала на дебютантките или за нещо подобно и въпреки това страхотно се бе амбицирала да стане велика актриса, за което притежаваше необходимите данни. Но независимо от актьорските й качества Ник никога не би проявил интерес към момиче, на което му потичат лигите, щом види Зак.

А какво представлява Джиджи Орсини? Гадже ли е на Зак, или не е? Била съквартирантка на сестра му. Какво означава това? Само по тази причина ли тя е четвъртият член на техния скиорски отбор? Особено като се има предвид, че никога не се е качвала на ски? Ник трябваше да намери отговора на тази загадка, защото ако Джиджи не е гадже на Зак, с голямо удоволствие ще я научи как най-бързо се свалят скиорските обувки, скиорският клин и дебелото зимно бельо, цялата екипировка, която тя, както сама му каза, била взела назаем за уикенда. Джиджи беше изящна, жизнена, забавна и пикантна — с една дума, великолепна. В нея нямаше нищо скучно и традиционно. Това момиче беше весело и духовито, а не възпитано и досадно. Направо да я изхрускаш.

„Много бих искала да разбера — помисли си Пандора Харпър — как тази Джиджи не знам коя си, дето дори не може да кара ски, е съумяла да гепи Ник де Салво, най-известния млад холивудски актьор. Дали Зак в типично диктаторския си стил не я е довлякъл, за да прави компания на Ник? Колкото и смешно да е, дори в наше време някои се опитват да сватосват хората. Нищо чудно сестра му да го е накарала да направи нещо за нейната съквартирантка. Много хитър ход! Джиджи не знам коя си е нагло същество. А аз не обичам наглите момиченца. На тях не може да им се вярва. Много са хитри и чевръсти. Способни са да наебат някой мъж и в гардероб. Те притежават животинско коварство или, както казва Хамлет, «приличат на невестулки». Милият, прекрасен Зак всъщност е много старомоден и обича сестра си. Той е сантиментален в един свят, в който още преди сто години мъжете са престанали да бъдат сантиментални, и идеалист в един свят, в който се възхвалява всичко друго, освен идеалите. Ако не беше невероятно сексапилен, изобщо нямаше да го погледна. Мразя безполезния идеализъм и старомодната сантименталност не по-малко от наглостта. Те на никого не са помогнали да се прочуе. Нито да забогатее.“

Не че парите бяха от значение за Пандора. Тя имаше предостатъчно пари, наследени от прабаба й. Това никак не беше лошо, защото някои нейни колежки бяха готови да гладуват, само и само за да играят в някой извън бродуейски театър. Не, парите нямаха значение за нея. Славата, славата беше единственото, за което тя ламтеше и беше убедена, че ще го постигне. За нейно щастие по пътя си към славата тя бе срещнала Зак Невски, този преливащ от енергия мъжага с врат на бик и, както бе чувала, с най-твърдия кур сред всички театрали в Манхатън. Всяка млада актриса е длъжна да изебе определен брой режисьори, а ако е възможно — и още няколко отгоре. Такава беше традицията, а Пандора тачеше традициите, особено когато те съвпадаха с желанията й.

Тя се бе обадила на Зак още щом разбра, че той е подмамил Ник де Салво да дойде в Ню Йорк. Холивудският принц в ролята на Хамлет — това непременно щеше да привлече безброй критици от всички средства за масова информация. Те с голямо удоволствие щяха да съсипят Ник, това много красиво момче, но не от нейния тип, и щяха да обсипят с похвали нейната Офелия. През последната година Зак бе поставял само пиеси на млади драматурзи. От полза щеше да му бъде да режисира най-класическата от всички пиеси, като възложи главната роля на Ник, който беше типичен пламенен италианец и приличаше повече на рокер, отколкото на датския принц. От това можеше и да излезе нещо, но Пандора изобщо нея интересуваше дълго ли ще просъществува тази постановка. Вълнуваше я единствено премиерата. Тя позволяваше на Зак да й налага шантавите си виждания за ролята на Офелия, но на премиерата щеше да я изиграе както трябва: Офелия явно беше пощуряла нимфоманка, не леко, а напълно откачена. Пандора се канеше на премиерата да хване Ник за хуя и да го стиска и гали, докато трае монологът „отивай в манастир“. Никой не би могъл да я спре, а Ник беше такъв професионалист, че нямаше да се сепне и щеше да изкара сцената докрай. Пандора щеше да предизвика сензация и да направи впечатление на критиците. Какво ще може да направи Зак, след като те с очите си видят как тя едва ли не прави минет на Хамлет, докато той й дрънка глупости? „Думи, думи, думи… Ще им покажа аз едни думи. Ще ги побъркам! Тънкото трико на Хамлет е много подходящо за замисъла ми.“

От тези мисли Пандора се възбуди и отново се сети за Зак. Някой бе изтресъл глупостта, че те с Джиджи щели да спят в една стая, но Пандора щеше да преодолее това препятствие, в противен случай прабаба й би се срамувала от нея. Харпърови никога не допускаха други да им уреждат живота, па били те и режисьори.

„Какво друго можеше да направи Емили Гейтръм, освен да ми даде три дена отпуска?“ — помисли си Джиджи със задоволство. Тя обеща на Емили, че ще работи и по Коледа, и по Нова година, замествайки двамата главни готвачи, които бяха заплашени с развод, в случай че не прекарат празниците вкъщи. Фирмата работеше триста шейсет и пет дена в годината без прекъсване, но за семейните мъже трябваше да се правят известни изключения. Когато Зак й се обади тази сутрин и й каза, че най-сетне й се удава възможност да се научи да кара ски, тя прескочи до Джесика и събра скиорски екип от гардероба на децата й, които бяха горе-долу с нейните размери. Ски и обувки щеше да вземе под наем.

Джиджи не можеше да разбере само едно нещо: къде е тайфата. Зак й беше споменал, че щял да води на ски цяла тайфа. Сигурно не е имал предвид само тази ледена принцеса мис Пандора, която приличаше на Грейс Кели и дори си нямаше полагащата й се кутия, и чак прекалено красивия Ник де Салво, който неизвестно защо се стараеше да направи впечатление на Джиджи. Доколкото тя си спомняше от училище, тайфа значи цяла компания, а не четирима души. И още нещо я тревожеше: как успя Пандора да се намести на задната седалка до Зак, където те двамата очевидно добре се забавляваха, докато Ник караше колата и се опитваше да я плени с холивудския си чар, без да подозира, че тя от малка не се хваща на такива номера.

Щеше й се Саша да беше с тях. Не беше във възторг от това, че ще спи в една стая с Пандора, но Зак й бе казал, че тя не била чак толкова лошо момиче, не била надменна фукла, за каквато можеш да я вземеш, стига да свикнеш с нея. „Този уикенд надали ще е достатъчен за потвърждаване на теорията му — скептично си каза Джиджи. — Но Зак обича да си вярва, както вярва и в теорията си за «Хамлет». Той е убеден, че ако тази пиеса бъде поставена както трябва, ще я оценят всички, дори онези, които ходят на театър само веднъж годишно, колкото да минават за културни. Зак прилича на дете, което строи пясъчен замък, кара другите деца да му помагат и им казва точно къде да изсипват кофичките си. Какво всъщност представлява той: театрално вундеркиндче от онези, които са способни да ти разбият сърцето, без изобщо да забележат, или истински творец и мъж, на когото да дадеш любовта си? Още не мога да преценя — реши Джиджи. — Дано един зимен уикенд ми подскаже отговора. Зак трудно може да бъде разгадан, когато е на собствен терен: там той е началник, шеф, лидер, там винаги е заобиколен от хора, на които непрекъснато втълпява вижданията си. В планината ще бъде друг. По-нормален. Или почти нормален. Освен това и той като мен не знае да кара ски, така че ще сме поставени при равни условия.“

„Някъде съм допуснал грешка — помисли си Зак, докато се опитваше да не слуша дърдоренето на Пандора, — за един режисьор това е недопустимо!“

Той си беше наумил да седнат с Джиджи на задната седалка и да гледат как луната изгрява над снега, докато Ник и Пандора флиртуват отпред. Беше сигурен, че Джиджи ще му позволи поне да я държи за ръката. Но Пандора по някакъв начин обърка плана му и се нагласи на определеното за Джиджи място. „Нахална мацка, сигурно далеч ще стигне. Тя всъщност е подходяща за филми на Алфред Хичкок, само че е прекалено претенциозна, за да си го признае, и затова се опитва да пробие в театъра. Но не може да се отрече, че е добра актриса, способна да разбере какво й казва режисьорът.“

Независимо от дребния гаф планът на Зак се осъществяваше. Замисълът му беше да отвлече Джиджи от Ню Йорк, по-далеч от вредното влияние на сестра му, някъде, където двамата ще останат сами сред природата. Може би защото беше градско дете, Зак си внушаваше, че природата ще накара Джиджи да се отпусне, което не бе съумял да постигне с театралните си похвати. Естествено, Джиджи не би дошла да прекара уикенда само с него, затова той покани останалите. Така или иначе, налагаше се да даде на актьорите три дена почивка, тъй като бяха стигнали до задънена улица. Дори ако се поставя фарс или водевил, настъпва момент на застой, когато и най-старателните актьори се вдървяват. Тогава умният режисьор е длъжен да им даде почивка. А при Шекспир, чийто смазващо богат език им кънти в главите непрекъснато, актьорите трябва по-често да получават възможност да се приберат вкъщи, да подремнат, да погледат тъпи телевизионни сериали и да си хапнат пица.

„Моята задача е по-лесна — помисли си Зак, — аз съм като обущар, който кърпи изработени от друг майстор обувки. Освен с текста трябва да се оправям със сложен човешки колектив. Карам хората да играят, но това само по себе си е най-увлекателната игра. Да си режисьор значи да си най-щастливият човек на света, защото диктуваш правилата на играта. Щастие е да разполагаш с Шекспировия език, с това съкровище на световната литература, което някои ценят наравно с Библията, да претворяваш всяка страница в действие, в празник на живота, в празник на човека, а не в тест за интелигентност или в приемен изпит.“

Някои режисьори от време на време изпадаха в депресия и започваха да завиждат на диригентите, които, освен че претворяват вижданията на композиторите, се появяват пред публиката и също са изпълнители. Понякога и Зак изпадаше в подобни настроения, задаваше си въпроса: „След като тълкувам вижданията на драматурга, използувайки таланта на актьорите, каква е моята роля?“ Но винаги си отговаряше, че му е сто пъти по-приятно да работи с думи, отколкото със звуци. А освен това се сещаше, че изобщо не притежава музикален слух. Ако Господ му предложеше да си сменят професиите, щеше да му отговори, че би предпочел да е актьор постановчик. Но тогава изведнъж щеше да си спомни, че не притежава актьорска дарба, и да осъзнае, че за да компенсира тази липса, също се нуждае от пица и дрямка.

„Човек не може да има всичко — реши Зак. — На мен ми стига това, което имам, плюс Джиджи. Ако не бях сигурен, че Ник никога не би си позволил да сваля мое гадже, щях да започна да ревнувам, като ги гледам как весело си приказват за Холивуд. Все забравям, че бащата на Джиджи е филмов продуцент, защото това говедо няма място в живота й. Вито Орсини сякаш е изчезнал от лицето на земята, но хора като него никога не се затриват. Поне няма да ми се наложи да искам от него ръката на Джиджи. Този мръсник е загубил всякакви права над дъщеря си. Ако има някой, от когото ще трябва да искам ръката й, това сигурно е Саша. Или мащехата на Джиджи, Били Айкхорн, която сега се намира чак в Париж. Но преди това трябвала останем с Джиджи насаме сред искрящия сняг, под синьото небе, сред зелените борове, да подишаме чист въздух, какъвто никога не стига до Сентръл Парк. Винаги съм мечтал да карам ски. Струва ми се толкова лесно.“

В Килингтън пристигнаха късно през нощта в петък и веднага си легнаха. Джиджи и Пандора не възразиха срещу това, че ще спят в една стая, защото умираха за сън. Зак и Ник се настаниха в съседната стая.

Рано на другата сутрин всички си похапнаха здраво палачинки, бекон й каша от овесени ядки, за да натрупат енергия, както казаха Пандора, която караше ски от тригодишна, и Ник, който често ходеше на ски във Вейл и Сън Вали. Джиджи и Зак взеха под наем ски и обувки и се записаха в ски училището. В Килингтън на начинаещите даваха еднометрови ски, без щеки. Това беше методика, при която скиорът много бързо започваше да усеща удоволствието от спускането, без да му се пречкат дългите ски и щеки.

Упражненията бяха много лесни. Всеки от петнайсетимата ученици се спускаше по един лек наклон и накрая се спираше със завой. След това инструкторът ги накара да правят по няколко завоя, докато стигнат до подножието на хълмчето. По учебната писта се спускаха ученици от няколко класа и търпеливо се изчакваха всеки да слезе долу. Удоволствието се състоеше предимно в това, да застанеш на върха на хълмчето и докато си чакаш реда, да си мислиш, че вече си го направил веднъж и ще можеш да го направиш пак.

Джиджи и Зак стояха в долния край на учебната писта, възхитени от постижението си. Видяха как Ник като черен куршум и Пандора като сребърна стрела се спуснаха право към тях по голямата писта и рязко се спряха на две крачки от тях, вдигайки облак от снежен прах.

— Стига сте се фукали! — каза Зак. — И ние ще се научим да го правим.

— Иска се доста време, докато се научиш да се спускаш шус, Зак — отговори му Ник, докато си сваляше ските. — Време и кураж.

— Какво значи „шус“, Ник?

— Да се спускаш с максимална скорост по най-късия път надолу. Докато не започнеш да се спускаш шус, няма да усетиш удоволствието от ските. Първо трябвала покориш планината и да преодолееш естествения страх от падането. А на никого не му се пада.

— Стига, Ник! Погледни всички тия хлапета, които се спускат не по-зле от теб и Пандора. Половината от тях сигурно са на две-три годинки — възрази му Зак.

— Да, но тях ги качват на ските, щом проходят. Не е толкова лесно, колкото ти се струва.

— Не се надувай — засмя се Зак. — Гладни ли сте?

— Аз съм гладна — каза Джиджи, докато гледаше с каква лекота Пандора метна дългите си ски на рамо, хвана двете щеки и тръгна, поклащайки самоуверено задника си, който беше изопнал сребристия клин.

Зак проследи актрисата с оценяващ поглед. Джиджи беше облечена с безформен тъмносин клин и зелено яке, което не се връзваше с него, защото двете дрехи принадлежаха на две различни деца на Джесика. Изведнъж тя се притесни от това, колко с неугледна.

Четиримата набързо изядоха обилния си обед, защото следобедният курс щеше да започне от два часа. Ник и Пандора взеха лифта, който щеше да ги изкачи на върха, и помахаха за сбогом, а на Зак и Джиджи им се стори, че долавят в техните погледи зле прикрито снизхождение.

— Джиджи, наистина ли искаш да правим цял следобед същото, което правихме сутринта? — побърза да я попита Зак.

— Такава е учебната програма — твърдо му отговори Джиджи.

— Джиджи, ски училището е бизнес като всеки друг. Те гледат да удължат курса, за да ти вземат повече пари. Дори след като са те научили. Не виждаш ли, че времето ни минава предимно в изчакване на останалите. Това не те ли дразни?

— Така е, но как другояче да се науча?

— Виж какво, Джиджи. И двамата вече сме овладели ските. Нали? Знаем как да спираме и как да правим завои. Хайде да пропуснем следобедните занятия, да се качим по-високо в планината и да се опитаме да се спуснем бавно по пистата за начинаещи, като строго спазваме всичко, на което ни научиха тази сутрин. Така ще се спускаме десет пъти повече, отколкото ако останем в курса.

— Това ми звучи убедително, Зак Невски, но имам лошото подозрение, че ти много искаш да се пуснеш шус.

— Джиджи, обещавам ти, заклевам се във всеки прекрасен оранжев косъм по сладката ти главичка, че днес няма да се пускам шус. Не съм толкова луд. Преди да свърши уикендът, ще го направя, но днес само ще се упражнявам. Виж колко е слънчево и безоблачно. Защо си губим времето?

Джиджи го погледна с възхищение. Струваше й се безсърдечно да възпира един такъв роден атлет. Той беше най-добрият в ски училището, най-точно изпълняваше елементите, които им показваше инструкторът, вземаше завоите приведен напред, с леко сгънати колене, размахвайки грациозно ръце. Все пак един Орлов-Невски винаги би усвоил една танцова стъпка по-бързо от останалите в кордебалета. Освен това той изглеждаше толкова трогателно нетърпелив. Гъстата му, права, черна коса, толкова непокорна, че не можеше да се среше на път, беше паднала върху челото му. Очите му святкаха от жажда за приключения.

— О, Джиджи! Да се махаме от тази писта. Наричат я „Заешка“… Дори в името й има нещо унизително. А освен това е претъпкана като метрото. В това училище се спускаме само по няколко минути на час.

Зак й говореше с онзи глас, с който бе успявал да убеди мнозина актьори да опитат таланта си в ново амплоа, в което не са подозирали, че могат да имат успех.

— Не знам — поколеба се Джиджи, защото здравият й разум все още беше по-силен от изкушението.

— Единственият начин истински да усетим, че сме тук, е да се качим по-нависоко в планината. Бъди сигурна, че не ще допусна да ти се случи нещо лошо… Хайде, Джиджи! Да тръгваме!

— О, Зак…

Джиджи погледна късите си червени ски и впечатляващите си скиорски обувки. Нещо в тона му я накара да се престраши.

— Обещавам ти да те пазя. Моля те, Джиджи! Няма да тръгна без теб. Сам няма да ми е интересно.

— Е… добре — съгласи се тя като всички, които Зак се заемаше да убеждава.

„Зак излезе прав“ — реши Джиджи. Пистата за начинаещи беше широка неколкостотин метра — полегата повърхност, която започваше от един връх и беше покрита с хрупкав, девствен пръхкав сняг. Нямаше никакъв вятър. Планинският връх като че ли се намираше на стотици километри от набраздените от ски хълмчета, на които се упражняваха новаците, макар че те бяха само на неколкостотин метра оттук и не се виждаха. Сякаш се бяха изкачили на покрива на света. Обзе ги трепет. Царуваше пълна тишина, наоколо блестяха виолетово-бели планински върхове. Джиджи пое дълбоко от чистия въздух, в който като че ли имаше разтворена слънчева светлина. Изпита невероятно усещане от заобикалящото я спокойствие. Никога не би се почувствувала така, ако не бе последвала Зак.

Тя се спускаше по дирята на Зак. Изобщо не изпитваше желание сама да си проправя път надолу. Десетки други скиори бързо ги изпреварваха, а той се спускаше предпазливо и на всеки десетина метра се спираше да я изчаква. Отначало Джиджи трудно координираше движенията на ръцете и коленете си. Но малко по малко, докато бавно се спускаха на зигзаг по склона, придоби увереност и започна лесно да настига Зак. Преди да тръгнат, Зак не бе й казал, че ще я възнаграждава за всеки неин успех с целувка по темето. Но със ските на крака тя не можеше да му избяга, а освен това темето не се смяташе за ерогенна зона, обаче много скоро на Джиджи започна да й се струва, че в кожата под косата й има някакви много чувствителни нервни окончания, за чието съществуване не е подозирала.

— Престани, Зак!

— Това е като да помилваш кученце, след като то изпълни команда. Нищо повече.

Зак се усмихна и я погледна с обожание.

— Кучетата не карат ски… Пък и се държиш с мен наставнически — каза Джиджи и поклати глава заканително.

— Коя част от тялото ти може да целувам? Не искам постиженията ти да остават неоценени.

— Никоя, Зак. Знаеш принципите ми — строго отсече тя.

— Добре, Джиджи — смирено й отговори Зак и се спусна надолу.

Те стигнаха до долния край на широката част на пистата. Задуха лек студен вятър. Продължиха да се пързалят внимателно по склона. Навлязоха в гората. Пистата се стесни, от двете й страни се издигаха ели с натежали от снега клони. Наложи се Зак да прави по-остри и по-чести завои.

— Да си починем малко, Зак. Останах без дъх — каза Джиджи, спря се до него и се засмя пресекливо. В гласа й се долавяха едновременно гордост и възбуда.

„Мога да карам ски!“ — помисли си тя.

— Подпри се на мен, аз ще те държа. О, Джиджи, прекрасно е, нали? Не си ли доволна, че дойдохме тук?

Вместо да му отговори, тя се усмихна. Цялата беше в сняг от честите, но безопасни падания, бузите й горяха, очите й бяха по-зелени от всякога, Зак не се сдържа, прегърна я и я целуна по устните.

— Зак, недей!… — задъхано каза Джиджи.

— Само още една целувка — промърмори той. — Страхме е, че ще замръзнеш.

И пак я целуна. Целувката беше продължителна и опасно приятна. Устните му бяха толкова топли, че Джиджи усети как й омекват краката.

— Зак, престани! Хайде да тръгваме — подкани го Джиджи, твърдо решена да не му позволи да нарушава принципите й само защото се намират в планината.

Той я погледна, очите му бяха пълни с безпомощно желание, но накрая пак пое надолу. Докато стигнаха много бавно до средата на стръмния склон, следобедното слънце започна да залязва. По повърхността на снега се образува коричка. Следите на миналите преди тях скиори като че ли ставаха все по-дълбоки. Пистата се стегна още повече. Беше много трудно да се маневрира. Сега Зак изминаваше само пет-шест метра, преди да се спре, за да изчака Джиджи. Спускането стана мъчително. Краят на гората не се виждаше и те не знаеха кога пак ще излязат на открито място. От половин час други скиори не ги бяха изпреварвали. Тишината стана потискаща. Те сякаш бяха останали сами в планината.

— Мисля, че трябва да се движим малко по-бързо — каза Зак.

— Да — мрачно се съгласи с него Джиджи.

Зак се спусна десетина метра и се спря да изчака Джиджи. Тя не притежаваше като него вроден усет към ските, но се пусна от дървото, за което се държеше, сви колене, разпери ръце и го последва решително. На няколко пъти се олюля опасно, ала запази равновесие и се насочи право към Зак, който се бе облегнал на едно дърво и си почиваше. Той я хвана, за да не падне.

— Браво! Страхотна си — каза й.

— Вече не ми е забавно.

Краката на Джиджи трепереха. Какво ли не би дала тя сега, за да се озове в спокойната си топла кухня и да търчи между фурните.

— Права си, Джиджи. Не знаех, че пистата за начинаещи толкова ще се стесни. Съжалявам, скъпа. Хрумването ми беше много глупаво. Но засега добре се справяме. Ти май започваш да се притесняваш? Трябва да отпуснеш мускулите си, защото иначе можеш да получиш някоя травма.

Той свали ръкавиците си, сложи ги под мишница и хвана бузите й с големите си топли длани. Докато Зак стопляше лицето и ушите й, тя се сгуши на гърдите му и се почувствува сигурна и спокойна. Зак й нахлузи вълнената си шапка, защото тя беше забравила своята.

— Много си студена, скъпа. Ужасно си премръзнала — притеснено каза Зак, прегърна я здраво, сякаш за да я защити, й зацелува носа, очите и най-накрая устните й, защото и те бяха студени. — Джиджи, скъпа, любима, толкова те обичам!… Ти си моето момиче. Моля те, кажи, че си мое момиче! Знаеш колко те обичам. За мен ти си единствената на този свят.

Междувременно продължаваше да покрива лицето й с целувки. Познаваше цялата световна любовна лирика, а беше толкова развълнуван, че не можеше да намери по-красиви думи. Преди да срещне Джиджи, той си беше внушил, че не се нуждае от любов. А сега толкова му се искаше да има Джиджи, че чак се плашеше. Но се опитваше да преодолява страха си. Въпреки че думите му бяха умолителни, той успяваше да запази решителния си, самоуверен тон. Джиджи трепереше в мощната му прегръдка, опитваше се да измъкне главата си от дланите му, усещаше, че още малко — и ще се поддаде на неговата настойчивост, ще капитулира и ще се съгласи да стане негово момиче. Тя ясно виждаше решителния блясък в очите му. Отново се стегна и си помисли внезапно, че не е честно от негова страна да й се обяснява в любов точно сега, когато се бяха озовали сами на това странно, страшно и откъснато от света място. „Не е честно!“

— Не! — извика Джиджи и с всичка сила издърпа главата си от ръцете му.

Внезапно се изскубна от прегръдките му и се заплъзга заднишком по нанадолнището. Ските й набираха скорост, тя не можеше да ги овладее. За секунда Зак се вцепени, но това време беше достатъчно, за да се отдалечи Джиджи толкова, че той да не може да я настигне. Той се впусна след нея. Джиджи безпомощно размахваше ръце и викаше от страх.

— Падни! — провикна се Зак. — Падни в снега!

Джиджи мигновено забрави всичко, на което бяха я учили.

Тя крещеше и се мъчеше да се удържи на крака, но се спускаше все по-бързо надолу, докато накрая се блъсна в едно дърво от отсрещната страна на пистата. След секунди Зак се просна на снега до нея.

— Джиджи, добре ли си?! — уплашено попита той.

Тя стенеше от болка. От уплаха не можеше да говори.

— Джиджи, боли ли те нещо? — продължи да я разпитва Зак. — Джиджи, кажи нещо!

— Кракът ми… Мисля, че е счупен… Не, не го пипай! Не се опитвай да ме местиш. Господи, какво ще правим?! Ох, колко ме боли.

— Аз съм виновен. О, Джиджи, аз съм виновен за това!

Джиджи застена още по-високо, защото острата болка в левия й крак се бе засилила. Лицето на Зак се разкриви от угризения. Той погледна нагоре към върха, но по пистата нямаше жива душа. Доближи часовника до очите си и с ужас установи, че е доста по-късно, отколкото бе предполагал. Наближаваше четири часът.

— Отивам за помощ. Разбираш ли ме, Джиджи?

— Не ме оставяй тук сама — изхълца тя.

— Трябва, Джиджи — настоя той. — Много опасно е да стоим и да чакаме.

Разплакана, тя стисна зъби решително и му кимна. Зак съблече грейката и дебелия си пуловер и уви Джиджи с тях, като внимаваше да не й причини болка. Отупа снега от шапката й и я смъкна върху челото й.

— Ако чуеш, че идва някой, викай за помощ колкото ти глас държи. Разбра ли?

Джиджи пак му кимна, сълзите се стичаха по бузите й. Зак се изправи тромаво. Беше останал само по тънка вълнена фланела, гологлав и без ръкавици, защото ги бе загубил, когато се втурна да настигне Джиджи. Пое си дълбоко дъх, погледна я изпитателно и тревожно и се спусна надолу. Караше много внимателно, защото нямаше да може да помогне на Джиджи, ако се пребиеше. Без да се спира, бавно се спускаше между дърветата, но когато гората остана зад гърба му, се наведе напред, сви колене, както бе виждал да прави Ник, и се устреми в шус като демон. Не мислеше за нищо друго, освен за това, че трябва да помогне на Джиджи. След няколко минути стигна до подножието на хълма. Още преди да спре, той се развика. Двама планински спасители взеха една шейна и тръгнаха да търсят Джиджи.

— Господи, Зак! Какво е станало? — изкрещя Ник и бързо се запровира със ските си през тълпата към него.

Зак гледаше отчаяно нагоре. Юмруците му бяха стиснати.

— Кракът на Джиджи… Мисля, че е счупен.

— По дяволите. Горкото момиче! На „заешките“ писти всеки ден стават такива неща. Там е извънредно опасно. Прекалено много хора се спускат по тях.

— Ние се качихме горе в планината.

— Зак, голям идиот си! Как можа да я заведеш там? Сигурно си искал да се спускаш шус, нали? Това е престъпление, по дяволите!

— Не беше това причината.

— Ти току-що се спусна шус, тъпако! Видях те. Това е истинско безумие! Но мислех, че си се качил сам.

— Изобщо не ме интересува шусът, Ник. Дори не съм забелязал, че се спускам така. Още ли не се е задала шейната?

— Те тръгнаха преди малко. Трябва им време, за да стигнат до върха… Господи! Как си могъл да й позволиш да дойде с теб?!

— Не знам… Мислех, че… пистата за начинаещи е… Колко съм глупав. Ужасно глупав! Никога няма да си го простя, Ник… Не подозирах, че пистата толкова ще се стесни.

— Да се приберем в заслона. Тук ще замръзнеш.

— Ще се прибера, когато я свалят.

— Господи! — ядосано каза Ник и му подаде шапката си, после намери едно одеяло и го паметна с него.

Двамата дочакаха планинските спасители, които плавно спряха пред тях шейната с увитата в одеяла Джиджи.

— Ще я откараме в болницата — каза единият от тях и подхвърли на Зак грейката и пуловера му. — Само кракът е, ще се оправи.

— Ще карам след вас — отговори му Ник вместо Зак, който беше онемял от облекчение.

Линейката се спря пред градската болница, през която днес вече бяха минали десетки пострадали скиори. Ник и Зак седнаха в чакалнята умълчани и напрегнати. След три четвърти час една делова сестра дойде при тях и заговори бързо:

— Чудесна чиста фрактура на фибулата. Точно в средата на прасеца. Лесно ще зарасне. Поупоили сме я, няма да чувствува болка още няколко часа. Фрактурата е наместена, лекарят гипсира крака, това са патериците й. Има лошо натъртване, но това е нормално. Ето ви обезболяващи таблетки. Вземат се по една през четири часа. Трябва да й стигнат за три дена. Може да се движи, показах й как да се оправя с патериците, но е по-добре да полежи. Това са рентгеновите снимки. На излизане платете в регистратурата.

Тя изчезна, преди те да успеят да й зададат какъвто и да е въпрос. Зак тръгна бързо към регистратурата.

През летящата врата един санитар вкара количката, на която седеше Джиджи. Той умело заобикаляше току-що докараните от планинските спасители нови пациенти.

Кракът на Джиджи беше гипсиран от коляното надолу. Разрязаният й клин се вееше. С бледото си, измъчено лице тя приличаше на парцалена кукла, забравена от разсеяно дете.

— Как се чувствуваш, моето момиче? — попита Ники хвана дръжката на количката.

— Не много зле. Лекарят каза, че това била една от най-чистите фрактури, които е виждал тази седмица — изнемощяло му отговори Джиджи. — Много ме похвали, сякаш съм се старала да излезе толкова хубава.

— Още ли те боли?

— Не, но се чувствувам замаяна… Сигурно е от упойката. Горе е като конвейер… Много е красиво. Нещо като ортопедически рай… Но не ви пожелавам да попаднете там.

— Случайно да са ти казали какво значи „фибула“?

— Не. Само споменаха, че съм извадила голям късмет. Щяло да ми мине като на кутре.

— Джиджи…

Зак, който се бе върнал от регистратурата, застана до нея с рентгеновите снимки в ръце и я погледна виновно. Джиджи изобщо не му обърна внимание.

— Джиджи? — пак я повика той, много разтревожен.

Тя гледаше право пред себе си, сякаш не го забелязваше.

— Ник, ще ме закараш ли до хотела?

Двамата мъже се спогледаха и мълком помогнаха на Джиджи да се прехвърли от количката в колата. Когато стигнаха до хотела, те я изправиха, защото тя настояваше да тръгне сама с патериците. Джиджи закуцука бавно, като пренасяше цялата си тежест върху здравия крак.

— О, Господи, каква досадна история! — изсумтя Пандора, когато тримата влязоха в малката й спалня. — Чудех се къде ли сте изчезнали. Прибрах се в хотела на автостоп. Трябваше да се досетя… На новаците все такива неща им се случват.

— Благодаря.

— Ще се оправиш. Няма страшно — каза Пандора.

— Благодаря.

— Ще ти помогна да се съблечеш — предложи услугите си Пандора с отегчен тон.

— Благодаря.

— Хайде, момчета, излизайте. Сама ще се оправя. Имам опит.

След малко Джиджи вече лежеше на кревата, облечена в своята червена фланелена пижама. Пандора бе разрязала единия й крачол, за да мине през него гипсът. Както в повечето скиорски хотели, стаята беше прекалено отоплена. Джиджи отказа да си облече пуловера. Пандора обу кадифен панталон, облече си копринена риза, нахлузи на краката си меки космати апрески, взе си чантата и слезе в хотелското барче да търси Зак и Ник.

— Къде е Зак? — попита тя Ник, който седеше на едно високо столче до бара.

— Горе, в нашата стая.

— Защо?

— Не е в настроение.

— Защо, за бога?!

— Чувствува се виновен, че е качил Джиджи в планината.

— Господи… — Пандора се изсмя, защото не повярва на ушите си. — Тя не ми спомена за такова нещо. Всъщност нищо не ми каза. Много глупаво от нейна страна. Новашки щуротии! Вината е колкото негова, толкова и нейна. Аз никога не бих извършила такава абсолютна глупост.

— Не се съмнявам — отговори й Ник студено, а тя си поръча едно питие.

Известно време двамата пиха мълком. „Типично за Пандора е да смята счупването на крак за гаф, какъвто тя никога не би допуснала, защото е добре възпитана“ — помисли си Ник. Съжали, загдето й каза, че Зак е качил Джиджи в планината. Впрочем тя рано или късно щеше да научи. Той вече не се питаше какви чувства изпитва приятелят му към Джиджи: беше го разбрал, като видя колко се разтревожи Зак за момичето. „Тоя глупак се е влюбил за пръв път в живота си. Но не мога да го упреквам.“

Много от жените в бара бяха познали Ник и го зяпаха. Той обърна гръб и заговори красивото червенокосо момиче, което седеше от дясната му страна. Актрисата се ядоса, допи си питието и си поръча второ. „Чудесно ще си прекарам вечерта! — помисли си тя. — Ник ще флиртува с всички мацки в хотела, ще се прави на простосмъртен, на скромно и очарователно момче пред тия малки звездоебки, докато Зак се терзае, усамотен в стаята си.“

„Зак… Сам, неоснователно обвиняващ се за глупавото падане на Джиджи. Той има нужда от утеха. Сигурно много се измъчва и е самотен. Сега е най-беззащитен. Грехота е да стои неизползуван.“

— Ще ида да ги видя какво правят — каза Пандора на Ник. — У теб ли е ключът от вашата стая?

Ник й подаде ключа и тя се измъкна от барчето. Докато се качваше по стълбището, мислено се поздрави за това, че не е изпуснала сгодния случай. Така действуваха Харпърови, докато останалите хора прекарваха времето си в безплодни мечти.

Пандора застана пред открехнатата врата на стаята на момчетата. „Защо Ник не ми каза, че е отключено?“

От коридора се виждаше почти цялата стаичка. Зак се беше проснал на леглото откъм прозореца, осветяваше го само малката нощна лампа, сложена на шкафчето между двете легла. Той спеше дълбоко. В стаята беше много топло. Скиорските му обувки бяха захвърлени до стената, клинът — преметнат през таблата на кревата. Зак лежеше само по слип. До него беше метната хавлия, с която сигурно е искал да се завие, преди да заспи. Пандора влезе в стаята и тихо затвори вратата. После на пръсти, пристъпвайки безшумно с меките си апрески с филцови подметки, стигна до леглото на Зак.

Джиджи седеше на леглото и се чувствуваше доста добре въпреки всичките си премеждия. Упойката и обезболяващите таблетки все още действуваха. Тя беше приятно замаяна. Мислеше си, че счупването би могло да е и по-лошо.

Затвори очи и се опита да заспи. Но непрекъснато се сещаше колко зле се е държала със Зак в болницата. „Сигурна ли съм всъщност, че горе в планината той постъпи нечестно с мен? Зак само ми каза, че ме обича, че за него съм единственото момиче на света. При тези обстоятелства съвсем естествено е, че се целунахме, че дълго се целувахме. Дори Саша би признала, че в такъв момент не е редно да караш мъжа да страда. Какво от това, че видях в очите му задоволство от победата?! Съвсем обяснимо е, след като аз отвърнах на неговите целувки, за които и бездруго отдавна мечтаех. Редно ли беше да се дърпам като обидена девица от викториански роман?“

Като премисли случката и се запита защо нейните ски я понесоха надолу съвсем като Харолд Лойд, тя осъзна, че не бива да вини само Зак за счупването на крака й. Докато лежеше изоставена на снега и чакаше да дойдат спасителите, страхът и болките й преминаха в ярост, насочена срещу Зак. Но всъщност преди да се изскубне от здравата му прегръдка, беше в безопасност. Той през цялото време се бе спускал много предпазливо, макар че тя по начало не биваше да се поддава на увещанията му. Не беше редно да му се сърди, защото Зак по природа си беше безразсъден и вярваше, че човек може да постигне всичко, ако има кураж да рискува. Джиджи отдавна знаеше това, но все едно го послуша.

Докато прехвърляше тези мисли в замъгленото си съзнание, тя разбра, че всъщност се сърди на себе си, а не на Зак. Но в болницата си изля яда на него. Когато той й каза, че ще бъде в съседната стая и че щом й потрябва, може да го повика, тя дори не му кимна в отговор, а само изсумтя пренебрежително. Сякаш ако проговореше, щеше да му окаже прекалено голямо благоволение.

„Той изглеждаше толкова нещастен. Това сякаш ми достави удоволствие… Да, приятно ми беше да гледам всемогъщия, велик и мъдър Зак Невски почти разплакан.“

Как всъщност започна всичко? Джиджи за пръв път видя Зак на едно от тържествата на семейство Невски. Саша много й бе говорила за брат си, но на нея й се стори, че всички лели, братовчедки и племеннички му обръщат прекалено голямо внимание. Според Саша, която беше в течение на любовните му авантюри, по онова време той ходел с една актриса. По-късно тръгнал с друга. Саша гордо заявяваше, че няма жена, която да устои на Зак, както и че никоя не може да го задържи за дълго. Още тогава Джиджи се зарече, че няма да допусне да бъде свалена от Зак, този любимец на театралните критици и безспорен крал на извън бродуейските театри. Още тогава реши, че ако някой ден случайно между тях възникне нещо, ще го държи на дистанция. „О, да — каза си Джиджи, — аз играх с него много сложна игра, правех се на недостъпна, на изтънчено сдържана като хитра девственица от роман на Антъни Тролъп, която се опитва да хване за съпруг някой богат шаран. Само дето не го карах да ме нарича «госпожица Орсини». Играта беше приятна, но прекалих. Доказателство за това е счупеният ми пищял — Джиджи въздъхна страстно. — Ох, колко искам Зак, този прекрасен Зак. Копнея да му кажа всичко, което си мисля. Искам да разбере, че го обичам. А той е в съседната стая. Лошото е, че там няма телефон. На излизане Пандора затвори вратата и той няма да ме чуе, ако го повикам. С патериците се оправях доста добре, но тогава Ник и Зак бяха до мен. Лекарят ме увери, че мога дори да изкачвам стълби, а Зак е толкова наблизо. Но защо да рискувам така по детски? Ами ако се подхлъзна и си счупя и другия крак? Не ми ли стигат толкова преживявания за един ден?“

Тя потръпна при спомена за планината и затвори очи. Не се престрашаваше. Но независимо от всичко й се искаше да постъпи безразсъдно. Тя се раздвояваше.

Пандора застана над Зак и започна да преценява обстановката. Изтощен от преживяното, той беше заспал дълбоко, толкова дълбоко, сякаш бе взел наркотици. Тя за пръв път го виждаше без присъщото му енергично и властно изражение. Дъхът й секна, докато оглеждаше красивото му, голо и силно тяло. Ох, колко й се искаше да го има такъв, безпомощен. Тя се вторачи с възхищение в голямата заоблена буца, която издуваше слипа му. Пандора никога не бе разполагала с такава неограничена власт над един мъж. Никога не бе изпитвала такъв прилив на топлина при вида на мъж, когото желаеше, но още не бе завоювала. Тя усети между краката си приятни, настойчиви и силни пулсации. Съблече се тихо и остави дрехите си да паднат на пода, без да откъсва поглед от голото тяло на Зак, оценявайки го с опитно алчно око. Бавно махна хавлията от леглото и положи стройното си тяло на нейното място. Внимаваше да не се докосне до Зак. Подпря се на лакът, за да може да гледа лицето му.

Зак не се помръдна. Дълбокото му равномерно дишане не се промени. Пандора предпазливо бръкна през цепката на слипа и леко сложи длан върху пениса на Зак — мек, сбръчкан, с нежна кожа. Когато прецени опипом дължината му, тя съвсем се подмокри. Загледа се в лицето на Зак. Нямаше признаци, че той се събужда. Сдържайки се с усилие на волята, тя изчака, докато от топлината на неподвижната й длан членът на Зак започна да набъбва. Той продължаваше да лежи спокойно и тя прецени, че ще е безопасно да обхване пениса му с пръсти и да го стисне лекичко. Пенисът се надигна и тя разхлаби пръстите си, за да го хване както трябва. „Става все по-хубав и по-хубав — помисли си Пандора, обезумяла от страст, но все още съумяваща да запази самообладание. — Дори не съм предполагала, че може да е такъв.“ След малко тя предпазливо разтвори цепката на слипа и освободи пениса от притискащия го плат, обгърна го с цяла длан и той запулсира неравномерно, а след това щръкна и се залепи за корема, насочен към пъпа. Зак въздъхна насън, размърда глава, но не се събуди. Пандора се възхищаваше на прекрасната му възбуда. „Никога на никоя няма да принадлежи толкова всецяло. Не по този начин“ — помисли си тя тържествуващо. Повече не можеше да се сдържа, разтвори пръсти, прекрачи Зак и внимателно се намести над него като строен русокос хищник.

Зак продължаваше да спи. Само промърмори нещо и помръдна главата си. Пандора погледна надолу, за да се нагласи точно над твърдия му член. Хвана с опитна ръка тежкия жезъл и започна да го вкарва сантиметър по сантиметър в жалното си тяло. Единият от клепачите на Зак леко се повдигна и носле пак се спусна. Пандора взе да свива и да отпуска мускулите на вагината си. Зак замърда нагоре-надолу и очите му се отвориха.

— Какво?! — промити той съвсем объркан.

Пандора не му отговори. Тя бе обзета от изгарящо желание и затова задвижи напред-назад бедрата и задника си в неудържим ритъм. Зак още сънен се претърколи върху нея, без да прекъсва акта, притисна я към дюшека и запремигва.

— Какво, по дяволите… — прошепна той дрезгаво и учудено.

Тя пак нищо не каза, а се освободи и от последните ограничения, които сама сладострастно си бе наложила. Изхвърли таза си нагоре, водена от лудешки стремеж пенисът на Зак да проникне колкото може по-надълбоко. Мъчително възбуден, подчинявайки се на животински инстинкт, Зак се вряза в тялото й. Двамата се бяха вкопчили един в друг, тя сключи голите си крака на кръста му, а той й го заби още по-навътре. Пъшкаха тежко от разкрепостена страст, когато Джиджи отвори вратата. Тя се олюля, подпря се на вратата, безсилна да отмести очи от тях. Двамата на кревата не я забелязваха, защото се бяха устремили към неудържимия варварски завършек, и се проснаха със затворени очи, дишайки тежко от облекчение.

Когато излезе от вцепенението си, Джиджи в трескавото си желание да се махне час по-скоро оттам блъсна вратата с една от патериците си. Зак налита глава и зърна за секунда лицето й, преди тя да се обърне. Той зина, втрещи се, а Джиджи закуцука тромаво по коридора, оставяйки вратата отворена. Зак изведнъж осъзна какво е видяла Джиджи. Изскубна се от прегръдките на Пандора, скочи на крака и започна непохватно да си нахлузва клина.

— За къде си се разбързал? — попита го Пандора недоволно, без да отваря очи. Никой мъж не бе напускал тялото й с такава неджентълменска безцеремонност.

— Мръсна кучко, ще те убия!

Пандора учудено отвори очи.

— Каквоо?! Какво те прихвана?

— Джиджи ни видя.

— Е, и какво от това?

— Махай се! — извика Зак и се тръшна на един стол, съзнавайки, че е безсмислено да ходи при Джиджи. Каквото и да й кажеше, тя нямаше да му повярва. И кой ли би му повярвал?

— Зак, не бива да се държиш така с една дама. — Пандора се опита да обърне всичко на шега.

Тя самоуверено си мислеше, че е незабравима. Но не можеше да допусне Зак да я запомни като мръсна кучка. Тази вечер той просто беше откачил. А на всичко отгоре беше и неблагодарен.

— Махай се! — повтори Зак.

Тонът му беше толкова злобен, че тя бързо се избърса с горния чаршаф и започна да се облича трескаво, като че подът под краката й беше нажежен. После затръшва вратата зад гърба си и застана нерешително в коридора. Господ й беше свидетел, не можеше да се прибере в стаята си.

Пандора повдигна нервно рамене, огледа не са ли раздърпани дрехите й, оправи си косата с механични движения на ръката и тръгна надолу към барчето. Пламналите й бузи и незадоволеният й поглед подчертаваха нейната патрицианска красота. „Само не Ник! — реши тя. — Той не заслужава да го ощастливя тази вечер. В барчето има сума хубави момчета, а аз тепърва ще го ударя на живот. — При тази мисъл се усмихна. — Един бърз тек никога не е достатъчен. Макар че това беше най-бавният бърз тек през живота ми. Когато Зак си спомни колко съм добра, ще съжали, че ме е отпратил. Утре ще ме обикаля като гладно кученце, което иска пак да го нахранят. Но няма да го огрее. Една Харпър не може да бъде отритната току-тъй.“

16

— Не мога да разбера защо продължава да е толкова потисната — каза разтревожено Били.

Двете със Саша седяха в кухнята на апартамента, в който живееха момичетата. Беше събота и Саша имаше почивен ден, затова използуваха възможността да си поговорят насаме в кухнята.

— Кракът й се пооправи, би трябвало да е вече в по-добро настроение — продължи тя.

Джиджи се прибра от планината няколко часа след като Били пристигна от Париж и се настани в апартамента си в „Карлайл“! Оттогава бяха минали четири дена, през по-голямата част от които Били правеше компания на Джиджи и я караше да се храни редовно. Вечерите си тя прекарваше или с двете момичета, или с Джесика. Общуването с тези три жени, които не знаеха за историята със Сам, беше като балсам за измъчената й душа.

— Ако ставаше дума само за крака й, щях да се съглася с теб. Но вече съм сигурна, че между нея и Зак се е случило нещо — отговори й Саша. — Откакто се завърнаха, той не й се е обаждал. Това ми изглежда странно, не е в стила му. А и Джиджи не споменава името му, което доскоро повтаряше непрекъснато. Предполагам, че става дума за типичен случай на несподелена любов. С удоволствие бих му счупила главата, но ме е страх да попитам Джиджи каква е работата. Виждам, че тя се измъчва, никога досега не е изпадала в такова състояние. Не искам да я разпитвам, въпреки че съм страхотно любопитна по природа. Освен това… не е удобно да им се бъркам, защото Зак ми е брат.

— Но, Саша, ти сигурно знаеш точно какви са отношенията им. Той ти е брат, а тя — съквартирантка. Връстнички сте. Не е възможно да не знаеш.

— Били, ако науча нещо, веднага ще ти го съобщя с най-големи подробности. Но аз просто не мога да ги разбера. Връзката им е старомодна и… странна.

— Не са ли любовници?

— Никой нормален човек няма да ги нарече любовници. Те дори не се докосват…

— Не се докосват! Хайде де!

— Сигурно и двамата нещо не са наред. Не мога да си представя жена, която не би легнала със Зак, ако получи такава възможност.

— Както и мъж, който не би легнал с Джиджи…

Били и Саша се спогледаха. Те се разбираха много добре. През последните няколко дена двете откриха, че много си допадат. Това понякога се случва между жени на различна възраст, с различно потекло и житейски опит, макар и да не се познават много добре.

— Я да видим какво са ни донесли за ядене, докато е още топло — каза Били. — Поръчах ястията тази сутрин и изпратих шофьора да ги докара. Помислих си, че ще е добре да хапнем нещо топло, вместо да караме само на сандвичи.

— Една армия трябва да бъде хранена добре. А три жени правят цяла армия… Въпреки че едната е ранена, другата в най-скоро време ще е безработна, а третата… впрочем не знам какви са ти проблемите — деликатно завърши Саша. Според нея Били изглеждаше по-потисната и от Джиджи.

— Някой ден, когато си ги изясня, може и да ги споделя с теб.

„Не мога да лъжа Саша и да я гледам в очите — помисли си Били, — макар че най-лесното е да й кажа, че всичко ми е наред.“

— Добре, че поне не са свързани със Зак.

— Орлови-Невски нямат нищо общо с моите грижи — засмя се Били.

— Слава богу, и без това се чувствувам доста гузна. Да идем в хола, Били. Докато обядваме, ще ти покажа снимка на вилата в Хаваите, която може би ще реша да не си купя. А може пък и да си купя. Искам да видиш моята колекция от каталози.

— Каталози ли? Или проспекти на агенции за продажба на недвижими имоти? Аз винаги имам подръка по няколко, за да ме подсещат, че мога незабавно да си купя плантация, ранчо или остров в Мейн. Или и трите заедно. Или пък някой замък в Испания. Това е своеобразно бягство от действителността.

— Но ти не ги купуваш. А всъщност можеш. Защо не го правиш?

— Просто не обичам да живея сред природата. Ще се чудя какво да правя — каза Били замислено. — Свикнала съм непрекъснато да върша нещо. Ще ми се наложи да стана скотовъдка или да ходя на лов за диви патици или за омари. Това не е в стила ми. Джиджи, ще хапнеш ли малко от този пастет?

— Не, благодаря.

— Трябва да се храниш, момичето ми, слабееш пред очите ми, а нямаш излишни килограми за сваляне — каза Били и погледна Джиджи угрижено.

— Когато стигнете до пилето, и аз ще го опитам. Обещавам — успокои я Джиджи.

— Добре, но после да не се отметнеш. А сега искам да ви направя едно признание. Откакто съм се върнала, изгарях от желание да развия коледния си подарък и снощи след вечеря не устоях на изкушението. Скъпа, той е толкова красив! Никога не съм имала такава дреха! Щом го облякох, се почувствувах друг човек, превърнах се в Джорджи. А тя си е поживяла доста по-добре от Били. Не ми се искаше да съблека този халат. С него изглеждах божествена, толкова романтична и привлекателна… Въпреки че край мен нямаше нито един прислужник. Обадих се на Джесика по телефона и й прочетох картичката. Тя настоя да я прочета и на Дейвид, когато той се върне от работа. Толкова им хареса. Особено за онзи цигулар от „Кафе дьо Пари“… Или за наниза от розови перли… Как Джорджи изобретила спиралата за мигли. Изобщо не подозирали, че имаш такава фантазия. Довечера отивам у тях да им покажа халата и прекрасната рисунка, на която съм заобиколена от трима слуги. Горката Джеси умира от нетърпение да си отвори подаръка, но в семейство Строс винаги първо посрещат тържествено еврейския празник Ханука и чак след това — Коледа. Затова тя не смее да го разопакова. Благодаря ти, Джиджи. Това е най-прекрасният и най-оригиналният подарък, който съм получавала в живота си.

— Още щом го зърнах, разбрах, че ще ти хареса — пооживи се Джиджи.

— Какво си подарила на Джеси? Обещавам ти, че няма да й кажа.

— Розова френска пижама от двайсетте години. Сигурна съм, че е нейният размер.

— А какво пише на картичката й?

— Тя е опакована заедно с пижамата. Но Саша ксерокопира всички картички, когато се канехме да направим колекция от бельо заедно с господин Джими.

— Горкият господин Джими! — каза Били. — Макар да не го познавах, сигурна съм, че щеше да ми допадне. Ужасно е да умреш от инфаркт тъкмо когато играеш покер и държиш каре аса…

— Бог дал, Бог взел… — прекъсна я Джиджи. — Може да е било и за добро. Хубаво си е поживял и накрая не се е мъчил. Освен това беше ерген…

— Джиджи! Колко си коравосърдечна — възмути се Саша. — Ами аз? От години работя при него, обичах този човек, той ужасно ми липсва. А единственият му наследник, негов племенник, е психиатър и се кани да продаде фирмата на „Уорнърс“. Много е чевръст за психиатър. В „Уорнърс“ си имат свои манекенки. Как ще си изкарва прехраната Саша Невски, след като договорът бъде подписан? „Бог дал, Бог взел…“ — така ли каза за господин Джими? Засрами се, Джиджи!

— Идеята му да възпроизвежда старовремско бельо е много хубава — добави Били. — Съжалявам, че надеждите ви не се сбъднаха.

— Щом харесваш идеята, защо не се включиш в този бизнес заедно с нас? — попита Саша. — Защо не откриеш една нова фирма и не осъществиш замисъла му?

— Какво? О, не, Саша, не! Не мога да си представя, че ще тръгна да конкурирам фирмите от Седмо Авеню, след като съм притежавала „Скръпълс“… Това е невъзможно. Излишно е да говорим повече по този въпрос.

Били категорично поклати глава. „Саша дори не подозира какво би си помислил елитът от нашия бранш, ако се заема да осъществявам шантавото хрумване на Джиджи. Всички ще ми се смеят, че от «Скръпълс» съм слязла до равнището на такова скромно, макар и очарователно начинание“ — помисли си тя и продължи:

— Защо не опитате другаде? Бих могла да ви препоръчам на някои фирми.

— Благодаря ти, Били, но няма нужда — побърза да каже Джиджи, преди да е отговорила Саша. — С господин Джими се разбирахме. Макар че се наложи той дълго да ме убеждава. Освен това идеята е изпяло негова, а не моя. Не бих могла да я предлагам на непознати хора.

— Аз пък бих могла — възбудено каза Саша, докато пречеше на котарака си да докопа пастета.

— Защото си Орлова — каза Джиджи безизразно.

— Ако не беше толкова оклюмана, щях да го възприема като обида — отговори й Саша. — Но ще си позволяла изтълкувам твоите думи като признание за това, че по-лесно от теб понасям несполуките, че съм по-упорита и по-голяма оптимистка.

— Щом казваш…

— Кракът ти няма вечно да е счупен, а освен това мадам Гейтръм беше учудващо любезна с теб, макар че първо ти крещя половин час по телефона. Но все пак не те уволни.

— Защото трудно ще намери друга, която да й върши тази отвратителна работа — ядоса се Джиджи. — Да се разправяш с клиенти, които искат да получат най-доброто срещу минимални пари, да им препоръчваш най-скъпите ресторанти и цветарски магазини, за да спечелиш от по-голямата комисиона, да угаждаш на вечно недоволни съпруги, да изписваш купища хартия, без да отлепяш телефонната слушалка от ухото си, да слушаш как келнерите одумват конкурентните фирми, което значи, че когато работят за тях, клюкарствуват по твой адрес, да гледаш колко отвратително се държат всички с миячките на чинии и като забележат, че някоя от тях се е подпряла на стената, й казват: „Щом можеш да стоиш права, значи можеш и да миеш.“ Така се отнасяха и с мен в началото, никога няма да го забравя. Мразя всичко в тази гадна служба! Никога няма да се върна там. Предпочитам да стана готвачка в някое семейство.

Били я изгледа и не каза нищо. „Това е само моментен изблик на недоволство от работата, в която Джиджи толкова бързо напредна. Не трябва да възприемам думите й на сериозно. Говори така, защото е нещастна в любовта.“

— Пълна скръб! — промърмори Саша, докато си хапваше с апетит от пастета. — Колко тъпи са тия предпразнични дни. Ако не беше Марсел, щях да се заразя от твоето настроение. Добре, че Марсел е толкова весел котарак. Потърсих утеха в моите каталози, но дори коледното издание на „Нийман Маркъс“ ме разочарова… За пореден път! Защо тези хора си мислят, че искам да си купя електронен велосипед, на който е монтиран гигантски телевизор, за да не ми е скучно, докато въртя педалите? И то само срещу двайсет хиляди долара. Това е най-голямата глупост на годината. Били, виждала ли си „Комро-1“, който предлагаха миналата година? Не си ли?! Представи си един голям грозен робот, който отваря врати, изхвърля боклука, мете, полива саксиите и разхожда кучето и струва само петнайсет хиляди долара. За тези пари сама ще си отварям вратите. А я погледни това! Четиринайсет хиляди долара за туника и панталон от „Галанос“! Предпочитам да се науча да шия! — Саша възмутена ритна купчината каталози, които бе събирала от години. — Преди две години „Нийман“ предлагаха много сладки щраусчета по хиляда и петстотин долара парчето. Извънредно изгодна покупка… особено ако имаш ранчо.

— Защо събираш тези каталози, щом толкова те ядосват? — полюбопитствува Били. Тя никога не беше виждала колекционер на каталози.

— Това е някаква ненормална страст. Не съм тяхна редовна клиентка, поръчвала съм два-три пъти по нещо за лелите си само колкото да продължат да ми изпращат изданието си. Имам чувството, че всички коледни стоки си приличат, независимо дали са от „Б. Олтман“, „Бонуит“, „Саковиц“, „Маршал Фийлд“, „Джордан Марш“, „Сакс“ или „Блумингсдейл“. Ужасно банални костюмчета и рокли, натруфени блузи, крещящи пуловери, прекалено скъпи кожи… Я погледни тук, пелеринка от руски самур за сто хиляди долара. На драго сърце бих я приела, за да стопли дивата ми руска душа, но само ако господин Маркъс ми я подари от любов към мен. Банални дрешки, каквито само един мъж, на когото не му се ходи по магазините, би купил на своята дъщеря, съпруга или сестра. Една жена никога не би ги харесала. В тези каталози всичко е префасонирана миналогодишна стока. Пълна скука! Нищо младежко!

— Ти просто не си от хората, които си поръчват по каталог — каза й Били. — Имаш изграден вкус.

— Може и така да е — замисли се Саша, — но защо да няма каталози и за жени като мен? Е, „Нийман“ поне се опитва да бъде малко по-различен от останалите… Щраусчетата им много ми харесаха. Има и каталози само за бижута, за класически бижута, които не биха възторгнали никоя жена, има и за часовници. Съществуват хиляди каталози за часовници. Или пък за подаръци от магазини като „Тифани“ и „Гъмпс“. Ако човек иска нещо по-сдържано, ще вземе каталога на „Сиърс-Роубък“. А реши ли да се прави на каубой, ще си поръча нещо от „Л. Л. Бийн“. Докато на мен ми трябва каталог за всичко най-модно. Цяла година ги чакам да излязат като идиотка и все се надявам, че ще ме изненадат с нещо. Тъжна картинка!

— Може би по този начин всъщност си правиш много коледни подаръци безплатно — каза Джиджи.

Тя се опитваше да прояви състрадание към приятелката си, чиито оплаквания бе слушала безброй пъти. Саша с часове прелистваше каталозите си, разглеждаше ги неодобрително дори докато лежеше във ваната. За нея те бяха нещо като литература. Джиджи се чувствуваше задължена да демонстрира известен интерес към терзанията на Саша, след като бе изрекла онези ужасни думи за господин Джими. Тя не можеше да сподели със Саша истинската причина за мрачното си настроение, за това, че вече не вярва в нищо. Саша обичаше Зак и Джиджи никога не би я накарала да избира между тях двамата.

— Не — възрази й Саша, докато си хапваше от пилето и салатата. — Не мисля, че е така. Четенето на каталози, колкото и скучни да са те, прилича по-скоро на обикаляне на магазините. Тези издания са подходящи за хора, които нямат време за пазаруване и не са импулсивни купувачи. Това е една въображаема екскурзия из магазините. Евтино удоволствие. Всичко, показано на страниците им, може да бъде купено. А модните списания поместват снимки на тоалети, които още не са пуснати на пазара. Ако искаш да си поръчаш нещо от каталог, достатъчно е само да се обадиш по телефона. Въпреки че не харесвам повечето показани стоки и нямам пари да си ги купя, доставя ми удоволствие да ги избирам, без някоя продавачка да ми се мотае в краката. Решавам да не купя някоя диамантена огърлица или китайско порцеланово птиченце за петстотин долара, дамска чанта „Вюитон“ или някой от трийсетте уж различни, а всъщност еднакви халати от кадифе, и ми става приятно, загдето съм устояла на изкушението. Може би монахинята в мен се обажда. Догодина ще изхвърля всички каталози неразпечатани, защото пак ще са същите.

— Обзалагам се, че няма да го направиш — мрачно каза Джиджи.

— Права си… Както вече споменах, аз съм оптимистка. Не искам да съм единственият човек в квартала, който не е виждал новото издание за 1983 година на „Нийман Маркъс“ „Всичко за мъжа и жената“. Интересно защо ли не се нарича „Всичко за жената и мъжа“?

— Твоето увлечение не е ли породено само от любопитство? — попита Били.

— Така беше отначало, Били. Но погледни колко опърпани са тези каталози… Човек може да ги помисли за детски книжки… Знам ги наизуст. Може това да се дължи на някакъв мой умствен дефект, но и много други хора страдат от него. Ето виличката, за която ти казах, че се колебая дали да я купя.

Саша подаде на Били коледния каталог на „Нийман“ за 1982 година и тя видя снимката на плантацията „Ханалай“ в Кауаи, голямо имение, разположено на брега на изумруденозелен залив, в което бил сниман филмът „Южният Пасифик“.

— Каква виличка?! — учуди се Били. — Това е изглед от птичи полет, виждат се десетки мили от брега.

— Прочети текста. В долния край на страницата пише, че там щели да строят напълно обзаведени вилички с, както пише тук, прекрасен изглед по залез. Нали е много красиво? — В гласа на Саша прозвучаха собственически нотки.

— Начална цена милион и двеста хиляди! Това е…

— Скъпо? И какво от това? Цената не може да накара Саша Невски да не мечтае. Както е казвал Марк Твен, нищо не може да накара едно момиче да престане да мечтае. След като няма да си купувам къси чорапки със звънчета и чанти от змийска кожа, мога да не си купя и вила. Така се чувствувам богата.

— Мисля, че започвам да те разбирам, или се обърквам още повече — засмя се Били.

Тя не можеше да проумее защо Джиджи е оклюмана, когато Саша е толкова въодушевена.

— Виж, Били — каза Саша, разлиствайки каталога на „Б. Олтман“, — това е рокля за повече от четиристотин долара. Ушита е от коприна, кройката й е семпла, има съвсем малко бродерия само на деколтето. Пише, че е произведена в Индия, където работната ръка е много евтина. Тези хора са за убиване.

— Повече от четиристотин долара ли? Я да я видя — каза Джиджи. — Ау, отвратителна е… Може да е от снимката.

Тя внимателно разглеждаше снимката. За пръв път, откакто се бе прибрала вкъщи с гипсиран крак, по лицето й се изписа интерес.

— Моделът си е такъв — троснато рече Саша.

— Може и да си права… — каза Джиджи и неочаквано млъкна. — Както и да е…

— Какаво искаше да кажеш? — настоя Били. — Хайде, Джиджи, довърши си мисълта.

— Ами… ако… направя една колекция като онази, за която си бяхме говорили с господин Джими, ако пусна моделите в производство и започнала ги продавам… по каталог? Всъщност идеята не струва. Аз и каталог! Нищо не разбирам от каталози.

— Как да не разбираш?! — възрази й Саша. — Аз притежавам всички свестни каталози, издадени през последните пет години. А ти, Джиджи Орсини, си ги изчела от първата страница до последната. Някои дори по два пъти.

— Така е. Но в тях има толкова много различни стоки, освен това ги издават само преди Коледа. Хората не са свикнали да купуват бельо като моето. А аз ще продавам само бельо, не конфитюри или слънчеви очила за кучета. Не можеш да запълниш цял каталог само с бельо.

— Мисля, че Джиджи е права, Саша — каза Били. — Човек трябва да разполага с много стока и с име. Всички тези каталози са издадени от реномирани фирми. Хората си поръчват подаръци при тях, защото още щом погледнеш кутията, разбираш, че е от солидна къща. Като „Нийман“ или „Тифани“. Никой не е чувал за Джиджи Орсини… Поне засега.

— Били, ти изрече велика мисъл! — възторжено се намеси Джиджи. — Абсолютно права си. Най-важно е реномето… Били, какво ще кажеш за „Скръпълс“?

— „Скръпълс“ ли? Какво имаш предвид? — учуди се Били.

— „Скръпълс“ — каталог от типа на „Скръпълс“!

— О, Джиджи, моля те! — засегна се Били. — „Скръпълс“ беше най-изисканият магазин за луксозни стоки в света. Невъзможно е да има каталог на „Скръпълс“. Никога не бих допуснала такова нещо. Освен това „Скръпълс“ вече не съществува. Не, в никакъв случай!

— Там е целият номер, Били. Магазините не съществуват, но името и авторитетът на „Скръпълс“ още се помнят. Не са се минали и две години, откакто… Можеш да го възродиш в друга форма… Това ще е първият шашващ каталог за мода.

— О, Джиджи, имаш ли представа колко скъпи бяха нашите стоки? — отсече Били раздразнено. — Магазините ни в Бевърли Хилс, Ню Йорк и Чикаго всъщност представляваха големи бутици, разположени в центъра на богати квартали. За универсални магазини не бихме имали достатъчно голяма клиентела. Останалите бяха в други страни. Повечето хора нямаха толкова пари, за да купуват от „Скръпълс“, а тези, които имат, не поръчват стоки по каталог. По каталог! Дори ако бях харесала идеята ти… а аз не я харесвам… не можеш да продаваш скъпи тоалети, ако не разполагаш с шивачки, които да коригират дрехата според фигурата на купувачката. Богатите клиентки обичат да им се обръща внимание. Не, това никога не може да се осъществи.

— Ами ако облеклата не са толкова скъпи? — упорствуваше Джиджи. — Ако цените са достъпни?

— Тогава това просто няма да е „Скръпълс“. Дума да не става! — ядосано каза Били.

Джиджи не можеше да разбере защо идеята за каталог на „Скръпълс“ толкова я засегна и накърни спомените й за нейния прекрасен, изключителен бутик, за нейната осъществена мечта, която безвъзвратно бе загубила.

— Били — съсредоточено каза Джиджи, — спомняш ли си първоначалната концепция за „Скръпълс“? Ти ми беше споменавала, че си искала да пренесеш елегантността на Диор в Бевърли Хилс. А после Спайдър те убедил да направите от магазина един „Дисниленд“ за възрастни. Защо пак да не промениш концепцията? Ще предлагаме изискани стоки на умерени цени. Ще наречем каталога „Скръпълс 2“, та хората да не си мислят, че става дума за старата ти фирма… В него всеки ще може да намери качество, стил, младежки дух и добър вкус, онова, за което мечтае Саша…

— Не е задължително да се издава само преди Коледа като останалите — въодушевено се обади Саша. — Нито пък да предлага само подаръци. Може да излиза два, дори четири пъти годишно. Точно когато магазините получават стоката за следващия сезон. О, Били, това е осъществимо! Аз ще ти стана клиентка, Джиджи — също, дори може да се окаже, че самата ти ще си бъдеш клиентка.

— „Скръпълс 2“ — каза Джиджи. — Самото име звучи различно. Цифрата „две“ показва, че не се касае за магазина, че това е нещо самостоятелно. Били, в него може да има раздел за моето старовремско бельо, ще публикуваме и текстовете на картичките. — Тя грабна патериците си и стана, за да вземе техните ксерокопия. — Хайде, Били, прочети ги! Мога да напиша всички текстове за каталога, нали, Саша? Сигурно няма да е трудно. Нищо не разбирам от производство, но с това би могла да се заемеш ти, Били. Саша също ще ни помага и… О, Били, кажи „да“!

— Не.

— Не? — повтори машинално Джиджи.

Тя знаеше, че когато Били каже „не“, нищо не може да я разубеди.

— Не. И предпочитам да сменим темата.

Били скочи. Трепереше от гняв, но не искаше момичетата да забележат яростта й, която самата тя не можеше да си обясни.

— Имам час при фризьора и вече закъснявам — завърши Били. — Джиджи, ти нищо не хапна. Ще ви се обадя по-късно.

Тя бързо се наметна с късото си палто от норка и излезе.

— Аз ли казах нещо нередно? — попита Саша.

— Предполагам, че и двете сме допуснали някаква грешка — отговори й Джиджи. — За последен път я видях толкова разгневена, когато се развеждаше с баща ми.

— Не сте ли доволна, госпожо Айкхорн? — престраши се да я попита Луис, нейният фризьор.

Той се беше разтревожил, защото през цялото време, докато я подстригваше и изсушаваше косата й, Били не каза нито дума, а само гледаше безизразно към огледалото.

Били се сепна.

— О, не, Луис. Всъщност от години не са ми правили толкова хубава прическа. Просто се бях замислила за нещо… за предколедното пазаруване…

— О, моля ви, не изричайте тези думи, госпожо Айкхорн, не изричайте тези ужасни думи — с умоляващ тон каза той. — Аз още не съм тръгнал да обикалям магазините. Изглеждате чудесно. Страхотно. Бих казал, с десет, дори с дванайсет години по-млада. Но никога недейте оставя косата си да порасне толкова. Как може тези парижки фризьори да са толкова изостанали?! Идвате при мен тъкмо навреме. Още един милиметър — и щяхте да загубите неповторимостта си. Най-късно след две седмици пак елате да ви оформя прическата. Обещавате ли ми, госпожо Айкхорн?

— Обещавам ти, Луис. Благодаря. Ще се видим след две седмици.

Лимузината я чакаше пред фризьорския салон. Били мълча през целия път до хотела. Яростта й постихна, защото Луис наистина добре се бе потрудил над нейната занемарена коса. „И най-лошото настроение може да се оправи от едно добро подстригване — помисли си тя. — Но какво право имат тези две момиченца да си представят «Скръпълс» като каталог? Кой в наше време чете каталози? Щом ги извадят от пощенските кутии, хората ги изхвърлят в кофата за боклук. Една манекенка на чорапогащници, която в най-скоро време ще бъде уволнена, и една недоволна от професията си готвачка… Откъде намериха нахалство да ми предложат такова нещо: името на «Скръпълс» да краси каталог за дрехи на умерени цени. Това е отвратително. Все едно да танцуваш върху гроб. Направо неприлично.“

Потънала в мисли, Били влезе във фоайето на хотела и си поиска ключа.

— Госпожо Айкхорн — каза служителят от рецепцията, — един господин ви чака от три часа.

— Не помня да съм си уговаряла среща.

— Седнал е ей там, госпожо Айкхорн.

Били се обърна и видя на креслото един мъж. Той стана и тръгна към нея.

— Госпожа Айкхорн?

— Да?

— Аз съм Зак Невски.

— Очаквате да ви поздравя за вашата постъпка ли?

— Моля ви, госпожо Айкхорн, вие сте единственият човек, с когото мога да говоря.

— Коя нормална жена би искала да разговаря с вас? — попита Били.

— Трябва да говоря с някого. А друг, освен вас няма да ме изслуша.

— Защо мислите, че вашите проблеми ме интересуват?

— Защото сте мащеха и настойничка на Джиджи — упорствуваше Зак.

— Не виждам какво общо има това със случая. Тя от доста време е пълнолетна. Но както и да е, нека се качим горе. Ще ви изслушам само от любопитство. Винаги ми е било интересно как се впиват долни типове като вас. Тази година съм решила да колекционирам кърлежи.

В хола на апартамента Зак изпи само чаша вода и разказа на Били за случилото се в планината.

— Когато се прибрахме в хотела, останах в стаята си. Казах й, ако има нужда от нещо, да ме повика, и оставих вратата отворена, за да я чуя. Бях абсолютно изтощен и веднага съм заспал. В стаята беше много топло, а не успях да отворя прозореца. Изведнъж се събудих и видях, че съм в сексуален контакт с Пандора.

— В сексуален контакт? — строго го попита Били. — Как да го разбирам?

Зак се загледа в обувките си.

— Аз лежах по гръб и… усетих, че в съня си съм се възбудил полово. А Пандора беше в такава поза… Проникването вече бе извършено.

Той стисна юмруци. Стараеше се гласът му да звучи убедително. „Ник по-добре от мен би обяснил нещата. Всеки би се справил с това по-добре от мен“ — помисли си той.

— Проникване? Бихте ли ми го описали? — сериозно каза Били.

— Моят орган бе влязъл в тялото й. Пандора ме беше възседнала. Не знам как се бе озовала върху мен, но когато се събудих, гениталиите ни се движеха.

— Движеха ли се?

— Да, напред-назад, нагоре-надолу. Движението е започнало още докато спях. Не можех да не участвувам в него, защото… бях в състояние на… възбуда, силна възбуда. Продължих да се движа… защото ми беше… но това не е важно, това не е оправдание… чак до края на акта. Изведнъж забелязах, че Джиджи ни гледа.

— Нека си говорим направо — каза Били. — На човешки език това значи, че Джиджи е влязла в стаята ви и ви е заварила да ебете невинно Пандора.

Зак вдигна поглед и се изчерви.

— Казано на човешки език, точно това стана. Пандора е започнала още докато съм спял.

— Но сте довършили работата вече буден, нали? Познали сте Пандора, разбрали сте, че не сънувате.

— Да, така е. Не можах да се спра. Знам, че това не е оправдание. Но не съм искал да я чукам. Вярно, тогава продължих, но никога не бих я свалял. Искам да кажа, че тя първа започна. О, Господи, говоря като малко дете: „Той пръв започна, да се бие, мамо.“ Но ви казвам истината.

— Хъм.

Били стана, отиде до прозореца и погледна надолу към Пето Авеню. Не искаше той да забележи, че едва сдържа смеха си. Прехапа устни, за да спре напиращия кикот, а после умножи девет по седем, това обикновено й помагаше.

— Можете ли да ми повярвате? — попита Зак, притеснен от мълчанието й.

— Колкото и странно да е, мога.

— Можете?! — Зак скочи на крака и събори стола. — Слава богу! Страхувах се, че никой не може да ме разбере.

— Пандора ми прилича на една моя стара позната — каза Били.

Беше си спомнила за басейна, край който прекара много следобеди с доста мъже през последните години от битката на Елис Айкхорн със смъртта. Постъпката на Пандора беше нищо в сравнение с тогавашното поведение на Били.

— Само това ли е причината да ми вярвате? — попита Зак.

— Не, Зак. Може би съм екстрасенс и чета мислите ви. Или може би ми се струва, че наистина обичате Джиджи. Смятам, че ако някой неволно, без да разбира какво върши, е наскърбил любимия си човек, трябва да получи възможност да поправи своята грешка. Вашият разказ е нищо в сравнение с някои случки, за които… чух напоследък.

— Ще поговорите ли на Джиджи за мен? — възбудено попита Зак.

— Не смятам, че това би помотало. Поне в момента. Джиджи не притежава моя житейски опит и е прекалено засегната, за да повярва в такава невероятна история. А това, че сме обсъждали станалото зад гърба й, може да я ядоса. Дайте й време. Знаете, че поне аз ви вярвам. В подходящ момент ще кажа на Джиджи какво мисля. Тя трябва да се успокои. Сега всичко е много объркано и не искам да комплицирам нещата още повече.

— Сигурна ли сте?

— Абсолютно.

Зак тръгна отчаян към вратата. „Каква е ползата от това, че ми вярва, щом не иска да каже на Джиджи?“ — помисли си той.

— Госпожо Айкхорн — каза Зак, извръщайки се към Били, — аз познавам Джиджи. Не допускам, че тя не би се опитала да бъде справедлива към мен, ако вие й разкажете какво се е случило. Разбирам, че не искате да усложнявате нещата, но това ще е едно добро дело. Тя ме обича, знам, че ме обича. А, Господ ми е свидетел, и аз я обичам. Защо не поемете този риск? Не можете да бъдете сигурна, че тя ще се ядоса, преди да сте опитали. Вие нищо не губите.

— Зак, сега разбирам как сте успели да убедите Джиджи да се качите в планината — каза Били и категорично завъртя глава. — Но аз съм по-костелив орех от нея. Щом сте толкова сигурен, поговорете с нея. Не може да ви избяга, защото кракът й е гипсиран.

— Изпросих си го.

— Затова ви го казах. Довиждане, Зак.

След като той излезе, Били затвори вратата на апартамента. „Дори не са се докосвали, каза Саша. Да не докосне такъв мъж! Трябва да заведа Джиджи на психиатър или напрано в лудницата. Или пък това е някаква нейна странна приумица, нещо като ядене на живи златни рибки. Не, не може да е приумица. Аз, да речем, бих яла златни рибки, ако съм много пияна и цялата компания си хапва с апетит от тях… Но да не го докосне!“ — помисли си Били.

Тя отиде до телефона и избра номера на Джош Хилман. Време беше да му съобщи, че се е завърнала в Щатите. След като цял ден се бе занимавала с проблемите на Джиджи, Саша и Зак, тя бе изпитала потребност да си поговори с някой по-улегнал, мъдър и солиден човек, вече преболедувал младежките щуротии и ентусиазъм. „Може би хората на зряла възраст като мен никога не бива да наливат ум в главите на деца под трийсет години“. Има нещо вярно в максимата от шейсетте години: „Никога не вярвай на хора под трийсет!“ — си каза Били.

На другата сутрин, все още учудена от внезапното си решение, Били хвана първия самолет и пристигна в Лос Анжелис. Тя не бе казала на Джош, че се кани да пътува, дори не се бе обадила на Джоузи, за да й изпрати кола на летището. След като си поговориха по телефона с Джош предната вечер, изведнъж я обзе силно желание да прескочи до Лос Анжелис само за да му хвърли един поглед. Когато не живееш в Калифорния, започваш да забравяш, че тя съществува. Особено когато си потопен в хаоса на Ню Йорк или правиш опити да се справиш с живота в Париж.

Щом шофьорът подкара таксито от летището към хотел „Бел Еър“, тя видя огрените от слънцето палми покрай автострадата и сърцето й потръпна от радост. Мразеше палмите. Но беше изключително приятно да пристигнеш в град, където има толкова много вечнозелени дървета и да ги мразиш колкото си искаш. През цялата зима тя не бе виждала зеленина, освен в градината си на улица Вано, но там дърветата не бяха истински зелени като калифорнийските. Тяхната зеленина беше тъмна, дори тъжна. Освен това по клоните им непрекъснато се стичаха дъждовни капки. Интересно защо парижани никога не си признават, че в града им непрекъснато вали дъжд.

В хотела Били си облече бял вълнен зимен костюм и се загърна с ален кашмирен шал. Целият хотел беше украсен по случай Коледата и я обзе празнично настроение. Тя си поръча лимузина с шофьор.

— Накъде, госпожо? — попита я шофьорът, когато потегли по Стоун Каниън Роуд.

— Направи един тур. Карай нагоре по хълма и мини през най-красивите места — каза Били, която знаеше, че човек може да броди с часове из Бел Еър и дори да се загуби, макар че живее там от години.

— Отскоро ли сте в града, госпожо?

— Да, туристка съм. Но не ми обяснявайте нищо. Искам сама да си създам впечатление.

— „Вярвай само на очите си!“

— Точно така.

След като в продължение на петнайсет минути се наслаждава на гледките и вдишва топлия, ароматен зимен въздух, Били взе решение. Тя извади от портфейла си листчето, на което беше си записала продиктуваните й от Джош Хилман данни. Подаде го на шофьора.

— Бихте ли ме закарали на този номер на Мандевил Каниън?

— Разбира се, госпожо.

Шофьорът обърна колата и подкара надолу към Сънсет. Когато стигна дотам, зави към океана.

Лимузината спря пред една модерна сграда, кацнала високо на склона на каньона. В далечината се виждаше Тихият океан. Били решително отиде до входната врата и позвъни. Отвътре се чу „Идвам“ и след няколко секунди вратата се отвори.

— Здравей, Спайдър — каза Били.

17

„Пепоне“ беше от онези автентично старовремски италиански ресторанти, които човек би очаквал да открие навсякъде, но не и в Калифорния. Мебелите бяха от тъмно дърво, кожената им тапицерия — доста охлузена. Нито един слънчев лъч не смущаваше интимния сумрак на заведението. По масите горяха свещи. Това беше един оазис на ъгъла на стара търговска улица и площад Барингтън, който се намираше на еднакво разстояние от къщата, наета от Спайдър, и Бел Еър. Докато отпиваше от чашата си, Били си спомни как преди няколко часа Спайдър й отвори вратата, извика радостно и я прегърна така, че насмалко не й счупи костите. Те още я наболяваха. Той я грабна, завъртя я във въздуха, целуна я и по двете бузи и едва тогава я пусна на земята. Още й се виеше свят.

— Чувствувам се много странно — констатира Били, докато гледаше как претоварените с работа келнери вземат поръчките на клиентите. — Хем съм тук, хем съм някъде другаде… Като замаяна съм, Спайдър.

— Сега в Ню Йорк е десет часът вечерта — пресметна Спайдър, — а в Париж трябва да е четири сутринта. Ти си в Щатите едва от пет дена. Още не си се съвзела от двата полета. В момента вечеряме, а по-скоро би трябвало да закусваш.

— Може би си прав, Спайдър. Никога не съм се замисляла за умората от дългите полети. Сигурно така се чувствуват в Космоса. Откакто пристигнах в Лос Анжелис, имам усещането, че съм астронавтка.

— Мисля, че е добре да си пийнеш, Били. Може би това ще ти помогне да се приземиш и ще накара тялото ти да разбере, че е време за вечеря. Тогава ще погледнем менюто, но да не бързаме. Аз още съм зашеметен от внезапното ти пристигане. Чаках да дойде чистачката, отворих вратата и видях теб в жизнерадостно коледно настроение. Щом се прибрах миналата седмица, звъннах на Джош Хилман да разбера къде си. После те потърсих в „Риц“, но там не знаеха къде си заминала. Предположих, че ще караш някъде Коледата. Представих си те как лежиш под разлюлените от вятъра палми в Маракеш, заобиколена от трима французи.

— Много далеч си бил от истината.

Били погледна Спайдър. Огкакто се бяха срещнали, тя час по час се взираше в лицето му, опитвайки се да разбере защо той изглежда толкова променен. Дори в здрача на „Пепоне“ Спайдър приличаше на някогашен викинг мореплавател. Изсветлялата му от слънцето коса беше по-руса от всякога. Но в нея се забелязваха сребърни кичури. Особено по слепоочията. По почернялото му лице се бяха появили нови бръчки. Той бе станал още по-строен, не мършав, а жилест. Изглеждаше много добре. Кипеше от здраве. Били имаше чувството, че той ухае на море, смола, въжета, мъгла и бриз.

Но Спайдър не се бе променил само външно. Той се беше отървал от един свой недостатък, който донякъде определяше отношението на Били към него. Тя го познаваше като типичен калифорнийски сваляч и затова не го възприемаше много насериозно. Съчетанието на русата коса с яркосините очи винаги я беше дразнило. То се харесваше на мацките и заслужаваше да бъде презряно от всяка интелигентна жена. Подсъзнателно тя винаги бе подозирала, че Спайдър е готов да зареже всяка работа и да отиде да кара сърф. Тази нейна представа до голяма степен бе определяла мнението й за него, въпреки че не бе чувала той да е ходил някога на сърфинг.

Това нейно предубеждение се изпари, защото тя забеляза, че Спайдър е възмъжал и е станал по-сериозен. Открай време си беше твърд, безкомпромисен и честен, но тези негови качества сега се бяха превърнали в непозната за нея сплав. Продължаваше да е езичник, не беше човек, способен да ходи всеки ден на работа от девет до пет, беше свободолюбив и не понасяше еднообразието, още от малък бе съумявал да се измъква от оковите на всекидневието, винаги бе правил каквото си иска, без да се интересува от мнението на хората, охотно признаваше, че е пропилял младежките си години, а според Били той все още караше детинството си.

Сега тя осъзна, че Спайдър вече не е онзи емоционален, весел, безрижен, мързелив и добродушен чаровник и сваляч, който командуваше оживения свят на „Скръпълс“; не е онзи деспотичен Пигмалион, който налагаше вкуса си на стотици влюбени в него клиентки. Години наред Спайдър безгрижно се бе радвал на живота. Той винаги се бе отнасял доверчиво към заобикалящия го свят, но сега усмивката му беше помъдряла и бе белязана от житейския му опит. Не беше тъжен, но вече не очакваше от бъдещето само радости. Когато си помисли това, Били насмалко не се разплака, макар че съзряването на Спайдър Елиът не би трябвало да я нажалява.

— Какво става е къщата ти? — попита Спайдър. — Добре ли я поддържат, или градината е буренясала?

— Къщата ми? Ако щеш вярвай, изобщо не ми е минавало през ум да се отбия там. А и нямам време. Смятам утре да се завърна в Ню Йорк.

— О, не, недей! Не съм те виждал почти две години и няма да те пусна да си идеш, преди да ми разкажеш за всичко, което ти се е случило. Да кореспондираш с теб е все едно да пуснеш писмото си в бутилка, която да хвърлиш в океана и да я гледаш как отплава към хоризонта.

— Цели две писма! На това ли викаш кореспонденция?

— Измъчих се, докато ги пишех. При това бяха дълги. Освен в Париж къде другаде си ходила?

— Никъде. През цялото време бях там, само миналата година по Коледа прескочих до Ню Йорк да се видим с Джиджи.

— И кой беше щастливецът?

Били запремигва, взе една солета и я захапа, за да спечели време. „По дяволите!“ — помисли си тя. Докато определяше какви промени са настъпили в Спайдър, бе забравила колко опасен усет притежава той към женските проблеми. Този мръсник четеше мислите на всяка жена. Били се притесни.

— Не разбирам за какво ми говориш — спокойно му отвърна тя.

— За мъжа, с когото си имала връзка в Париж. Предполагам, че е завършила нещастно, иначе не би го изоставила навръх Коледа, освен ако не е женен и не се налага да прекара Бъдни вечер със семейството си.

— Спайдър, винаги правиш прибързани изводи — невъзмутимо му отговори Били и му се закани с пръст. — Това е стар твой недостатък: Защо трябва да съществува някакъв мъж? Самият Париж е способен да ангажира вниманието на човек години наред. Вече ти обясних колко бях заета с ремонта на моята къща.

— Вярвам ти, Били, но според мен няма такава къща, която би могла да те задържи толкова дълго на едно място, дори в La Ville Lumiére. Май си забравила, че добре познавам госпожа Айкхорн. Мисля, че за теб е противоестествено да прекараш две години в Париж, без да се сближиш с някой мъж. Още повече че винаги си била страхотна мацка, а сега изглеждаш още по-… жизнена, свежа… Променила си се. Загубила си част от своята величественост и си станала… по-женствена, по-уязвима, по-нежна, дори… с риск да ми се разсърдиш ще ти го кажа… по-сладка. Вече не приличаш на началничка. Трябва да съществува някакъв мъж. Виждам го в очите ти. Но щом не искаш, не ми разказвай за него. Разкажи на Доли, на Джеси, на Джоузи, на Джиджи или на Саша… не й помня фамилното име. Разкажи за него на някоя жена. Не споделяй такива неща с мъж, дори ако той е един от най-добрите ти приятели. Никога не би те разбрал, нали?

— Щом казваш… — Били повдигна рамене. Тя все още съумяваше да прикрива притеснението си. — Преди малко каза, че съм била мацка, а в последното си писмо ме наричаш „надменна кучка“. Това ли е мнението ти за мен?

— Стар твой навик е да помниш кой какво е казал, но това не е лошо качество. Когато двамата с Валънтайн дойдохме да работим при теб, тя беше много уплашена от твоето богатство. Страхуваше се, че всеки момент можеш да ни отнемеш големия шанс, който ни бе предоставила. Спомням си как една вечер, още преди да успеем да те убедим, че нашата концепция е правилна, се наложи сто пъти да й повторя, че колкото и стотици милиони долари да имаш, ти си оставаш жена като всички останали. Да, ти наистина беше взискателна, неотстъпчива и дори непоносима. Но същевременно се ръководеше от нормалните женски потребности, тревоги и желания. Можах да накарам Валънтайн да разбере, че твоите пари не са те превърнали в Мария Антоанета, на която доста приличаше, доколкото си спомням. И така Валънтайн престана да се страхува от теб, затова двете станахте истински приятелки.

— Да, истински. — Били и Спайдър помълчаха известно време. След това Били продължи: — Не мога да разбера защо смяташ, че моето богатство не ме прави различна от останалите хора. Ти не изпитваш ли страхопочитание към могъществото, Спайдър? Не ти говоря за моето лично могъщество или за личните ми качества, а за могъществото на парите. За могъществото, което те ми дават.

— Разбира се, че изпитвам. Та кой на този свят не уважава парите?! Но когато си мисля за теб, имам предвид личността ти, а не това, че можеш да разполагаш с нещо, което случайно си наследила. Спомни си, че ти не си се родила богата, не си израснала в богатство, парите не са формирали твоя характер от самото начало. Ако беше така, работата щеше да е съвсем друга. Дори ако загубиш всичките си пари, пак ще си останеш същата. Аз много ясно разграничавам двете ти същности. Ти си Били Айкхорн. Госпожа Айкхорн може да си позволи да прави това или онова, защото разполага с достатъчно пари. Но тя не е Били. Разбираш ли какво ти казвам? И в това според мен няма нищо лошо, повярвай ми.

— Вярвам ти — каза Били след дълъг размисъл.

„Две същности! Колко точно го каза. Защо другите мъже не могат да разберат това? — помисли си Били. — Спайдър може да е всякакъв, но не и глупав. Сигурно разбира толкова добре жените, защото е израсъл сред много сестри.“

— Огладня ли вече? Да поръчвам ли вечерята?

— Не, първо искам още едно питие.

— Добре. Но ми обещай, че утре няма да си заминеш. Още един тричасов полет, и съвсем ще откачиш.

— Ти ме убеди — засмя се Били. — През последните няколко дена способността ми да отказвам бе подложена на много изпитания. Нямам сили да се препирам с теб. Съжалявам, че вчера нямаше възможност да чуеш как Джиджи и Саша — а трябва да си видял с очите си красавицата Саша, за да ме разбереш — ме убеждаваха да издаваме заедно каталог. Тези момичета не разбират от „не“.

— Какъв каталог?

— Много е сложно за обясняване. А и този Зак Невски… За това пък изобщо не бива да ти казвам… — Били пак се разсмя, когато се сети за разговора си със Зак.

— Добре, не ми издавай тайните си. Скоро така или иначе ще ги науча. Но този каталог ме заинтригува. Джиджи далеч не е глупава, може да е измислила нещо интересно.

— Каталог, озаглавен „Скръпълс 2“. Идеята е ужасна — каза Били намръщена и завъртя глава с негодувание.

— Я повтори!

— Замисълът й е да започнем да издаваме каталог за дрехи на умерени цени и да го наречем „Скръпълс 2“, с което да привлечем хората. Саша предложи той да излиза всеки сезон, а не само преди Коледа като останалите. Естествено, им отговорих, че за това и дума не може да става.

— Естествено. Ти реагира по същия начин и когато ти препоръчахме да промениш „Скръпълс“, който отначало беше целият в отвратителна парижка сива коприна и позлата, а продавачките бяха толкова високомерни, че всяка клиентка още с влизането в магазина започваше да изпитва комплекс за непълноценност.

— Спайдър! Невъзможно е тази идея да ти се струва добра.

— Защо, Били?

— Но… Спайдър, ние бяхме най-добрите, „Скръпълс“ беше най-луксозният бутик… Моделите на Валънтайн… Елегантността… Спайдър, каталогът е нещо толкова… достъпно! Всеки може да си поръча по каталог — задъхано каза Били, ядосана от мнението на Спайдър.

— Но „Скръпълс“ вече не съществува, Били. „Скръпълс“ го няма. Отдавна. Самата ти го ликвидира — каза Спайдър със спокоен и леко тъжен глас. — Това беше чудесна илюстрация, показваща могъществото на парите. Направи го, за което аз съжалявам, защото имаше пълното право и власт да погребеш един процъфтяващ доходоносен бизнес. Всъщност ти няма да компрометираш името на „Скръпълс“, защото то е само един спомен.

— Но, Спайдър…

— По дяволите, Били, дори ако „Скръпълс“ още съществуваше, би могла да започнеш да издаваш такъв каталог, без да конкурираш себе си. Всъщност ще предлагаш по-евтин вариант на стила „Скръпълс“. Нашите клиентки не се обличаха само с тоалети от „Скръпълс“. Те носеха и по-евтини дрехи. Ти беше една от малкото жени, които можеха да си позволят да се обличат от главата до петите в „Скръпълс“, но дори и ти си купуваше дънки, каквито ние не предлагахме. Демонстрирахме най-новите модели на най-известните къщи, защото се борехме да създадем на „Скръпълс“ името на най-изискания магазин за облекла за специални случаи. Но тогава нашите бутици бяха разположени в най-богатите квартали. Един каталог ще предлага по-евтини стоки за друг вид клиентела… Аз не живея в миналото и затова смятам, че идеята заслужава да бъде обмислена.

— Продължавам да твърдя, че това е кощунство!

— Не си права. Идеята е добра. Никак не е лоша.

— Но, Спайдър…

— Били, много пъти съм те чувал да ми казваш „Но, Спайдър“, когато съм искал да променя мнението ти. Както се изразява майка ми, „На мен тия не ми минават.“

— Никога не съм успявала да те оборя — каза Били и си пое дълбоко дъх, за да се успокои. Тя беше прекалено уморена, за да продължи спора. — Хайде да си говорим за нещо друго.

— Хайде да си говорим за каталога.

— Няма да се заема с тази работа — твърдо му отговори тя.

— Добре. Щом не искаш, недей. Но може аз да проявя интерес. Бих искал да науча малко повече за този проект. Както бях ти писал, търся с какво да се захвана. Защо пък не с това? Имам куп пари за инвестиране, разбирам от търговия и ако си забравила, нека ти напомня, че преди да се запознаем с теб, си изкарвах хляба с това, че притежавах вкус за графично оформление. Но ако нещата потръгнат, ще ни трябва твоето разрешение да използуваме името на магазина. Без „Скръпълс“ идеята трудно би се осъществила.

— Браво! Чудесно! Ти, Джиджи, Саша и „Скръпълс“. Моят „Скръпълс“! Защо ли изобщо ти слушам глупостите?!

— Само недей припада! Не бъди толкова проклета, Били. Щом не искаш да участвуваш, добре, но ни дай шанс. Не убивай идеята само защото не ти харесва. За разлика от „Скръпълс“ тя не ти принадлежи. Може и нищо да не излезе от цялата тази работа, но да се правиш на пазителка на бижутата на английската кралица или на голяма красива птица, мътеща огромно яйце, е доста глупаво.

— Това е объркана метафора, объркано сравнение или объркана аналогия — сърдито каза Били след продължителен размисъл.

— Знаех си, че ще се вслушаш в гласа на разума. Въпреки всичко не си се променила много, Били — зарадва се Спайдър. — Само дето се налага по-дълго да ти обяснявам. Келнер, донесете на тази жена още едно питие.

— Джоузи ли е? Да, Джоузи, аз съм. Върнах се. Какво? Да, знам… Добре те чувам. Хайде, стига си плакала. Излишно е. Джоузи, не само аз те чувам, но имам чувството, че и всички съседи те чуват. Сега е по-добре… Не, не се обаждам от Ню Йорк. В Бел Еър съм. Утре ще ти обясня всичко. Сутринта ще се прибера вкъщи. Имаш ли молив подръка? О, Господи, Джоузи, едва сега забелязах, че е почти полунощ. Извинявай. Събудих ли те? Добре, няма да имам угризения. Нали знаеш, че когато си наумя нещо, действувам незабавно… Забелязала си това значи. Както и да е. Моля те, кажи на Бърго да дойде да ме вземе утре в десет, не, по-добре в девет… Всъщност ще ти се обадя, когато бъда готова. Утре, щом се събудиш, звънни на Джиджи, кажи й да напусне ужасната си служба и двете със Саша да пристигнат тук. Изпрати самолета да ги вземе. А, и да не забравят колекцията от каталози. Какво? Как така сме го продали? А, значи аз съм ти наредила. По дяволите! Е, тогава им резервирай места за някой полет. Джиджи е със счупен крак… Не, не се притеснявай, добре е. Но изпрати лимузина на летището. Трябва пак да купим самолет, ще ни е необходим. Може би дори два. Представи ми оферти. Записа ли си всичко? Добре. Още от утре започни да набираш персонал. Да, същия брой хора, както преди. Освен ако прецениш, че ще ни трябват повече. Оставям това на теб. Как са градините? Чудесно! Джоузи, трябва да наемем и офиси. Най-добре в небостъргача Сенчъри Сити. Колкото може по-близо до Джош Хилман. На първо време стаи за десет души. Един голям кабинет за мен, до него стая за теб и още един голям кабинет за Спайдър. За Спайдър Елиът, разбира се. Колко Спайдъровци познаваш? Без него никога не бих се заела с такова начинание. С какво начинание ли? И това ще ти обясня утре. Париж ли? Изобщо нямам намерение да се връщам в Париж. Не знам какво ще правя с къщата, лошото е, че не мога да я докарам тук. Изпрати факс до „Риц“, помоли ги да съберат багажа ми и да го изпратят със самолет. Пиши им, че най-сетне освобождавам уиндзорския апартамент и че им благодаря за всичко. Те бяха много мили. Какво друго ли?… За друго не се сещам в момента. Толкова съм уморена от самолетните полети и от смяната на часовите пояси, че не съм способна да разсъждавам. Лека нощ, Джоузи. Сигурно много съм те развълнувала и тази нощ няма да мигнеш. Извинявай… Но сигурно и аз надали ще заспя. Ще си отспим другата седмица. Или идния месец. Или догодина. Лека нощ, Джоузи.

„Да не си вътре.“ Вито Орсини много мразеше този израз, но докато кръстосваше нервно из луксозното бунгало на хотел „Бевърли Хилс“, си помисли, че не би имал нищо против той да важи за последния му филм. Когато един филм не е „вътре“, това значи, че никой не е спечелил от него, но и никой не е загубил. Две седмици след премиерата на последния филм на Вито посещаемостта замря. Загубите щяха да възлязат на милиони. Слава богу, парите не бяха негови… Това беше голяма утеха. Продуцентският му хонорар за година и половина напрегната работа по филма беше двеста хиляди долара. По време на снимките той живееше на широка нога, както и останалите от екипа, ала това, което му бе останало от двестате хиляди долара, не стигаше за невероятно скъпото, но задължително бунгало в този отвратителен, но задължителен хотел, в който Вито задължително трябваше да отседне в качеството си на временно останал без работа, макар, разбира се, да очакваше подписването на изгоден договор като продуцент, награждаван с „Оскар“ и, естествено, донесъл на Кърт Арви поредната много подходяща за екранизиране книга.

„Парите ми са на срочен влог в Швейцария.“ Звучеше добре, стига да не те притеснява, че се трупат наказателни лихви, когато кредитните ти карти нямат покритие. Би звучало дори още по-добре, ако някой хитрец от финансовия отдел на студията на Арви не бе накарал шефа си да обвърже приходите от „Огледала“ и от „Момче от добро потекло“. „Огледала“ продължаваха да носят пари, които биха стигнали на Вито до края на живота му и дори по-дълго, но той нямаше да види нито цент от тях.

Както и да е, Доминик и управата на хотела още доста време нямаше да му представят сметки. Двестате хиляди почти се бяха свършили, сякаш се изпариха. Не бяха вложени в Цюрих, той ги бе пръснал, за да поддържа задължителния висок стандарт, и за честите си пътувания. Човек като Вито трябваше или непрекъснато да създава впечатлението, че преуспява, или да се оттегли от шоубизнеса. Значителна част от парите бяха отишли за купуването на правата върху един английски бестселър. Вито едва успя да докопа книгата, като непрекъснато наблягаше на своя „Оскар“, и накрая беше готов да удуши литературния агент, упорит англичанин, който държеше да получи в аванс петдесет хиляди долара. Помогна му това, че авторът много харесваше „Огледала“ и имаше достатъчно изтънчен вкус, за да оцени „Момче от добро потекло“. Така или иначе, Виго получи правата върху „Честна игра“, една чудесна сатира на съвременното английско общество, която имаше успех сред критиците и същевременно се харчеше добре.

„Най-напред ще опитам при Кърт Арви — помисли си Вито, — колкото и други студии да проявяват интерес. Винаги трябва да отиваш първо при човека, който наскоро е загубил пари заради теб. Той ще е най-заинтересован да си покрие загубите. Всеки независим продуцент знае този принцип, колкото и странен да изглежда на хората извън бизнеса. Те по-скоро биха тръгнали да търсят нов балама, от когото да искат пари. Арви сигурно мечтае пак да изпадна в зависимост от него. Много повече са филмите, финансирани от желание за отмъщение, отколкото от любов. Независимо от провала на «Момче от добро потекло» Арви ще се зарадва на възможността да ми го върне тъпкано, а освен това и на перспективата да спечели.“

Вито се взря изпитателно и безпристрастно в отражението си в огледалото. Актьорите и режисьорите могат да си позволят да се обличат както си искат, но продуцентът, човекът в парите, винаги трябва да изглежда безупречно и да ходи със скъпи, идеално ушити костюми. „Ставам“ — прецени той и тръгна за ресторант „Поло“, където Фифи Хил го беше поканил на обед. Фифи не бе забравил, че дължи оскара си за най-добър режисьор на Вито. А в Холивуд благодарността, особено пък подплатена с покана за обед, се срещаше също толкова рядко, колкото проститутка, която бута без пари на стари приятели.

— Господи, Вито се е върнал! — каза Сузан Арви на Лин Стокман, случайна приятелка, с която бяха дошли да обядват.

Двете жени седяха в големия салон на „Поло“. В този слънчев декемврийски ден само туристите се разполагаха навън, под голямото дърво, от чиито клони висяха кошници с цветя. Беше толкова топло, че двете приятелки бяха съблекли саката си и се бяха наметнали с тях. Сузан беше облечена с изключително елегантен тъмнозелен костюм и семпла светлозелена копринена блуза. Косата й беше прибрана на кок, в сравнение, с който фризурите на останалите жени изглеждаха натруфели. Тя както винаги беше неотразимо красива, притежаваше едно бляскаво съвършенство, за каквото Лин Стокман, колкото и хубавичка да бе, можеше само да мечтае.

— Къде е? — попита Лин.

— Ей там. — Сузан посочи с глава една маса на няколко метра от тяхната. — Прави се, че не го забелязваш.

— Сузан, в този град не бива да спираш да поздравяваш някого само защото се е провалил два пъти — изненадано каза Лин. — Ние е Илай поне три пъти седмично вечеряме с хора, на които бихме затръшнали входната врата под носа, ако живеехме в нормален, цивилизован град. Тук не знаеш кой кога пак ще ти потрябва. Освен това открай време харесвам Вито.

Сузан равнодушно вдигна вежди. Лин беше съпруга на шеф на студия и една от малкото жени в Холивуд, които безнаказано си позволяваха да се държат с нея като с равна. Тя бе израснала в свят на потомствени богаташи, които не признаваха такива местни явления като съществуването на холивудска аристокрация. Когато се омъжи за Илай Стокман, Лин беше весела млада вдовица на мултимилионер, индустриалец от Източния бряг. Тя притежаваше вродена самоувереност и щом пристигна в Бевърли Хилс, реши, че стои не по-долу от тукашните дами, а може би и по-горе от тях. Холивудският хайлайф, в който не беше трудно да влезеш, стига да имаш подходящ съпруг, я прие, без да оспорва цената, която тя сама си бе определила.

— Харесваш го?! Защо, за бога? — попита Сузан.

— Възхищавам се от филмите му, като оставим настрана последните два. Вито не се бои да експериментира, макар и невинаги това да му носи успех. Той рискува. За колко от тукашните хора можеш да кажеш същото?

— Защо не пишеш за това в „Интървю“?

— Не бъди злобна, скъпа. „Момче от добро потекло“ не ви разори. Освен това Вито е много привлекателен. Били Айкхорн се е омъжила за него само заради сексапила му. Знаеш ли, че и тя се е върнала?

— Разбира се. Но изобщо не се показва. Обадих й се, ала ми каза, че известно време нямало да приема покани. Било й дошло до гуша от парижките партита. Искала да се съвземе от смяната на часовите пояси. Глупости! Две седмици ще се съвзема от полети.

— Повече от две седмици, Сузан. Мислиш ли, че те с Вито могат пак да се съберат?

— Моля ти се! Според теб една жена колко дълго може да бъде впечатлена от сексапила?

— Средно шест месеца. Но когато става дума за Вито, срокът може да се удължи до три-четири години. Той е толкова мургав и възбуждащ, в него има нещо… хъм… нещо…

— Панаирджийско ли? — прекъсна я хапливо Сузан Арви.

— Може това да е обяснението. Не съм се замисляла по въпроса — палаво каза Лин. — Ако не бях щастлива в брака…

— Господи, Лин, защо не седнеш на масата на Вито и не изпратиш при мен Фифи Хил? Не искам да ти преча.

— Защо не? Само че, за съжаление, имам час при Марио, моя фризьор. Обзалагам се, че ерекцията на Вито трае по-дълго… от лака на една прическа.

— Може и да загубиш този бас. Надявам се, че това е само твое предположение.

— Разбира се скъпа. Интересното е, че не сме чували Вито да е имал нещо общо е друга жена, освен Маги Макгрегър. Но те не криеха връзката си. Той е много дискретен. Мъжете, които имат най-големи успехи сред жените, не обичат да се хвалят. Като Уорън Бийти… Били нямаше да се омъжи за Вито, ако той не е страхотен в леглото. Толкова е як… Като… Виторио де Сика на млади години.

— Лин, сериозно ли говориш?

— О, Сузан, нямаш капка фантазия — продължи да я дразни Лин, — гледай по-весело на живота, скъпа. Само защото от три месеца на Кърт му сменят зъбите и ти се налага непрекъснато да го утешаваш, не означава, че трябва да се възмущаваш от безобидните ми разсъждения. — Тя се изсмя, когато видя ядосаната физиономия на Сузан. — Келнер, вече сме готови с поръчката.

Докато двете жени довършваха обеда си, Фифи и Вито минаха край масата им и се спряха да ги поздравят.

— Седнете тук — покани ги Лин. — Изпийте си кафето с нас.

— Не мога, Лин — каза Фифи. — Много бих искал, но имам среща в Бърбанк.

— Аз на драго сърце ще приема поканата ви — каза Вито.

В ресторант „Поло“ все още имаше доста хора и той не би могъл да отхвърли поканата на две съпруги на директори на студии. Седна до Сузан, въпреки че го бе поканила Лин. Както бе предположил, Сузан се поотмести. „Каква гадна кучка! — помисли си Вито. — Тази надменна кучка непрекъснато се гаври с мен. Мислеше си, че не заслужавам Били, и се радваше на провала на «Момче от добро потекло», макар да смята, че не съм разбрал. Някой ден и тя ще си получи заслуженото.“

— Какво ново около теб, Вито? — полюбопитствува Лин.

— Купил съм страхотна книга. Казва се „Честна игра“.

— А, много ми хареса. Агентите на Илай в Англия му я изпратиха още на коректури. Тук не е издавана.

— Ако бях чакал да я издадат в Щатите…

— Наистина ли смяташ, че от нея става филм?

— Сигурен съм.

— Дано излезеш прав, Вито. „Честна игра“ е страхотна книга. Много е стилна и смешна.

„Само че комедийните филми не се радват дълго на успех, да не говорим за английските комедии на нравите. Освен ако Вито не успее да ангажира Стрейзънд и Клинт Истууд, което би било странно разпределение дори за продуцент като него“ — помисли си Лин.

— Ако съпругите управляваха този град — каза Вито, — още сега щяхме да сключим договора.

— Де да беше така. По дяволите, трябва да тръгвам. Не искам да карам Марио да ме чака. Той е много стриктен. Другата седмица ще обядваме ли пак заедно, Сузан? Ще ти се обадя.

Тя подписа сметката и хукна, усмихвайки се злорадо. „На Сузан няма да й се отрази зле, ако проведе един куртоазен разговор с Вито Орсини.“

— Вито, чудесно изглеждаш — каза Сузан. — Как изкара в Европа?

— Ти пак ми говориш с официален тон. Сузан. Не се напъвай. Познаваме се повече от десет години, но никога не си разговаряла с мен откровено. Мен ли не харесваш, или с всички се държиш така? — Вито очевидно я будалкаше, но не се притесняваше, защото знаеше силата на своя чар. Сузан чак зяпна леко от учудване. — Винаги си се държала с мен протоколно, Сузан, дори когато спечелих три оскара за студията на Кърт. Според мен ако една жена се отнася по този начин с мъж, който явно се възхищава от нея, тя иска да покаже, че не му се урежда въпросът. Само не разбирам защо трябваше толкова пъти да ми показваш това. Аз никога не съм те свалял.

— Вито, не знам защо си си внушил, че се отнасям към теб по-различно, отколкото към другите хора. А освен това трябва да си тръгвам — категорично заяви тя.

— Почакай, Сузан. Знам, че мисълта ти винаги е заета с борбата за власт в Холивуд, но никога ли не си позволяваш мъничко свобода? Наблюдавахте, докато обядваше, приличаш на полумъртва. Виждах една прекрасна жена, която при нейния начин на живот не оползотворява и половината от енергията си. Чудя се на твоята самодисциплина. Как го правиш? Тенисът ли ти помага, Сузан? Или колекционирането на картини? Или партитата? Ти, разбира се, знаеш, че винаги си била една от най-желаните жени в този град. Не най-младата, не най-красивата все пак живеем в Холивуд, — но една от най-желаните. Просто излъчваш сексапил.

— Млъкни, Вито. Престани! — каза тя, но не стана от масата. Беше като хипнотизирана от откровеността му.

— Винаги си се страхувала от мен, Сузан. Затова си си втълпила, че не ме харесваш. Не се притеснявай. Другите не те разбират толкова добре като мен. А аз не споделям с никого изводите си. Обичам тайните, Сузан. Обичам аз да определям правилата на играта. Също като теб. Обичам да се ръководя от инстинктите си, Сузан, затова не плувам по течението. Сигурен съм, че и ти по някакъв начин им се подчиняваш. Ти си олицетворение на дама. Сдържана, студена, проявяваща точно толкова сърдечност, колкото заслужава човекът, с когото си имаш работа. Ала никога няма да повярвам, че това е истинската Сузан Арви.

— Разсъжденията ти са много интересни, Вито, но имам час при шивачката си.

— Пробата може да почака — спокойно й отговори Вито — знаеше, че малко жени устояват, когато започнеш да обсъждаш личните им качества. А Сузан Арви, която полагаше такива грижи за себе си, съвсем не беше от тях. — Не можеш да изглеждаш толкова млада само от суетност — целенасочено продължи той, уверен в успеха си. — Не може кожата ти да е толкова прекрасна, лицето ти — съвършено, а тялото ти — момичешко. От една страна, имаме Сузан Арви, типичната съпруга, която никога не изневерява на мъжа си, а от друга, — Сузан Арви, изключителната жена, която сигурно си има своите тайни, защото е прекалено интелигентна и силна, за да бъде това, на което прилича. Докато обядвахме с Фифи, аз си те представях в истинския ти вид. Все едно че гледах филм… — Вито млъкна и по това, че тя не го прекъсна, разбра, че е успял да я възбуди.

„Това е най-добрият начин да си отмъстя. Сигурен съм, че тя никога няма да се издаде пред Кърт“ — помисли си той.

— Представях си те на друго място, Сузан, не тук, където всички те познават и затова не можеш да дадеш воля на вулканичната си страст, каквато знам, че притежаваш. Не знам защо, но си представих малко крайпътно барче в Сън Вали. Там никога не ходят наши познати. Ти влезе, изглеждаше недостъпна, сериозна, но възбуждаща както сега. Всички мъже в барчето вдишаха погледи към теб, всички бяха готови да те чукат както ти пожелаеш. . . Питам се… дали някога са те чукали както ти искаш. Кажи, Сузан. После си избра оня, който най ти харесваше, заведе го в задното помещение и там му позволи да ти достави удоволствие. Това не ти стигна и повика следващия. Беше разкрепостена, Сузан, и се държеше като мъж… Чудна работа, толкова прекрасно женствена си, а у теб има нещо мъжко, някакъв мъжки нагон… Това е едно възбуждащо противоречие. — Вито хвана дланта й, свали я под покривката и я притисна между краката си. Той бе започнал да се надървя още откакто й каза, че е много желана, и прочете в погледа й задоволство. Тя го беше слушала доста дълго, за да се отдръпне сега. — Удоволствие, Сузан… знаеш ли колко отдавна мечтая да ти доставя удоволствие?

„Мръсник такъв! — помисли си Сузан Арви и прехапа устни. — Толкова отдавна не съм ходила в Ню Йорк. Страхотно ми се иска. Никога не ми се е искало толкова. И този мръсник е надушил това.“

Вито пусна дланта й и понеже тя не я отдръпна веднага, отново я хвана и я притисна здраво между краката си. Видя как Сузан прехапа долната си устна.

— Аз съм в третото бунгало отдясно. Тръгвам си и ще те чакам там. Ако не дойдеш, няма да ти се сърдя и да ти натяквам за това. Искам те, винаги съм искал истинската, потайната Сузан. Ела при мен.

Докато вървеше към бунгалото, Сузан Арви си мислеше само за едно: „Дори и да му бутна, ще го накарам да ми се моли цял следобед.“ В Кан, след като Вито се запозна с Били, Сузан всяка нощ в хотела, докато слушаше как Кърт хърка на съседното легло, се измъчваше, като си представяше какво ли правят ония двамата. Сега Вито трябваше да й плати за онези нощи на безсилен гняв.

Докато стоеше като матадор, който чака да пуснат бика на арената, Вито реши така да я възбуди, че да я накара да му се моли въпреки цялата си надменност. Друго не би го задоволило.

Когато Сузан почука, той й отвори вратата. Без да се усмихнат един на друг, още щом влязоха в хола на бунгалото, където цареше златист полумрак, понеже завесите бяха спуснати, те сякаш забравиха за дългогодишните си обтегнати отношения. Вито заключи вратата. Сузан разпусна дългата си руса коса и я остави да се разпилее по раменете й. Той я прегърна и без да каже нито дума, целуна съвършените й устни. Тя усети учестеното тупкане на сърцето му. „Интересно — помисли си Сузан, докато Вито продължаваше да я целува, — от колко време не ме е целувал друг мъж, освен съпруга ми?“ В Ню Йорк тя не позволяваше да я целуват. Беше забравила колко различни са устата на мъжете. Дебелите устни на Вито се оказаха неочаквано твърди. Те биха могли да бъдат и жестоки. Но езикът му беше нежен, той бавно обхождаше вътрешната страна на нейните устни, без да се опитвала влезе по-навътре, както бе очаквала тя.

Вито дълго я целува, докато не усети как недоверчивата й уста постепенно се отпусна под въздействието на умелите движения на езика му. Чак когато нейният език се допря леко до неговия, той започна да става по-настъпателен. Нежно атакувайки полуотворената й уста, Вито малко по малко постигна близост, каквото тя не бе очаквала.

Сузан се възбуждаше все повече. Вито покри с целувки лицето й. Първо свали обеците й, после засмука месестите части на ушите й, сякаш те бяха зърна на гърди, изучавайки ги с езика, устните и зъбите си. Когато се върна на устата й, тя беше още по-жадна, отколкото преди. Ала той не се възползува от това. Целуваше я страстно, но недостатъчно продължително. Скоро премина към клепките й. Започна да гали и тях, и веждите, и миглите й със сладострастен език. Когато отново го вкара в устата й, тя го задържа вътре. Вито усети колко нетърпеливо и нейният език влиза в устата му. Сузан вдигна ръце и нежно прокара пръсти по врата му. Вито дръпна глава, отскубна се от пръстите й и я зацелува влудяващо по шията от ключицата до брадичката.

Най-сетне вдигна Сузан като перце, седна на канапето и я сложи на скута си. Тя затвори очи и се отпусна в ръцете му. Едва се сдържаше да не започне да го умолява, защото си беше наумила, че той трябва да проси. Но това трудно й се отдаваше, защото усещаше как тежкият му дълъг пенис се притиска в бедрото й. Докато я целуваше по врата, Вито започна да разкопчава блузката й. Той разголи гърдите й, тези сочни гърди, чиито едри зърна, както бе забелязал, започнаха да се втвърдяват още в ресторанта. Не съблече блузката й, защото светлозелената коприна подчертаваше белотата на тялото й. Намести Сузан върху бедрата си така, че да може изцяло да се посвети на твърдата й, зряла и привлекателна плът. „Няма да докосвам зърната й, докато тя не започне да си трие краката един в друг“ — помисли си Вито. После хвана тежките й гърди и започна да ги стиска леко, докато Сузан не се съсредоточи изцяло върху топлия допир на пръстите му, които й доставяха такова удоволствие, каквото не бе получавала през живота си. Тя изви гръбнака си като дъга и без да усети, започна да движи бедрата си.

Когато усети колко се е напрегнала тя, Вито пусна гърдите й и вдигна пръсти към устата си. Тя чу как той ги наплюнчи, а после усети със зърната на гърдите си тяхното влажно нежно докосване. Това беше непоносимо. Тя безумно искаше да налапа зърната й. Но Вито продължи да ги гали с влажните връхчета на пръстите си, които се стягаха като мъчително сладки обръчи, докато те не щръкнаха съвсем и не станаха тъмнорозови от притока на кръв. Най-сетне Вито наведе глава и пое едното от зърната й с горещата си уста. Стана му приятно, когато чу как Сузан въздъхна, докато той го смучеше все по-силно. Тя изтика с длани гърдите си напред, сякаш искаше той да налапа и двете й зърна едновременно. Но гърдите й бяха прекалено големи и Вито се прехвърляше от едното на другото, преди то да се възбуди до краен предел, така че Сузан оставаше неудовлетворена и тръпнеше в приятно очакване. „Май не е очаквала точно това — помисли си Вито, докато усещаше как набъбват гърдите й от изтънчените мъчения, на които я подлагаше. — Но и аз другояче си представях работата. Бях решил още след първата целувка да я просна на пода и да я оправя на бърза ръка, преди да е успяла да се наслади.“

Вито стана от канапето и сложи една възглавница под главата на Сузан. После коленичи на килима и без да се съблича, смъкна полата и бельото й. Сузан остана по разкопчана блузка. С полуотворени очи тя видя какво впечатление му направи нейното тяло. Знаеше колко зряло, силно и жадуващо за плячкосване е то. Докато сваляше сакото, вратовръзката и ризата си, Вито я оглеждаше изучаващо. Когато той започна да си разкопчава колана, Сузан затаи дъх. А щом промени решението си и отново го закопча, тя се ужаси.

Все още коленичил, Вито завря глава между краката й и тя усети допира на устните му като нежен повей по меките косми на русия й триъгълник. Той почти не се докосваше до кожата й, а само я възбуждаше с дъха си. Тя усети невероятно желание. Знаеше, че долните й устни са се уголемили и са станали по-розови, но не се помръдваше в очакване на езика му. Когато най-сетне усети неговото връхче да се плъзва нежно по тях, очите й се затвориха. Езикът му продължаваше да оставя влажни следи по краищата им, без да обръща внимание на вътрешните устни, кои го се свиваха в очакване като венчелистчета. Сузан не позволи на краката си да помръднат, въпреки че й се докрещя, когато върхът на езика му внимателно се спусна в процепа между външните и вътрешните й срамни устни, разделяйки ги с топлата си влага, като се стараеше да не докосне клитора, тази къса, тъмнорозова тъпа стреличка от жива плът, която се втвърдяваше и ставаше по-голяма. „Ще го поеме, ще го поеме с устните си“ — помисли си Сузан, докато чакаше безрезултатно да получи най-голямата наслада и цялата се бе превърнала в изгаряща жажда.

Тъкмо когато щеше да хване главата му и да я притисне до клитора си, Вито я вдигна и я просна по очи върху канапето. Започнала целува гръбнака й от врата към кръста. Тя отново се бе овладяла и затова лежеше гордо и неподвижно. Не помръдна и не промълви нито дума дори когато устните му стигнаха до красивите полукълба на дупето й. Той ги притисна едно към друго. На Сузан много й се доиска да се търка в тапицерията на канапето, но устоя на изкушението. Чу, че дишането на Вито зачестява, но чакаше неподвижно, защото знаеше колко заоблена и красива е изотзад. Не се помръдна и когато неговите пръсти разтвориха полукълбата и езикът му влезе дълбоко между тях. Дори не се надигна, за да го улесни. Усети, че канапето под нея се навлажнява от соковете й. Тя кротуваше и когато Вито натисна със средния си пръст нейните подути срамни устни. Сузан извърна глава, за да не вижда Вито изписаното по лицето й желание, за да не вижда тържествуващото й изражение, когато той най-сетне промуши ръка под корема й, надигна я и завря глава между краката й. Тя не можеше да отрече, че изгаря от възбуда както никога досега, но след като Вито засмука силно клитора й, галейки го с езика си, все едно не издаде нито звук на задоволство, нито стон. Не му пречеше, но и не отвръщаше на ласките му, докато най-сетне той, полудял от вкуса и миризмата й, я преобърна по гръб и трескаво събу панталона и слипа си. Застана на колене върху канапето, хвана с едната си ръка своя набъбнал пенис, а с другата грубо разтвори бедрата й. Погледите им се срещнаха.

— Поискай си! — каза Вито.

— Никога!

— Поискай си!

Тя напрегна яките мускули на краката си и долепи коленете си едно до друго. Само с една ръка той не можеше да ги раздалечи.

— Ти си поискай! — прошепна Сузан.

После хвана втвърдения си клитор и започнала го разтрива с опитни движения. Изглеждаше погълната от удоволствието, което сама си доставяше. С ускоряването на ритъма тя сякаш ставаше все по-ненаситна. Вито безпомощно наблюдаваше как тя наближава оргазма без негова помощ.

— Престани!

— Поискай си го като възпитано момче — задъхано каза Сюзан, без да престава.

— Печелиш, кучко! — изпъшка той.

Тя отмести дланта си, разтвори крака и се надигна така, че той веднага да проникне в нея. Двамата бяха толкова разгорещени от дългия дуел, че се вкопчиха един в друг грубо и брутално, сякаш това щеше да им помогне да използуват партньора си докрай. Изпразниха се едновременно и се загърчиха в свирепи спазми, които дойдоха твърде бързо, но траяха дълго, докато и двамата отмаляха.

После доста минути лежаха един до друг безмълвни и полузаспали.

— Спечели състезанието, Сузан Арви — най-сетне промърмори Вито.

— И ти игра добре, Вито.

— Ще се видим ли утре?

— Не, през целия ден съм заета, но ела довечера у нас, давам парти.

Той погледна поруменялото и лице и разчорлената й потна коса. Сузан имаше вид на напълно задоволена жена. Вито сложи длан върху лепкавите косми между краката й и я притисна силно със собственическо чувство.

— Добре, ще дойда, но ти няма да си същата, Сузан. Ще срещна съвсем друг човек.

— Ще ти останат спомените — подразни го тя.

— Те не ми стигат. Много добре го знаеш. Знаеш, че това е само началото.

Тя кимна утвърдително, очите й блеснаха при мисълта за следващите им срещи.

— Онова крайпътно барче в Сън Вали наистина съществува. Следващия път ще те заведа там. Ще седнем на някоя маса в ъгъла и само с пръсти ще те накарам да се изпразниш. Без да се интересуваме кой ни гледа. Знаеш, че ще го направя, нали?

Сузан пак му кимна. Тя беше усвоила два пъти повече номера от него. Вито не подозираше как тя ще го превърне в свой роб.

Докато я гледаше как се облича, Вито се запита кое го възбужда повече: тя или единайсетте милиона долара, които се канеше да поиска от Кърт Арви за следващия си филм. Той никога досега не бе имал делови отношения е мъж, чиято жена е започнала изцяло да завладява мислите му. „Сузан е едно възбуждащо лошо момиче. Тя е палава и проклета по много очарователен начин. Телесното наказание, което смятам да й наложа, ще е най-вълнуващото преживяване в живота и на двама ни. Докато трае връзката ни, няма да остане нещо, което не сме си направили един на друг“ — помисли си Вито.

Сузан нави косата си на кок. Все си мислеше какъв съвет да даде на Кърт, защото той я беше попитал как да се държи с Вито на насрочената за утре среща. „Кърт в никой случай не бива да казва «да», колкото и да му харесва интересният, но неосъществим проект на Вито. Обаче не бива и да му откаже веднага. Това би било проява на милосърдие. «Може би», много дълго трябва да го залъгва с тези думи. Само едно мъчително и илюзорно, но в същото време убедително и осъществимо «може би» ще държи Вито на мястото, което съм му определила, докато не реша да сложа край на тази история по един или друг начин. Днес победих, но състезанието едва започва. През прекрасните месеци на този двубой няма да има само едно нещо: честна игра.“

18

— Спайдър, за какъв дявол ти е всичко това? — попита ядосано Били, когато влезе в кабинета му с голям найлонов плик от „Сакс“ в ръцете. — Чувствувам се като глупачка, която участвува в салонни игри.

— Прояви снизхождение към този мой каприз, Били. Седни и остави плика. Трябва да изчакаме останалите.

— Да не би аз да съм първа?

— Подранила си малко.

— Сигурно защото другите не играят честно — каза Били недоверчиво и седна на едното от двете разположени едно срещу друго големи полукръгли канапета в кабинета на Спайдър в небостъргача Сенчъри Сити, сградата, в която се намираха и офисите на адвокатската фирма „Стасбъргър, Липкин и Хилман“.

— Чух те — каза Саша, която влезе запъхтяна в просторното помещение. — Аз играя честно. Спайдър ни даде по пет минути и аз не съм ги превишила. — Тя внимателно сложи претъпкания си плик до Билиния. — Докато идвах насам, ме беше страх, че ще се пръсне.

— Трябваше да пъхнеш два еднакви найлонови плика един в друг като мен — рече Били. — Така могат да издържат три пъти по-голямо тегло.

— Наистина ли? — попита впечатлена Саша.

— Не е доказано, но е изпробвано в практиката.

— О, вие сте вече тук?! — учуди се Джиджи, която влезе в кабинета, полюшвайки в ръка найлонов плик. — Забавих се, защото се наложи да мина през бензиностанцията.

Тя ходеше малко тромаво, макар че гипсът й беше свален още преди две седмици. Седна до Саша, остави плика си на килима и зачака.

— Всички сме налице, можем да започваме — обяви Спайдър, затвори вратата на кабинета и седна срещу трите жени. — Такаа. Някоя от дамите да желае кафе?

— Имам чувството, че се намирам на някаква благотворителна сбирка или на среща на дружеството „Анонимни алкохолици“. Защо не станеш и не заявиш: „Казвам се Спайдър. Пристрастен съм към грозните дрехи“? — промълви Били.

— Искаш ли кафе, Били? — попита Спайдър. — Или бисквитка?

— Не, благодаря, закусила съм — отсече тя.

— Джиджи? Саша?

И двете му отказаха, защото изгаряха от любопитство да видят какво има в найлоновите пликове на другите.

— Коя иска да започне първа? — попита Спайдър. Никоя не му отговори. — Саша, няма ли да се престрашиш?

— Защо аз?

— Ами… защото… Първо, защото ти казвам. Второ, защото ти колекционираш каталози и си причината да се съберем тук. Трето, твоят плик е най-натъпкан и виждам, че в момента се разцепва.

— Добре — съгласи се Саша. — Но искам да се вземе под внимание, че още не съм си купила дрехи като за Калифорния. Затова съм избирала от един изцяло нюйоркски гардероб.

— Вижте какво, мили дами, това не е състезание. Аз просто предложих…

— Предложил бил — каза Били и възмутено разтърси тъмните си къдрици. — Ти ни накара.

— Точно така. Накарах всяка от вас да си представи, че в дома й е избухнал пожар и че трябва, само за пет минути да избере най-необходимите дрехи, които могат да се поберат в един найлонов плик. Гардеробът, стъкмен за пет минути при пожарна тревога. Няма значение къде живееш, Саша. Или за какъв климат са дрехите ти. Няма значение и начинът на живот. Важното е какви видове облекло сте избрали. Както ви казах още вчера, няма да давам оценки на съдържанието на пликовете ви.

„Не очаквах, че Били толкова ще мрънка срещу идеята ми — помисли си Спайдър. — Но и не знам колко голям е гардеробът й. Или пък не й харесва, че я слагам наравно с Джиджи и Саша, като ги карам да вършат едно и също нещо. Толкова ли се е вживяла в ролята си на началничка, че не може да работи в колектив? Това е първият ни работен ден. Сериозно пристъпваме към подготовката на «Скръпълс 2». Може би затова е нервна. Страхува се от провал. Но експериментът с найлоновите пликове не я заплашва с такъв. Може би щеше да е по-добре, ако бях предложил днешното заседание да се проведе в нейния кабинет? Но моите канапета са по-удобни за целта, пък и двамата с Били сме финансово равностойни съдружници в това начинание. Затова реших, че няма значение в чий кабинет ще се съберем.“

Саша припряно извади от плика си един черен шлифер с червена подплата. После въздъхна с облекчение.

— Ето кое е издувало плика. Първо събрах дребните неща и не оставих място за по-едрите. Този шлифер е подходящ за всякакво време: за дъждовно и слънчево, за дневно и за нощно. От три години го нося. — Тя пусна дрехата на пода пред краката си. След това издърпа една лека вълнена черна жилетка. — Това първи с всичко. Можеш да я използуваш и като връхна дреха. С пола или с панталон. Ако разкопчаеш горните три копчета и си сложиш колан и много гердани, става за вечерен тоалет. Може да се носи и с блузка.

— Откога я имаш? — попита я Спайдър, докато тя слагаше жилетката си до шлифера.

— От цяла вечност. От пет-шест години. Вече се е попретрила, но при пожар бих я взела, защото не знам дали ще си намеря друга такава.

— Какво още има в плика ти? — попита Джиджи.

— Донесла съм любимия си черен панталон — каза Саша, докато вадеше дрехите си една по една. — Любимият си сив панталон, скъпоценния си кариран шотландски блейзър, който винаги е на мода, единствените обувки на висок ток, които са ми удобни, двете си любими бели копринени блузки. С тези панталони, с жилетката, сакото и блузките мога да обиколя света. Взех и роклята, която ми носи късмет. — Тя вдиша една измачкана рокличка от червено жарсе. — Не е нещо особено, но винаги ми носи щастие.

— От колко години имаш това нещо? — учуди се Били.

Тя бе впечатлена както от начина, по който Саша представяше дрехите си, така и от тоалета, с който беше облечена в момента. Момичето беше с великолепно скроен тъмносин панталон и яркочервено вълнено поло, което подчертаваше тъмните му очи и черната му коса. Червилото на Саша беше с цвета на пуловера й. „Дали изобщо има по-очарователно и по-привлекателно същество от Саша Невски?“ — запита се Били.

— От четири, но това няма никакво значение. За мен в една рокля е важно само деколтето и дали тя ми стои добре.

— Саша, обмисляла ли си какви дрехи да си вземеш, или просто си събрала всичко това от гардероба за пет минути? — попита я Спайдър.

— Шегуваш ли се? Първо си съставих цял списък. Това ми отне поне двайсет минути. Аз за всичко си правя списъци. Не постъпват ли всички така? — попита Саша. — Когато си стягах багажа за Калифорния, реших да оставя в Ню Йорк дрехите, които вече не нося. Въпреки това почти не опразних гардероба си. А за петте минути успях само да сгъна тези дрешки и да ги натъпча в плика. Но ти нищо не ми спомена за обмисляне, Спайдър. Ако само за пет минути трябваше и да обмисля, и да си стегна багажа, щях да си взема бижутата, парите, кредитните карти, шофьорската си книжка, спестовната книжка и котарака.

— Браво! Получаваш наградата на списание „Форбс“ за практичност — промърмори Били.

Тя още веднъж се убеди, че мнението й за Саша е правилно. Момичето беше много разумно въпреки огромната си прическа, театралната си външност на фатална жена и склонността си да преувеличава.

— Добре, Саша. Остави всичко, където си е — нареди Спайдър. — А сега е твой ред, Джиджи.

Тя стана и се завъртя като манекенка.

— Аз се навлякох с всичко по-обемно — провъзгласи Джиджи. — Това не ни беше забранено, нали, Спайдър? За четири минути облякох най-хубавото си бельо, един пуловер в сливов цвят — такъв надали ще намеря, защото явно са допуснали някакво грешка, когато са го боядисвали, тюркоазеното си кашмирено палто, което купих почти без пари на Орчърд Стрийт, най-удобните си бели дънки, старинния си мексикански колан със сребърни и тюркоазени украшения, който струваше цяло състояние, любимите си сребърни обеци, най-хубавите си каубойски ботуши, един страхотен розов блейзър, който купих от разпродажба, и тази морава пелерина, която сякаш съм откраднала от Рудолф Валентино. Нея открих в един вехтошарски магазин в Хакънсак.

— Това не е честно! — възмути се Били. — Джиджи не е опаковала багажа си. Не ме учудва, че едвам ходи, след като се е навлякла с шестнайсет ката дрехи.

— Всичко, което не съм забранил, е честно — заяви Спайдър. — Какво си сложила в плика си, Джиджи?

— Тъй като ми оставаше само една минута, грабнах чифт прилични кафяви кадифени панталони за случаите, при кои го не бих могла да обуя дънките си; десетина различни шалчета, защото с тях изглеждам по десет различни начина; най-хубавите си колани; сецесионните бижута, които колекционирам от известно време, и елечето от черно кадифе, което Били ми подари преди години, защото ми е най-любимата дрешка. А, и това прекрасно букетче от изкуствени теменужки, което ми дожаля да оставя.

— Никакви блузки ли не си взела? — попита я Спайдър.

— Реших, че блуза или фланелка навсякъде мога да си купя. Пожарът няма да обхване всичките магазини, нали?

— Не.

— Всъщност… аз си стегнах багажа за дванайсетина минути, защото дълго не можах да реша кои са най-любими те ми колани и шалчета. Наложи се да ги пробвам… Просто трябваше да ги взема всичките — призна си простодушно Джиджи. — Излиза, че съм нарушила условието. Бяха ми нужни общо шестнайсет минути. А бих могла да загубя и два часа.

— Колко време ти бе нужно, за да сложиш в плика панталоните и елечето?

— По-малко от минута.

— Добре, записвам. — Спайдър се усмихна на провинилото се момиче. — Вече можеш да си свалиш пелерината.

Джиджи толкова очарователно се притесняваше и беше толкова сладка с всичките дрехи, с които се беше навлякла, и с пелерината от осемнайсети век, която сякаш бе взела под наем за карнавал, че на него му се доиска да я целуне насърчително. Спайдър не бе очаквал, че жените ще се отнесат толкова сериозно към неговия пожарен експеримент. „Дали всички жени възприемат толкова буквално това, което им се казва? Или само тия трите?“ — помисли си той.

— Е — изсумтя Били пренебрежително, — виждам, че само аз съм спазила нравилата. Накарах Джоузи да застане до мен с хронометър в ръка и предварително не съм правила списък на нещата, които се каня да взема.

Тя си спомни как е кръстосвала голямата си гардеробна с виолетови копринени тапети, стъпвайки с босите си крака по килима в цвят слонова кост, и се е притеснявала от бързане. Беше й невероятно трудно да избере от стотиците си тоалети, много от кои го изобщо не бе обличала. „Ако момичетата не бяха наели апартаментче в Западен Холивуд под предлог, че искали да запазят самостоятелността си, а живееха при мен, нямаше да допусна тези шашми“ — помисли си Били.

— Брано, Били! Знаех си, че ще играеш честно. Да видим какво си донесла — каза Спайдър като учител, който поощрява първолак, загдето добре си е написал домашното.

Той най-сетне бе осъзнал, че нейната раздразнителност се дължи на притеснителността й. Открай време знаеше, че Били е притеснителна. Но тя съумяваше да прикрива това дори от него. Ако Спайдър й кажеше, че нейната стеснителност е едно от нейните най-ценни качества, тя надали щеше да му повярва, а той никога не би й го казал.

Били току-що бе навършила трийсет и девет години. Той знаеше това, защото беше с единайсет месеца по-млад от нея. Двамата минаваха за връстници, тъй като неговият рожден ден беше през октомври, а нейният — през ноември. Сигурно беше я ядосало това, че той я слага наравно с тези момичета. Били винаги пътуваше с огромен багаж. Откакто се бе омъжила за Елис Айкхорн, тя надали бе подреждала лично куфарите си. Навярно й е било много трудно да подбере дрехи само колкото за един найлонов плик.

— Реших всичко, което вземам, да бъде само от един моделиер — каза Били и бръкна в плика си. — Сен Лоран. Той е най-практичен. Това е един черен костюм с панталон. Взела съм и този черен кашмирен пуловер, черна шифонена блуза, бяла копринена блуза, червено кожено яке — то върви към всичко — и тази пола към него. Донесла съм един дълъг шлифер от импрегнирана коприна, подплатен е ватиран атлаз. Не знам откога имам тези дрехи, но те си подхождат.

— Това почти не се различава от моя избор. Само че твоите дрехи са истински, а не боклуци като моите — обади се изненадана Саша.

— Никой не би ги различил, ако не погледне етикетите — каза Били. — Избрах най-семплите и най-класическите неща. Ти си сторила същото. Можем да се цаним с теб в някой цирк като „близначките в червено и черно“.

— Искате ли да ви покажа какво съм донесъл аз? — попита Спайдър.

— Ти ли? Нали този каталог щеше да е само за жени? — учуди се Били.

— Нямаше да постъпя честно, ако бях накарал само вас… — отговори й Спайдър и извади иззад бюрото си един найлонов плик. — Така. Това е моят двуреден блейзър. Взел съм си и една бяла официална риза. Това е синият ми фланелен панталон. Никога не се обличам по-официално и тъй като не обичам да обикалям магазините, взех тези дрехи. Това е шлиферът ми, а този тъмносин пуловер, подарен ми от мама преди пет години, не свалям от гърба си. Взех два от любимите си тънки кашмирени пуловери, три ежедневни ризи и едни дънки. И очилата си за четене. Някоя от вас не си ли е взела очила за четене?

— Моите са в чантата ми — каза Били, а двете момичета се спогледаха учудени: „Какви очила за четене?“

— Завиждам ви за чантичките, скъпи дами.

— Ако не престанеш да ни наричаш „скъпи дами“, всяка от нас ще ти даде по двайсет и пет цента — каза Били и се засмя за пръв път от сутринта.

— Как да ви наричам, за да не обиждам никоя от вас?

— Жени — каза Били.

— Госпожици — предложи Саша.

— Момчета — каза Джиджи. — Наричай ни „момчета“, това е най-безопасно.

— Добре, момчета. Какво ни подсказва тази купчина на пода?

Джиджи хвърли пелерината си, блейзъра, колана и полото върху камарата дрехи и му отговори:

— Подсказва ми, че вие сте лишени от усет практични далтонисти, които си нямат понятие от аксесоари и ако случайно си сложат шалче, ще се удушат като Айседора Дънкан.

— Разбрах какво искаш да ми кажеш — усмихна й се Спайдър.

Джиджи беше напъхала своя пуловер със странен цвят в дънките си. На деколтето му беше закачила букетчето от изкуствени теменужки. Сребърната обеца стигаше почти до рамото й. Оранжевата й коса беше настръхнала като козината на подплашена котка.

„Джиджи прилича едновременно на арфистка, която се кани да излезе на концертния подиум, и на проститутка, която след малко ще тръгне по тротоара“ — помисли си Спайдър.

— Според мен купчината ни подсказва, че Били и аз мислим еднакво, само че тя го прави пет пъти по-бързо от мен. Но единствено аз съм си взела рокля. Ако ти изгори апартаментът, сигурно ще ти се наложи често да ходиш на ресторант. На никоя от вас ли не й мина това през ум? — попита Саша.

— Аз съм взела и една пола към костюма. Комбинирана с черната шифонена или с бяла копринена блузка, тя е равностойна на две рокли — отвърна Били.

— Аз пък си нося блейзъра — каза Спайдър — и бяла официална риза. Не взех вратовръзка, но винаги мога да си купя. Ако отидем на ресторант, няма да ви изложа, момчета.

— И аз — каза Джиджи, — ако си обуя кадифения панталон. А с каубойски ботуши човек може да отиде навсякъде.

— Трябваше да сложите в пликовете си по една рокля — настоя Саша. — И то секси рокля. Блузите ти не са кой знае колко секси, Били. Както и пуловерът на Джиджи.

— Саша е права — каза Спайдър — и в същото време не е права. Не е достатъчно да облечеш прилепнала по тялото рокля с голямо деколте, за да си секси. Секси трябва да бъде начинът, но който я носиш.

— О, Спайдър, не се опитвай да хвалиш нашите собствени стари дрехи — рече Били, която си спомни как той даваше наставления на жените какво да си купят и как да го носят.

— Просто си казах мнението, Били. Някой иска ли да добави нещо?

— Да — намеси се пак Били. — С изключение на Сашината рокля всичко, което сме донесли, представлява компоненти. Панталони, якета, пуловери, блузки и моята пола. Само Саша и Джиджи са помислили за обувки. Всички бихме могли да носим дрехите на Спайдър, ако бяха с дамска кройка. С изключение на Сашината рокля и на аксесоарите на Джиджи всички дрехи пред нас са от един тип. Права ли съм, Спайдър? Това ли искаше да ни докажеш?

— Ъхъ.

— Не мога да ви разбера — обади се Джиджи. — За дрехи, които могат да се носят и от мъже, и от жени, ли става дума?

— Мисля, че схванах идеята, но тя не ми харесва. Били, ти говориш за скучни и делнични дрехи — каза Саша. — Не обичам натруфените тоалети, но мразя и тъпите облекла.

— Не — възрази й Били, стана и закрачи около канапетата. Тя говореше бавно, защото подбираше думите си. — Друго имах предвид. Трябвала мислим за колекция, съставена от най-хубави компоненти, на които ще придадем уникалност… Това ще са, така да се каже, преосмислени, нови класически дрехи, които могат да се комбинират по десетки различни начини. Те ще образуват един модулен гардероб, подходящ за всички ситуации. Не бива да се продават по каталог тоалети за специални случаи… Тях жените предпочитат да си ги изберат сами. Разбира се, ще наемем и моделиери, но те ще създават многофункционални компоненти.

— И аз не бих могъл да го формулирам по-добре — обади се Спайдър.

— Благодаря ви, господин Елиът. Но най-лесното е да даваш оценки, след като работата е свършена.

— Класически дрехи ли? — попита Джиджи разочарована. — Аз не нося класически дрехи.

— Не е вярно, Джиджи! Носиш — намеси се Саша. — Само че подбираш по-странни цветове и комбинации. Освен това винаги се обличаш с прекалено широки или прекалено тесни дрехи, или с прекалено стари. Но и ти си донесла блейзър, панталони и пуловери като нас.

— Добре — засегна се Джиджи. „Класически дрехи, моля ви се!“ — А аксесоарите забравихте ли ги? — попита тя.

— Мисля, че тях клиентките сами ще си ги намират — каза Спайдър.

— Не съм съгласна. Ние трябва да им подсказваме как да ги носят — ядосано му отговори Джиджи. — Да вземем например черната жилетка на Саша. Тя би могла да изглежда по десетки различни начини, ако се използуват подходящи аксесоари. Предложим ли най-страхотната и изискана черна жилетка на света, без да покажем със снимки как би могла да бъде носена по различни начини, това ще означава, че не сме обслужили клиентите си както трябва.

— Трябва да предлагаме най-страхотната жилетка „Скръпълс 2“ в различни цветове — каза Били. — Много жени не обичат да носят черно. Необходими са ни още шест основни цвята… Сиво, тъмносиньо, пясъчно…

— Пурпурно, сърцераздирателно виолетово, есенно-мъхесто-мъгливо-зелено, прекрасно синьо, нещо средно между цвета на лютичето и на небето призори, съвършено розово — не крещящо розово, но не и бебешко розово, един категоричен розов цвят, опушено бежово, което не е нито прекалено жълто, нито прекалено кафяво.

Джиджи млъкна, защото вдъхновението й се бе изчерпало.

— Момичета, почакайте — каза Спайдър. — Преди да се впуснем в подробностите, имаме ли единомислие по основната линия на „Скръпълс 2“? Спираме ли се на многофункционалните класически компоненти? В цялата история на издаването на каталози никой не е правил такова нещо.

— Един момент! Какво стана със старовремското ми бельо? — запротестира Джиджи.

— А аз обещах на Джесика, че ще има раздел за дребните жени, които не могат да си намерят дрехи — каза Били.

— Аз пък обещах на три от моите лели, че в каталога ще има раздел и за тях. Те все още са много красиви, обичат да се контят и са готови да хвърлят луди пари за дрехи. Но и трите тежат повече от деветдесет килограма — намеси се Саша. — Всяка.

— Всичко това ще го има — каза Спайдър. — Нали, Били? Но най-важното в „Скръпълс 2“ ще са дрехите компоненти, от каквито има нужда през цялата година. От тях ще спечелим и най-много пари.

— Четири пъти годишно ли ще излиза каталогът? — попита Саша, която вече мечтаеше как ще попълни колекцията си.

— Още не съм мислил за това — призна си Спайдър.

— Трябва да сме в крак с модата — настоя Саша.

— Саша е права — каза Били. — Необходимо е доста отрано да мислим за всеки следващ сезон.

— За техническата страна ти трябва човек, който разбира от каталози — реши Спайдър. — Ще назначим най-големия специалист по каталозите. Никой от нас не разбира от ценообразуване и от изпращане на стоки по пощата. Момчета, понятие си нямаме от каталози. Но без съмнение „Скръпълс 2“ ще има страхотен успех.

— Можем да намерим десет такива специалисти, Спайдър — увери го Били, — но освен теб никой друг не е способен да измисли експеримента със светкавичното събиране на дрехи при пожар. Ти май предварително си измислил линията на „Скръпълс 2“, не е ли така?

— Донякъде.

— Много си сладък, когато се правиш на скромен, Спайдър — каза Джиджи.

— Имах само една първоначална идея, Джиджи — призна си Спайдър.

Телефонът на бюрото му иззвъня. Спайдър се беше замислил за каталога, затова се стресна. После вдигна ядосан слушалката.

— Кой? А, разбира се, нека влезе… Ще дойде Джош Хилман — каза той на Били. — Носи документите, които трябва да подпишем днес. Имал нужда и от свидетели.

— Защо един от най-известните адвокати на Лос Анжелис е излязъл от кабинета си, за да ги донесе лично? — попита Били.

— Сигурно от любопитство. Страшно му се иска да разбере какво сме намислили.

— О, от години не сме се виждали Джош — извика Джиджи. — Той още ли е най-добрата партия за женитба в Бевърли Хилс?

— Такива са слуховете — отговори й Били и повдигна рамене.

Саша неусетно се измъкна през вратата на тоалетната.

Джиджи се втурна към Джош, прегърна го и го разцелува. Тя осъзна, че досега никога не е гледала на него като на мъж. „Сигурно съм била много малка и замаяна от мечтите си за младия Марлон Брандо, за да разбера, че ако един мъж е прехвърлил четирийсетте, това не означава, че той непременно трябва да е грозен“ — помисли си тя. Очите на Джош бяха с няколко нюанса по-сиви от прошарената му късо подстригана коса. Той все още беше строен, малко по-висок от Спайдър. Изпъкналите му скули, загадъчният му поглед, интелигентното му изражение и сардоничната усмивка го правеха много интересен мъж.

— Разпродажба на стари дрехи ли организирате? — попита Джош Били, когато видя купчината на пода.

— Всъщност това е нещо като състезание — оправда се тя. Още не му бе казала какво са замислили със Спайдър, а само го бе помолила да подготви договор за съдружничество.

— Джош, ти си първият човек, който вижда зараждането на „Скръпълс 2“ — заяви Спайдър.

— Нов магазин ли сте решили да откривате? В момента много се търсят скъпи тоалети.

— Нито магазин, нито скъпи тоалети — каза Спайдър с бащинска гордост. Той не забелязваше, че Били му прави знаци да не издава плановете им. — Ще създадем първия моден, истински моден каталог за дрехи, без които нито една жена не може да мине. Всяка жена носи, кажи-речи, през цялата година само двайсет процента от дрехите си.

— Къде си прочел тези статистически данни? — попита го Джош и недоверчиво повдигна едната си вежда.

— В „Правда“. Но която и жена да попиташ, Джош, ще ти отговори същото. И ние ще разтръбим този факт в нашата рекламна кампания. Каталогът ни ще има реклама, каквато друго подобно издание не е имало. Били ще се появява във всяко телевизионно шоу, което се гледа от жени. От „Добро утро, Америка“ до „Днес“. Ще се показва и по местните телевизии, както писателите правят турнета, за да представят новите си книги. Били ще показва как могат да се състезават нашите дрехи.

— Какво ще правя? — почти извика от учудване Били. „Защо, но дяволите, той си мисли, че ще се показвам по телевизията?“

— Естествено, докато ти обясняваш, три манекенки ще демонстрират дрехите. Забравих да спомена за тях. Тази идея ми хрумна, когато вчера си говорехме за новия ти самолет. Няма да имаш проблеми с пътуването, а всички телевизионни програми ще се надпреварват да те канят. Трябва да дадем голямо парти за пресата, каквото направихме при откриването на „Скръпълс“. И то още преди да излезе първата книжка на каталога. Едно парти тук, едно в Ню Йорк и едно в Чикаго или евентуално в Далас. Това ще решим съвместно с рекламните специалисти.

— С какви рекламни специалисти? — смая се Били.

— С онези, които ще наемем, разбира се — каза Спайдър, скочи на крака и закрачи възбудено из кабинета. — Към всяка дреха, която изпращаме, ще добавяме по две специални закачалки с марката на „Скръпълс 2“. Няма нищо по-досадно от това, да не ти стигат закачалките. Не е ли така, Джош? Сега ми хрумна, че и Джиджи трябва да разяснява по телевизията вижданията си за аксесоарите. Телевизионните продуценти много обичат този вид образователни предавания с демонстрации.

— Спайдър! — изквича Джиджи, но той не й обърна внимание, завладян от мисълта си.

— Ще поместим реклами във всички големи списания. Досега не съм виждал реклами за каталог. Освен това „Скръпълс 2“ ще е безплатен. Това ще привлече много хора — каза Спайдър.

— А няма ли самолети да изписват с пушек името на „Скръпълс 2“? — попита го Били. — Или да използуваме рекламен дирижабъл?

— Браво, Били! — каза той, така въодушевен, като че ли всеки момент щеше да запее. — Малко е бомбастично, но ми харесва. Винаги съм харесвал твоя начин на мислене. — Той й изпрати въздушна целувка и продължи: — Ще изпращаме на клиентките си фирмен сантиметър и схема на човешкото тяло, така че всяка да може да запише на нея мерките си. Така по-рядко ще ни връщат поръчките. Разбира се, ще приемаме всички рекламации без възражения…

— Но никоя фирма не прави това! — вбеси се Били.

— Тъкмо по тази причина ние трябва да го правим. Единственият начин да привлечеш клиентите е да им предоставиш възможността да връщат поръчките, които не са им харесали, без да ти дават никакво обяснение. Иначе само ще прелистват каталога и нищо няма да си поръчат. Отначало ще ни излезе доста скъпо, но ще спечелим доверието на купувачите. Ще разберем кои стоки се харчат и кои — не. След време ще компенсираме тези загуби. Съгласна ли си, Били?

— Съгласна съм — усмихна се тя. Спайдър най-сетне я бе убедил с ентусиазма си.

„Защо пък да не използуваме дирижабъл?! Най-добре ще е да го правим преди футболни мачове. Не, сигурно ще е много скъпо. А телевизионните реклами? Лестър Уейнсток е получил срещу старите си телевизионни сериали доста рекламно време. Той ще ми го продаде на ниска цена. Непременно трябва да рекламираме по телевизията!“ — каза си Били.

— След като издадем първата книжка, трябва да обявим едно голямо състезание — продължи Спайдър. — Клиентите ще ни изпращат свои снимки, на които ще се вижда как са комбинирали нашите компоненти. Победителката ще докараме тук със самолета на Били и вие, момчета, ще я разведете из магазините по Родео Драйв. Ще й подарим и по една от всички стоки в каталога. А всъщност защо победителките да не са повече? Например дванайсет? А Саша би могла…

— Какво би могла да направи Саша? — попита Саша, тъкмо влязла в кабинета.

Тя беше облякла червената рокля, която й носеше щастие, и си бе обула черните обувки с висок ток. Всички млъкнаха, докато тя прекосяваше кабинета с горда, но кръшна походка. С нея беше продала толкова гащички и сутиени, че ако се навържеха, щяха да стигнат до Луната.

Жарсената й рокличка се бе превърнала в най-изискания тоалет на света. Дългите й ръкави само подчертаваха дълбокото деколте, от което прекрасните й бели гърди надничаха любопитно.

„Не бях нрав — помисли си Спайдър. — Изобщо не бях прав. Впитата по тялото рокля с голямо деколте си е секси, а и Саша я носи точно както трябва. Жените никога няма да престанат да ме изненадват.“

„Наумила си е нещо — каза си Джиджи. — Заслужава да я тикнат в затвора заради Невско-Орловските й магии. Никога не ги е прилага толкова интензивно.“

— Саша, това е Джош Хилман — каза Били, която единствена бе запазила достатъчно присъствие на духа, за да се сети, че те двамата не се познават. — Джош, това е Саша Невски, съквартирантка на Джиджи и наша съзаклятничка в новото ни начинание.

— Приятно ми е — едновременно казаха Саша и Джош и си подадоха ръце. После пак в един глас си отговориха: — И на мен.

— Защо млъкнахте? Забравили ли сте баналностите, които се говорят в подобни случаи? — попита Саша Джош и му се усмихна чаровно. Джиджи никога не бе я виждала да се усмихва така.

— Ами… Ъъъ… Не съвсем… — запелтечи Джош.

„Той прилича на ударен с мокър парцал — си каза Били с добронамерена хапливост. — Моят закостенял адвокат се нуждае от леко раздрусване, както и всеки друг мъж, с изключение на Спайдър, който е истински живак.“

— Съквартирантката на Джиджи сте, значи? — попита Джош Саша.

Той се бе вторачил в нея, забравил, че в кабинета има и други хора.

— Две години и нещо живяхме с нея в един апартамент в Ню Йорк и тъй като съм много, много по-възрастна от Джиджи, бях нещо като нейна настойничка.

— Колко по-възрастна? — попита той, сякаш от отговора на този въпрос зависеше животът му.

— Имам чувството, че съм поне с десет години по-голяма от нея. Или дори с няколко десетилетия — въздъхна Саша и се помести по-близо до него.

„Защо направо не припадне? — злобно си помисли Джиджи. — Защо не припадне в прегръдките му? Как може да говори такива лъжи?!“

— Сега къде живеете? — трескаво я попита Джош.

— Намерихме едно апартаментче в Западен Холивуд… — отговори му Саша. Гласът й стана неочаквано интимен като нежно докосната за пръв път струна на цигулка.

— Джош — съжали го Джиджи, — защо не се отбиеш довечера у нас да пием по едно? Само ти още не си ни видял апартаментчето. Много се гордеем с него.

— Идеята ти е чудесна, Джиджи — отсече Спайдър. Това ухажване само му губеше времето. — Я да видим документите, Джош.

— Кои документи?

— Тези, които донесе за подпис.

— А, тези документи ли?… Ето ги. Слушай, Спайдър, те не са толкова спешни. Ще ви ги оставя, прегледайте ги с Били. Джиджи… Саша… Ако е удобно, наистина бих наминал довечера — каза Джош и излезе от кабинета.

— Но той не ни знае адреса — каза Джиджи.

— Сигурна съм, че ще го издири — засмя се Били. — А сега хайде да се захващаме за работа, мили дами… И вие, господине. Да се захващаме за работа, момчета.

— Остави на мира кофичката за лед и изчезвай — нетърпеливо заповяда Саша на Джиджи.

— Но той ще дойде чак след петнайсет минути — отговори й Джиджи.

— А ако подрани? И не искам отвратителната ти розова кола да се мярка в квартала.

— Тръгвам, тръгвам, но първо ми кажи защо не си с роклята, която ти носи щастие. Сега е най-подходящият случай…

— Вече не ми е необходима.

Джиджи огледа Саша, която си беше облякла една семпла черна копринена рокля с висока яка — най-скъпия си тоалет.

— С тази рокля ми приличаш на…

— На какво?

— Ами… Божичко! На порядъчна девойка. Саша, приемам, че си най-великата блудница на всички времена, но не бива да бъдеш толкова жестока — започна да я увещава Джиджи. — Знам, че мъжете трябва да страдат. Но защо си избрала за жертва този мил, добър човечец? Той не е направил нито една злина през живота си и не заслужава да му се преструваш на порядъчна девойка.

— Гледай си работата — отсече Саша.

— А начинът, по който си прибрала косата си, ужасно те състарява — злобно каза Джиджи и разръчка главните в камината.

— С колко?

— Изглеждаш… почти на трийсет и пет.

Доволна усмивка се разля по напрегнатото лице на Саша.

— Чудесно! А сега се разкарай, Айседоро, преди да съм те удушила с най-отвратителния от твоите шалове.

— Добре, добре. Но първо ми кажи… Иначе няма да си тръгна — каза Джиджи, отстъпвайки заднишком. — Кажи ми кой от двата израза: „Един от най-добрите адвокати“ или „Най-добрата партия за женитба“, те накара да се преоблечеш с роклята, която ти носела щастие?

— Честно казано, не си спомням. Постъпих инстинктивно. Името Джош Хилман ми прозвуча интригуващо. Моля те, тръгвай вече.

— Саша, това е невъзможно! Ти да не би да си… изнервена?

Джиджи отиде до приятелката си и я загледа изпитателно.

— Саша Невски изобщо не знае какво значи да се чувствува изнервена — каза Саша заплашително. — Но ако не си тръгнеш до пет секунди, теб ще те изнервя.

— Цепениците се свършиха — каза Джош на Саша. Двамата седяха пред камината. — Как е възможно това? Когато дойдох, бяха толкова много.

— Колко стана часът?

— Почти… десет. Как лети времето!

— Възможно ли е цяла вечер да сме си говорили само за рода на Хилманови?

— И за Орлови-Невски.

— Твоите роднини много приличат на моите, само че не танцуват. Това е толкова странно, чувствувам се съвсем объркана — унесено каза Саша.

— Но изтървахме вечерята — притесни се Джош. — Бях направил резервация в „Шардоне“ за осем и трийсет.

— За трима души ли?

— За двама. Бях си наумил да те отвлека по някакъв начин. Трябва да хапнем нещо. Ще се обадя на Робер, че тръгваме.

— Ще ме сметнеш ли за луда, ако ти кажа, че искам да идем на закусвалня?

Джош изгледа потресен тази невероятна жена. Толкова му се ядеше сандвич с ръжен хляб и пастърма! Никога през живота си той не бе занимавал така дълго някого със собствената си персона и не бе намирал такъв внимателен слушател. Само еврейска храна подхождаше за възторженото му настроение.

— Ще те заведа в „Арт“ в Сън Вали. Това е най-добрата закусвалня в Лос Анжелис — обеща й той. — Кажи „довиждане“ на Марсел.

В „Арт“ никой не се учуди при влизането на елегантно облечената двойка. В заведението идваха всякакви хора: от издокарани абитуриенти до шестмесечни бебета, от сериозни охранени чичковци до филмови звезди, на които са им омръзнали известните ресторанти. Самият Арт лично наблюдаваше добре ли се обслужват клиентите на прочутото му заведение, издържано в успокояващи бежови тонове. По стените имаше огромни фотоси на сандвичите, които се предлагаха тук. В просторните сепарета беше сравнително по-спокойно и по-уютно, отколкото в другите холивудски закусвални.

Саша и Джош бяха настанени в едно полукръгло сепаре в ъгъла и получиха менюто, което предлагаше осемнайсет ордьовъра, четирийсет и четири вида сандвичи, осем супи, шест вида хамбургери, трийсет и осем различни топли и студени плата, тринайсет салати, осемнайсет гарнитури, картофи, приготвени по осем начина, и осемнайсет десерта.

— О! — смая се Саша. — Изборът е страхотен!

— Искаш ли аз да направя поръчката?

— Да, моля те. Не знам откъде да започна.

— Колко си гладна?

— Не знам точно, но би трябвало да умирам от глад. От сутринта нищо не съм хапвала… Толкова се увлякохме в разговорите за каталога.

Джош прегледа менюто.

— Искаш ли пушена риба? — попита той Саша и когато тя му кимна, вдигна поглед към сервитьорката. — Първо ни донесете няколко ордьовъра: есетра, бяла риба и какво друго?… Херинга със сметанов сос… Хъм… После бих изял един сандвич е пастърма, а за теб, Саша? И ти ли ще искаш сандвич е пастърма? Значи два сандвича. И може би пушени гърди със сос върху франзела. И специалитета на Арт: троен сандвич с леко препечено телешко филе и швейцарско сирене. За начало толкова. И картофени питки с много ябълков сос и сметана. Може да ни донесете и няколко празни чинии, за да опитваме и двамата от всичко. Какво ще пием? Избери, Саша! Газирана вода, бяло вино, бира, шампанско? Шампанското е „Рокар“. Сигурно е калифорнийско. Така. Бутилка „Рокар“, ако обичате, и една кана вода.

Докато чакаха ордьоврите си, Джош и Саша замислени отпиваха от шампанското. Гладът беше добро оправдание за внезапното им умълчаване. Саша се проклинаше наум, загдето бе предложила да отидат на закусвалня: колкото и гладна да е една жена, тя винаги трябва да помни, че най-опасни за фигурата й са закусвалните. Но Джош беше толкова прекрасен, че тя забрави всичко друго, освен очите му. Толкова й се прииска да го целуне още сега по ъгълчетата на очите, там, където се появяваха бръчици, щом той се засмееше… Никога през нейния живот не й се беше случвало такова нещо. И надали щеше да й се случи. Ненадейно тя осъзна с учудване, че кариерата й е приключена. На дългогодишното изтезаване на мъже бе сложен край от един зрял господин, за когото тя вече беше готова да умре, ако се наложи.

„У Саша има някаква вътрешна светлина“ — помисли си Джош, като се стараеше да не зяпа непрекъснато дамата си. В ярко осветената закусвалня Саша му изглеждаше още по-красива, отколкото на трепкащата светлина на камината. Тази сутрин, когато я видя за пръв път, тя му се стори дива и проклета. Тогава той дори не подозираше, че тя е самото съвършенство. „Нищо чудно няма в това, че Били й е поверила Джиджи — помисли си Джош. — Саша е толкова скромна, толкова прекрасно сдържана, в нея има нещо загадъчно. Малко жени в нашето объркано време имат качествата й. В нея се съчетават една естествена грациозност е откровеност, тя притежава рядката, успокояваща способност да изслушва събеседника си. О, Господи, тази горна устна! Тази сочна изваяна горна устна… Никой мъж не може да й устои…“

— Заповядайте — каза келнерката и започна да нарежда на масата четири големи блюда с пушена риба, ръжен хляб, купа с нарязани домати, лук и лимон и една овална чиния с туршия.

— Сипи си — каза Джош и подаде на Саша вилицата за сервиране.

Тя сложи в празната си чиния резен пушена есетра, добави от пушената сьомга и от бялата риба и си взе парче лимон. Докато Джош си сервираше, отхапа залък от филията ръжен хляб. После взе парченце от бялата риба, сдъвка го решително и го поля с глътка шампанско. С усилие на волята Джош можа да глътне парченце пушена сьомга.

— Чудно нещо, когато човек прегладнее… му се отяжда… — измънка Саша.

— Така е… Мисля, че прекалих с поръчките.

— Това е страшно много ядене.

— Заведението е известно е големите си порции…

— Не че бялата риба не е великолепна…

— Опитай сьомгата — предложи й Джош.

— Не мога. Искам да ми остане място за сандвича.

— Малко херинга?

— Не, благодаря.

— Била ли си омъжена някога? — Гласът му беше спокоен.

— Не, благодаря.

— Попитах те дали някога си била омъжена.

— О, не.

— Защо?

— Досега не съм срещала подходящ мъж. Само момчета, незрели момчета. Поне така ги възприемах.

— Защо?

— Не знам — каза Саша с недоумение в гласа. — Предполагам, че са били твърде млади за мен. Но ти си бил женен. Защо си се развел?

— Не обичах жена си.

— Това достатъчна причина ли е?

— Аз… Влюбих се в друга.

— Коя? — попита Саша и усети, че стомахът й се свива от ревност.

— Валънтайн, преди да се омъжи за Спайдър — каза Джош.

— Извинявай.

— Вече не страдам. Не съм го казвал на никого, освен на теб.

— Не ви ли харесва рибата, господин Хилман? — попита разтревожена келнерката.

— Просто се оказа, че не сме били толкова гладни, колкото си мислехме.

— Да ви нося ли сандвичите?

— О, да. Донесете ги. Може те да ни вдъхновят.

Келнерката разчисти масата и отиде в кухнята. По пътя се спря и си размени няколко думи с Арт. След малко се върна с голям поднос, на който имаше четири плата със сандвичи и чиния с картофени питки. Всеки сандвич беше висок дванайсет сантиметра и представляваше същинска кула от специален ръжен хляб, тънки резенчета месо, туршия и лук.

— Господи! — каза Саша смаяна. — Не съм виждала такова чудо в Ню Йорк!

— Трябва да разделиш сандвичите на две, иначе не можеш да ги налапаш. Дай да ти покажа как.

— Може ли… да започна с ябълковия сос?

— Без питки?

Тя кимна. Беше се вторачила в ръцете му, които повдигнаха сосиерата с ябълковия сос и я сложиха пред нея. Саша гребна с лъжица от соса. „Бебетата ядат ябълков сос — помисли си тя. — Малките бебенца с недоразвити стомахчета изяждат тонове от този сос. Защо да не мога и аз?“

— Саша, яж си соса — изкомандува я Джош и тя сложи лъжицата в устата си. Успя да погълне цели четири лъжици, като отпиваше от шампанското.

— На дъното на чинийката има картинка — насърчително й каза Джош, докато я гледаше как яде.

— Сигурно имаш деца.

— Да. Три. Много добри деца са.

Саша отново усети, че я пронизва ревност. „Той сигурно поддържа връзки с майката на децата си — помисли си Саша. — По-добре щеше да е, ако не бях му задавала този въпрос.“ Тя остави лъжицата на масата. Повече не й се ядеше. Погледна сандвича му с пастърма и сърцето й трепна. Той не го бе докоснал.

— Джош, хапни нещо.

— Не съм гладен… Освен ако… наистина ли няма да ядеш този ябълков сос?

— Предоставям ти го целия.

Той хапна малко от него и остави лъжицата си. Пресегна се и хвана ръцете на Саша.

— Не мога да ям. Случаят е безнадежден. Аз те обичам.

— И аз — тихо му отговори Саша.

— Какво ти е? Не можеш да ядеш или ме обичаш?

— И двете — прошепна тя.

— Ще се омъжиш ли за мен?

— Разбира се.

— Погледни ме! — помоли я той, но Саша не посмя да срещне погледа му.

— Хайде да се махаме оттук — каза Джош и спря минаващата край тях келнерка. — Нямам време да чакам сметката. — Той остави пет двайсетдоларови банкноти на масата. — Мисля, че ще стигнат. Благодаря ви за обслужването.

— Не искате ли да увия храната за вкъщи?

— Няма нужда. — Той издърпа Саша от сепарето и двамата тръгнаха към изхода, хванати за ръце.

— Не ядоха, дори не поискаха да им увия храната за вкъщи — докладва келнерката на Арт.

— Нали ти казах, Ърма, още от самото начало забелязах: любов. Влюбени хора нямат работа в закусвалня. Но те ще се върнат. Рано или късно пак ще огладнеят.

— Престани! — промърмори Джиджи. — Махни се! Чудесен сън сънувам.

— Така или иначе, скоро ще зазвъни будилникът. От пет минути едва се сдържам да не те събудя.

— Саша, ти си ужасна! — каза Джиджи и отвори очи. — Първо ме подгонваш от собствената ми къща, а после нахлуваш в спалнята ми още по тъмно, за да ми се фукаш с най-новото си завоевание. — Тя пак затвори очи.

— Ние ще се оженим.

— Естествено…

— Чу ли? Джош и аз ще се…

— Не можеш да се омъжваш за човек, с когото си се запознала едва вчера — сънено каза Джиджи, равнодушна към новия вид мъчение за мъже, изобретен от Саша.

— Това къде го пише?

Джиджи широко отвори очи, седна на кревата и се вторачи безмълвно в Саша, която още беше с черната си рокля, но с разпусната коса и без грим. Изглеждаше толкова щастлива, че Джиджи чак се просълзи.

— Саша! — Тя прегърна приятелката си и я зацелува по бузите. — Господи! Това е чудесно… Просто нямам думи… Кога, кога ще се жените?

— Е, не веднага. За организирането на една голяма сватба се иска време.

— Но… но… — Джиджи млъкна. Беше съвсем объркана и не знаеше какво още да попита.

— Някой ден и ги ще срещнеш мъжа на своите мечти, Джиджи, мъжа, когото не ще можеш да измъчваш — каза Саша.

В гласа й се долавяше съчувствие.

— Благодаря за ценния съвет, Саша. Вдъхваш ми надежда. А Джош иска ли да вдигате голяма сватба?

— Джош иска това, което искам аз — каза Саша с оправдана самоувереност.

— Ще си ушиеш ли булчинска рокля?

— Разбира се! Ще е с дълъг шлейф и с прекрасен дълъг воал. Усещам за какво намекваш, Джиджи. Знаеш ли защо шестте сестри Орлови никога не се карат? Те просто не смеят да го правят. Ти надали си чувала, но Орлови знаят една страшна клетва. Ако тя те стигне, свършено е с теб.

— Имам чувството, че по-скоро е свършено с великата блудница.

— Джиджи, предупреждавам те…

— Изобщо не можеш да ме уплашиш. Двете ми прабаби по бащина линия, Джована и Грациела, са родом от Флоренция. Аз съм потомка на тези две достопочтени стари дами, живели в град, където преди стотици години също са се случвали доста страховити неща. А не забравяй, че и майка ми е циганка. Когато си поискам, мога да сложа и шестте сестри Орлови в малкото си джобче… Не е ли по-добре да забравим миналото? Джош е късметлия. Познавам го доста по-отдавна от теб. По-добър мъж от него няма да намериш. О, Саша, толкова се радвам! Ти го заслужаваш. Честито!

— Не честити на булката, честити на младоженеца — каза Саша и се тръшна на леглото на Джиджи. Тя очевидно преливаше от радост. — По-добре кажи на булката, че си сигурна колко щастлива ще бъде тя.

— Сигурна съм, че ще бъдеш много щастлива, скъпа Саша. Той знае ли на колко години си?

— Всъщност не стана дума за това. И аз не го знам той на колко е. Има ли някакво значение?

— В такъв случай кажи му след сватбата — предложи й Джиджи.

— Чудесно хрумване! Не си била чак толкова загубена. И ти ще се оправиш в живота!

19

— Много ти се моля, скъпи — преднамерено мило каза Били на Джон Принс, най-богатия от прочутите американски моделиери, — познаваме се от сто години, затова недей избухва, преди да съм ти обяснила всичко до края.

— Не съм способен да създавам евтини дрехи, Били. Никога не съм го правил и никога няма да го правя. Всъщност направо съм потресен от факта, че си дошла при мен, тъкмо при мен с това предложение. Каталог! Боже Господи!

Принс наистина се бе засегнал. Чертите на квадратното му добродушно лице се разкривиха в неодобрителна гримаса. Дори английските му аристократични маниери, които той бе овладял с толкова усилия, изчезнаха и лъсна простотията на неговия роден Среден запад.

— На умерени цени, скъпи ми Принс, а не „евтини“.

— За мен няма значение какви определения използуваш — каза Принс. Двамата с Били седяха в неговия нюйоркски кабинет. Беше студен февруарски ден. — Наричай го както си искаш, щом толкова те е срам, но ти все пак ми говориш за пола, която ще се продава на цена под шейсет долара.

— А защо не?

— Погледни се в огледалото, за бога! Този мой костюм ти е струвал две хиляди и двеста долара, погледни плата, погледни изработката, погледни…

— … печалбата — продължи мисълта му Били, като се усмихна скептично. — Принс, и аз съм ръководила магазини. Знам точно колко струва този костюм. Ако не съм забравила, а не съм, производствената му цена, в която влизат и платът, и шевът, и всичките ти останали разходи, включително наемите за канцеларии, не надхвърля четиристотин и петдесет долара. Ти си го продал на едро на „Бъргдорф“ за хиляда долара. Тоест печалбата ти е малко над сто процента. Печалбата на „Бъргдорф“ е горе-долу същата. И той го предлага за две хиляди и двеста. Освен това платих допълнително, за да ми го направят по мярка. И така, сега съм облечена с костюм, който реално струва петстотин долара и за който съм платила четири пъти повече по цени на дребно. Аз мога да си позволя такова нещо. Но колко са клиентките като мен? Предполагам, че не си продал повече от няколко десетки такива костюми в цялата страна. А може и по-малко.

— Били, какво искаш да кажеш? — ядосано я попита Принс.

Той се плашеше от клиентите, които разбираха от ценообразуването в неговия бранш. Това не им влизаше в работата. Високата цена придаваше лустрото на красивите дрехи. Слава богу, че клиентките като Били бяха малко. „Кой ще носи с удоволствие скъп костюм, ако знае истинската му стойност? Защо ме измъчва Били? Защо не иде и не каже на бижутерите, от които си купува брилянтите, че тяхната печалба е четиристотин процента? Защо не ме остави на мира?“ — помисли си Принс.

— Просто искам да ти докажа — продължи Били пак с много любезен тон, — че ако продадеш двайсет такива костюма, ще спечелиш около десет хиляди долара. А ако създаваш дрехи на умерени цени, ще пласираш стотици, хиляди бройки от всеки модел. Печалбата ти от всяко изделие ще бъде по-малка, но ще събереш общо много повече пари.

— Мислиш ли, че не ми е известно, Били? — отговори й презрително Принс. — Твоята идея изобщо не ме привлича. Моето име е символ на най-скъпите дрехи на пазара. Имам повече пари, отколкото са ми необходими… Марката „Джон Принс“ не може да се тиражира в хиляди бройки. Хората ще се ужасят, ако започна да създавам дрехи на умерени цени. Ще загубя своите дами, своите скъпи дами.

Били се насили да не въздъхне раздразнено. Любимите дами на Принс, които го смятаха за незаменим гост на своите партита, не бяха повече от една шепа богаташки от Манхатън. Те се държаха с Принс, като че ли той беше талисман срещу общественото забвение. Те и съмишленичките им в още петнайсетина града в Америка винаги се обличаха с подобаващите, стилни и очебийно скъпи тоалети на Принс, за да могат самоуверено да се движат сред приятели и врагове със съзнанието, че каквото и да говорят за тях, никой не може да ги упрекне в липса на вкус и на пари.

„На всяка цена трябва да убедя Принс да работи за «Скръпълс 2» — помисли си Били, обзета от решителност. — Той притежава точно такъв специфичен талант, от какъвто имам нужда, макар да не осъзнава тази своя дарба.“

Ако Принс беше известен само на триста-четиристотинте хиляди читателки на „Вог“, „Фашън енд Интириър“ и „Харпърс Базар“, името му нямаше да говори нищо на бъдещите читателки на „Скръпълс 2“. Но марката „Джон Принс“ можеше да се види по скъпи чаршафи, хавлиени кърпи, колани, обувки, слънчеви очила, часовници и дамски чанти. Името му се рекламираше толкова отдавна, че се беше превърнало в институция. В САЩ той беше известен като Диор и Сен Лоран във Франция. Ако Били съумееше да накара Джон Принс да създаде модулните колекции за „Скръпълс 2“, милиони жени щяха да възприемат това като благословия от бога на модата.

Били много добре знаеше, че всъщност Принс създава скъпите си тоалети, както и лицензионните си дизайни с помощта на цял екип незнайни сътрудници. В продължение на три години той бе смятал Валънтайн за най-добрата измежду тях.

Били и Принс пиеха кафе. Бяха седнали на огромното канапе „Честърфийлд“, което беше един от най-ценните експонати в англофилски мебелирания му кабинет. Всичко в него, от самия Принс до последната ценна книга с кожена подвързия в полираната махагонова библиотека, трябваше да внуши на посетителя, че се намира в някой изискан дом насред рая на всички дизайнери — Лондон. Принс беше създал този хенриджеймсовски свят още след първите си успехи. „Ако погледна през прозореца — разсеяно си помисли Били, — вместо многолюдното Седмо Авеню би трябвало да видя Хайд Парк в някой слънчев ден от миналия век, из който наконтени ездачи, яхнали расови коне, някои в достолепен тръс, а други — в галон, се разхождат по пясъчните алеи, хора, за които изисканото прекарване на свободното време е повеля.“

Били с интерес погледна Принс, който беше по-елегантен от уиндзорския херцог.

— Никой не съчетава дрехите по-добре от теб, Принс — искрено си призна тя. — Ти си облечен великолепно. Съзнателно си подбрал несъвместими компоненти. Всяка твоя дреха е толкова независима, а в същото време идеално подхожда на останалите. Чудя се как ги избираш всяка сутрин. Как се осмеляваш да съчетаеш пепит, каре и рибена кост? Това е една симфония от прекрасни дисонанси. Да не би да си закачил на вратата на гардероба си схема, по която се ориентираш?

— Просто грабвам дрехите и те сами се напасват — отговори й Принс. — Това е целият номер. Не се опитвай да ме ласкаеш, Били, защото всичко, което обличам, е специално шито за мен. Аз лично избирам платовете. Дрехите ми струват цяло състояние.

— Не те лаская, скъпи. Понякога го правя, но не и когато говоря за бизнес. — Били се премести по-близо до него. — Червената ти вратовръзка шотландско каре толкова подхожда на кафяво-синята ти раирана риза — каза тя и я докосна с възхищение. — А ризата ти по странен начин се съчетава с пепитеното ти сако, докато сакото върви изключително добре с твоя сив панталон. Когато влизах, забелязах на закачалката твоето пардесю в грахов цвят. Това е най-подходящата връхна дреха за тоалета ти. Това не е просто номер, скъпи. Ти притежаваш дарбата да комбинираш отделни дрехи. Използуваш я, когато се обличаш, но същото не може да се каже за богатите ти клиентки. Точно заради тази твоя дарба, Принс, искам ти да създадеш модулните ми колекции.

— Били, ти никога ли няма да се научиш да приемаш откази? — попита Принс. Доброто му настроение се беше възвърнало.

Двамата с Били се познаваха отдавна и докато съществуваше „Скръпълс“, това познанство му бе донесло доста пари.

— Никога!

Отговорът й беше толкова категоричен и настъпателен, че Принс я изгледа с любопитство. Той си спомни как бе създаден „Скръпълс“. Тогава не вярваше, че една аматьорка ще може да преуспее в занаята. Но тогавашната му неправилна преценка не променяше неговото отрицателно отношение към каталога й.

— Чуй ме, Принс — изкомандува Били, стана и се подпря на ръба на бюрото му. Изисканият й виненочервен костюм с маншети и яка от кадифе в същия цвят беше съвършен. Тя беше с малка романтична шапчица от тъмен самур с цвета на очите й, нахлупена над веждите така, че къдриците й свободно да падат върху ушите. Били смайваше моделиера със съсредоточения си поглед. — Според мен ти не разбираш най-важното в модулните колекции. Ще започнем с четири такива колекции. Малки, но много добре подбрани. Не искам нито една излишна идея в тях. Те ще бъдат предназначени за млади жени, които, както казва безсмъртният „Вог“: „Имат повече вкус, отколкото пари.“ Едната от колекциите ще е предназначена за работното място на жената, другата — за пътуванията й, третата — за почивните й дни, а четвъртата — за официални случаи: ресторанти, делови вечери, срещи с мъже. Всички дрехи и от четирите колекции ще могат да се комбинират. Другояче казано, служебният ти блейзър ще може да се комбинира с панталона за пътуване и с официалната ти риза. Това ще са хитро измислени модели, които ще предоставят на жената стотици възможности за избор. Тя ще може да се облича като теб, Принс.

— Били, стига си ме навивала!

— Просто разсъждавам на глас. Признай, че жените, които не разполагат с достатъчно пари, за да купуват твоите тоалети, с радост биха купили луксозните модели на Джон Принс от „Скръпълс 2“.

— Това няма да стане, скъпа. Щом не могат да си позволят да се обличат с „Принс“, тогава… — Той разпери ръце. — Много би ми се искало да могат, но някои неща винаги ще бъдат достъпни само за малцина щастливци.

— Знаеш ли, когато си купувах дрехи с тонове по време на първия ми брак, не съм купувала от твоите. Винаги им се възхищавах, но тогава си мислех, че ще изчакам да прехвърля трийсетте, за да започна да ги нося. Минавало ли ти е през ум, че жените на двайсет и няколко години, колкото и да са богати, не са твои клиентки?

— Значи не са дорасли за мен — високомерно констатира Принс. — Какво губя аз, след като и бездруго младите жени, които могат да си позволят моите дрехи, са малко?

— Има безброй страхотно богати млади жени, които не харесват твоите модели, Принс, защото ти създаваш тоалети за една и съща категория жени от началото на кариерата си. А те непрекъснато остаряват. Винаги се фотографират, издокарани с тоалети на Принс, твоят стил е неразделно свързан с тези жени. „Джон Принс“ е марката на богатата лелка, която винаги ще облече балната рокля на „Принс“, ще си сложи скъпи бижута, ще си направи бухнала прическа и пластична операция за десет хиляди долара. Къде ще намериш нови клиентки? Младите, кадърни моделиери, не само Калвин Клайн и Ралф Лорън, но и онези, за които дори не си чувал, ще грабнат жените, които иначе биха стигнали до теб, скъпи. Но ако започнеш да работиш за „Скръпълс 2“, ще ти се наложи да се поотупаш от праха и да се опиташ да създадеш нещо съвсем ново — многофункционални дрехи на човешки цени. Всички ще заговорят за новия ти стил. Защо се повтаряш, Принс, след като можеш да се обновиш? Това е уникална възможност да удължиш живота на легендата, която си създал.

— Ти май твърдо си решила да ме убедиш.

— Разбира се, скъпи. Мнозина известни моделиери на драго сърце биха приели предложението ми, защото знаят, че работата в „Скръпълс 2“ няма да отблъсне досегашните им клиентки, че едното няма нищо общо с другото. Но никой от тях не притежава специфичната ти дарба. Те създават тоалети.

— Аз правя същото.

— Но ти не се издокарваш с тоалети — каза Били с откровен тон. — Ти носиш комбинации от отделни компоненти. Освен при официални случаи, когато се налага да облечеш смокинг. Но дори и тогава се опитваш да бъдеш различен. Слагаш си жилетка от туид с карирана подплата, а поясът ти е ръчно десениран.

— Така си е — каза той самодоволно. — Голямо удоволствие ми доставя да се обличам.

— О, Принс, точно за това ти говоря. Дрехите, обличането те радват. Кажи ми, моля те, дори ако не успея да те убедя, какво друго не ти харесва в моето предложение, освен цените?

— Мисля, че се опитваш да изобретиш велосипеда, скъпа. Отделните дрехи съществуват открай време. Всяка жена може да си ги купи, от който и да е супермаркет. Аз не съм й нужен.

— Но това не е толкова лесно. Ами ако от работа не й остава време за пазаруване? Или пък не знае как да подбере различните елементи? Ако близо до къщата й няма магазин с богат избор на дрехи? Ако се разкъсва между детето, съпруга и кариерата си? За повечето жени пазаруването е кошмар.

— Това звучи много потискащо, скъпа.

Били се разсмя.

— Толкова благороден човек си, Принс, но толкова умело се прикриваш.

— О, не ми казвай, че съм обществено безотговорен. Правя необходимото. Но, кажи ми, скъпа, какво търсиш в нашия занаят? Никога не съм могъл да разбера това. Би могла да станеш херцогиня, дори английска херцогиня — каза той благоговейно, защото не можеше да си представи по-високо обществено положение, което би искал да заеме.

— Не мога да живея, без да работя, Принс, както и ти. В момента изгарям от желание да осъществя час по-скоро новия си проект. Моделиерът, все едно дали ще си ти или някой друг, е решаващата фигура в него. Не че се съмнявам в успеха на „Скръпълс 2“. Усещам, че съм на прага на нещо голямо. Но както винаги, съм нетърпелива. Ако, да речем, решим да предлагаме най-хубавите карирани поли на света, в тях трябва да има нещо особено, нещо, което да ги отличава от всички други поли. Ако знаех кое е то, повярвай ми, сама щях да създам моделите. Както и да е, би трябвало да се досетя, че няма да те заинтересувам. Жалко наистина. Винаги съм се чувствувала твоя длъжница, загдето, ти отнех Валънтайн. Тя и досега щеше да работи за теб, ако не ти я бях отмъкнала.

— Не виждам как, ако склоня да ти помагам, ще получа компенсация, че ми отне Валънтайн — изкиска се той.

— В пари, скъпи. В печалби — рече Били и стана, за да си тръгне. — Но както вече каза, имал си достатъчно пари. Сигурно не страдаш от ужасния таен порок на най-големите богаташи. Довиждане, скъпи Принс. Трябвала си тръгвам, защото по обед имам още една делова среща.

Принс стана да я изпрати.

— Кой е този ужасен таен порок? — попита той уж между другото.

— Всъщност е донякъде срамно, но на повечето богаташи парите никога не им стигат… Въпреки че всеки от нас има много повече, отколкото може да похарчи. Сигурно такава е човешката природа — тази неутолима жажда да трупаш. Откакто почина Елис, аз неизменно съм между десетте най-богати жени в Америка. Но въпреки това твърдо съм решила да вкарам „Скръпълс 2“ сред петстотинте най-печеливши фирми според класацията на списание „Форчън“. Ти си собственик на голяма модна къща, но не влизаш в списъка на четиристотинте най-богати бизнесмени според списанието на Форбс. Никога няма да натрупаш лично състояние от стотици милиони, ако създаваш само скъпи дрехи. Дори като прибавиш и лицензите, които продаваш. Всъщност това е някаква игра: непрекъснато да искаш още, когато имаш толкова много…

— Може би си права… — Принс нервно повдигна рамене.

— Погледни мен. Имам в Париж прекрасна къща, която изобщо не използувам, но не я продавам, защото я обичам прекалено много. Това е направо абсурдно, скъпи. Бих могла да притежавам чудесна яхта и имения в цял свят и да си прекарвам времето само в забавления, като водя група приятели от място на място. — Били млъкна, сякаш се чудеше на коя от тези възможности да се спре също като стопанка на градина с рози, застанала с ножицата в ръка, неспособна да реши точно коя пъпка да отреже измежду безбройните разкошни цветя. — Но вместо да го правя — продължи тя, — ето ме тук, на доброто старо Седмо Авеню. Трепя се покрай този каталог, защото съм сигурна, че идеята е перспективна, и ще го докажа, каквото и да стане, Принс. Може би съм побъркана на тема работа, но другояче не мога да живея. И мисля, че в това няма нищо лошо. А и авторските права върху стоките на „Скръпълс 2“ ще са огромни… Искаше ми се ти да ги получаваш, а не някой друг.

— За какви авторски права става дума?

— Естествено, създателят на модулните колекции ще получава процент за авторство от всяка продадена бройка… Не ти ли споменах? Бих могла да наема цяла група не толкова известни моделиери и по този начин ще спестя пари, но предпочитам да плащам авторски права, за да свържа колекции си с едно голямо име. В края на краищата печалбата ще стигне за всички, включително и за моята скромна особа.

— Били?

— Да.

— Нали знаеш, че си ужасна?

— Скъпи, аз съм най-ужасната жена на този свят.

— Седни да си поговорим.

— О, Принс!

Били се втурна към него и го прегърна. Тя се бе надявала, че ще може да икономиса авторските права, като му плати голям еднократен хонорар. Но в края на краищата сега не съжаляваше. Някои хора се интересуват само от парите и Принс, слава богу, беше от тях.

„Завръщането или, по-точно казано, бягството на Били Айкхорн в родината й се е отразило добре — помисли си Кора дьо Лионкур. Двете пиеха чай в апартамента на Били. — Почти просташката разпасаност и непростимата небрежност към собствения външен вид явно са допустим начин на поведение в Калифорния и много подхождат на Били, за разлика от парижката изисканост. Естествено, за Били не е никакъв проблем да пробие в Лос Анжелис. Сигурно с голямо облекчение е напуснала Париж и се е прибрала у дома. Само с това могат да се обяснят възбудата и доброто настроение на Били в този отвратителен ден, през този отвратителен месец. При това тя спомена, че единственият й ангажимент за днес било да отиде при Джон Принс, който й показал проклетата си колекция.“

Кора внимателно огледа Били. Забеляза, че тя е свалила килограмите, които бе натрупала в Париж, че пак се е подстригала късо и отново е възродила неповторимия си безгрижно-елегантен шик. Били като че ли премълчаваше някакъв свой таен триумф. Това подразни Кора. „Недопустимо е някой да има тайни от мен“ — помисли си тя, докато ядеше сандвича си.

— Изглеждаш прекрасно, Били — каза Кора подмазвачески, но в гласа й се долавяше и известен укор, сякаш Били й дължеше обяснение за нещо.

— Благодаря ти, Кора. В твоя град винаги се чувствувам добре. Много обичам от време на време да вземам по една силна доза Ню Йорк. Това ме ободрява.

— Все още ли не искаш да си купиш апартамент тук?

— Защо? Хотелският апартамент ми е предостатъчен.

— Напролет ще се пренесеш ли в парижката къща?

— Още не съм решила — каза Били с непроницаема усмивка.

— Но какво правиш в Лос Анжелос? В „Риц“ толкова дълго ми говори срещу жените, които нямат друга работа, освен да обикалят магазините и да ходят по партита, а сега живееш в един град, в който нищо не се случва. Поне в сравнение с Париж.

— Все съм заета с нещо, Кора. Дните летят учудващо бързо — избягна прекия отговор Били. Тя не възнамеряваше да казва на графинята за „Скръпълс 2“.

Това, че успя да убеди Принс, за нея беше голяма победа, но нямаше никакъв смисъл да разкрива плановете си пред една жена с толкова претенциозни критерии, която би припаднала само при мисълта за моден каталог.

„Пак тайни“ — помисли си Кора. Тайните на Били Айкхорн я вбесяваха. Беше готова да разкъса Били заради независимостта й, тя изобщо не се вслушваше в съветите и препоръките й, освен когато Кора я свърза с парижката посредничка за покупко-продажби на недвижими имоти. Но комисионата, която Кора получи тогава, беше нищожно възнаграждение за усилията, които положи. Графинята се беше надявала, че Били ще стане най-големият ловен трофей в целия й мошенически живот. Според нея Били задължително трябваше да се превърне в дойна крава. Но все успяваше да й се изплъзне като змиорка. Кора възприемаше възторженото й настроение като чиста провокация.

„Били прекрасно знае колко добре изглежда — помисли си злобно Кора, докато гледаше изпитателно приятелката си, която беше с прекрасна самурена шапчица, а в скута си държеше голям самурен маншон и приличаше на една съвременна Ана Каренина, преди да я изостави любимият й. — Тази жена, на която богатството й е паднало от небето, която е имала щастието да се роди красива, която с едно помръдване на пръста си може да получи много повече, отколкото аз бих изкарала с труд през целия си живот, ме вбесява. Кара ме да се чувствувам неуверена, сякаш всичките ми добре обмислени постижения не съществуват. Няма да си губя повече времето с Били Айкхорн. Излишно е да продължавам да се въртя около нея и да поддържам нашето приятелство с надеждата, че след време ще спечеля нещо от него.“

— След като се видяхме с теб в парижката Опера, ми се случи нещо странно — каза Кора.

— Така ли?

— Спомняш ли си онзи мъж, който дойде на нашата маса и ти направи сцена? Онзи висок ядосан червенокос мъж, който те попита коя си всъщност.

— Разбира се, как бих могла да го забравя?! Беше едно старо гадже, което ми е сърдито.

— Тъкмо това е странното. Няколко дена по-късно пак го срещнах. Бях тръгнала да обикалям изложби и го видях в галерия „Темплон“. Там имаше няколко много интересни творби, разбира се, ако ти допада модерната скулптура.

Тя се беше втренчила в Били като дебнеща пантера.

— Нищо чудно няма в това, че си го срещнала там — спокойно й отговори Били. — Скулптурите бяха негови.

— Естествено, не го заговорих, но когато си тръгнаха заедно със собственика на галерията, се заприказвах с помощника му, Анри не знам си кой, голям почитател на твоя скулптор… Сам Джеймисън… нали така се казваше?

— Да.

— Анри, това симпатично момче, което много иска да си говори с някого на английски, ми каза, че онази вечер в Операта бил заедно със старото ти гадже, както ти го нарече. Дори си спомни, че ме е видял на твоята маса. Каза ми, че скулпторът… Сам… избягал, след като те видял… и пропуснал цялото второ действие.

— Всички видяхме как изхвръкна навън — вметна Били и повдигна рамене безразлично, но подмишниците й се изпотиха от притеснение.

— Всички видяхме как и ти изхвръкна след него — каза Кора и се усмихна лъчезарно, като демонстрира съвършените си зъби.

Били погледна Кора право в очите. Остави маншона си да падне на пода, скръсти ръце на гърдите си и тъмните й очи проблеснаха сърдито.

— За какво намекваш, Кора? Защо се бъркаш в чужди работи? Нямам ли право на личен живот?

— Разбира се, че имаш, Били. Не се ядосвай. Само че Анри не знам си кой твърдеше, че се казваш Хъни Уинтроп. Не знаех, че още използуваш моминското си име.

Били продължи да гледа Кора заплашително.

— Мисля, че има неща, за които приятелки не бива да си задават въпроси.

— Така е — смирено се съгласи Кора. — Би ли ми подала още един сандвич? Толкова са вкусни. Не мога да устоя на изкушението. Много ли тоалети си поръча при Принс?

— Прекалено много — каза Били. — Новата му колекция е изключителна.

Кора отхапа от малкия, гарниран с маруля сандвич и си спомни за интересния обед, на който бе поканила очарователния младеж Анри Льогран. Той бе точно толкова любопитен да научи нещо за Били, колкото Кора — за Сам Джеймисън. Двамата съумяха да сглобят парче по парче цялата невероятно пикантна история. „Били наистина си има тайни, но най-интересната от тях сега ми принадлежи“ — помисли си Кора дьо Лионкур.

— Джиджи, погледни тази снимка — каза Спайдър, който току-що бе влязъл в нейния кабинет; ръкавите на синята му дънкова риза бяха навити — и ми кажи какво мислиш за нея.

Той й подаде една голяма цветна снимка, на която се виждаше група жени. Една от тях беше възрастна, а останалите — на около трийсет години. Намираха се в някаква градина. Смееха се, хванали чаши с шампанско. Очевидно бяха вдигнали тост за възрастната жена, която седеше на стол насред групата.

— Кои са тези жени? — попита Джиджи, която седеше на бюрото си.

— Това не е важно, после ще ти кажа. Искам да чуя какво е първото ти впечатление.

Преди да му отговори, Джиджи внимателно разгледа снимката.

Те са щастливи — каза тя, — истински щастливи. Това е първото, което забелязвам. Драго им е, че са заедно. Безгрижни са… О… приличат си. Сигурно са роднини. Хайде де, Спайдър, кажи ми кои са.

Джиджи го погледна изпод бретона си. В очите й имаше нещо закачливо. Тя не можеше да преодолее вродената си склонност да флиртува, както не би могла да промени и заострената форма на ушите си.

— Продължавай — каза той. — Дотук не чух нищо по-задълбочено. А уж претендираше, че си можела сама да напишеш целия текст на „Скръпълс 2“.

Джиджи се наведе над снимката.

— Не са нюйоркчанки, но не са и от провинцията. Прекадено изискани са. Не знам защо, но съм сигурна, че са или от Сан Франсиско, или от Чикаго, или от Далас, или от Лос Анжелис. Те са изискани, но в същото време и непосредствени. Това качество като че ли им е вродено. Умеят да се обличат, но не се контят. Две от тях… ето тези, с дънките — посочи Джиджи, — са съвсем небрежно облечени в сравнение с останалите, но въпреки това изглеждат добре. Всичките са хубави, някои — дори много хубави, но не бих ги нарекла красавици. Мисля… че вероятно са омъжени и имат деца… но… — Джиджи млъкна и се замисли, преди да продължи. — Не са домакини. Една-две от тях може и да са, но останалите със сигурност работят или усилено се занимават с благотворителност… Искам да кажа, че това, с което се занимават, им е интересно и им доставя удоволствие. Бих искала да ги познавам. Най-хубава от всички е възрастната жена. Защо вдигат тост в нейна чест?

— Тя имаше рожден ден — гордо каза Спайдър. — Това е майка ми.

— О… Спайдър — въздъхна Джиджи и неочаквано се разплака. — Ти си толкова щастлив.

Потресен, Спайдър се наведе и я прегърна през раменете.

— По дяволите, Джиджи. Забравих, че майка ти е починала. Не трябваше да се изфуквам. Просто съвсем забравих. Много извинявай. Ето ти една хартиена кърпичка — каза той виновно.

— Не се притеснявай, Спайдър. Наистина нищо ми няма. — Джиджи си издуха носа и си избърса очите. — Никога не плача, не знам какво ме прихвана. Майка ти е страхотна. Както и сестрите ти. Аз се съсредоточих върху общото впечатление и не забелязах, че тук има три двойки близначки… Освен това всяка от тях се опитва да изтъкне индивидуалността си.

— Всъщност затова не ти казах кои са те. Ако знаеше, щеше да се опиташ да познаеш коя с коя е близначка. Исках да си създадеш общо впечатление за всичките.

— Това, което казах досега, вярно ли е?

— Абсолютно. Е, не са чак толкова безгрижни, колкото ги изкара, всеки човек си има проблеми. Но са весела компания и все са заети с нещо, включително със съпрузите и с децата си. Направих тази снимка преди три години. Снощи се сетих за нея и я изрових. Искам да я покажа на всички ви. Започнах от теб. Мисля, че видът им — нямам предвид конкретно сестрите си, а именно вида им — е подходящ за „Скръпълс 2“.

— За небрежната им изисканост ли говориш?

— Точно за нея и за още нещо. Прехвърлих всички издавани досега каталози. Те до един са ужасни. Като художествено оформление и като мода са истински кошмар. Толкова са старомодни! Анализирах всички модни списания, които се предлагат на пазара. Обърнах внимание на манекенките, на местата, където са правени снимките, и на графичното оформление. Стигнах до извода, че трябва да създадем тип жена, която да олицетворява „Скръпълс 2“. Ще си подбираме манекенките измежду момичета, които изглеждат естествено, непринудено. Вместо да наемаме известни професионалистки, които да обличаме с нашите дрехи, ще си намерим девойчета, които да приличат на бъдещите ни клиентки, или по-скоро такива, на които клиентките ни биха могли да заприличат, ако се постараят. И то не в мечтите си, а в действителност. Не бива да им показваме дрехи, които те са в състояние да си купят, но няма да го направят, защото са видели как стоят те на непостижими красавици. Каза, че ти се искало да познаваш сестрите ми… Ще ми се нашите клиентки да искат да се познават с манекенките ни.

— Сестрите ти са прекалено…

— Прекалено какви?

— Ами… — поколеба се Джиджи. По принцип беше съгласна със Спайдър, но сестрите му имаха толкова белокожо-англосаксонско-протестантски вид, че това уязви италиано-ирландското й достойнство, за чието съществуване до този момент тя не бе подозирала. — Прекалено… ъъъ… руси и синеоки са.

— Така е, по дяволите! Те са ултрарасови. И това е естествено. Семейството на майка ми произхожда от Швеция, а татковото — от Англия. Но нямах това предвид, когато говорех за вида им. — Спайдър се засмя на Джиджината деликатност. Сестрите му като нищо биха могли да бъдат избрани за царици на красотата в Третия райх, ако, не дай си боже, се бяха родили там. — Просто ти ги показах като типични нормални жени, а не красавици. Образовани, но не интелектуалки; от средната класа — нито бедни, нито богати; изискани, но не изтънчени; отворени, но не груби; с приятни, но не съвършени черти; уравновесени, но одухотворени; жени с характер. И, което е най-важното, с умни погледи. Могат да са бели, черни или жълти, това няма значение, стига видът им да е подходящ.

— Откъде ще намерим такива манекенки? — скептично го попита Джиджи, когато забеляза замечтания му поглед.

— Ще използуваме неизвестни момичета, които не са успели да станат манекенки, защото не са страхотно красиви, защото не са двуметрови, преждевременно узрели тийнейджърки. А може би и жени, които никога не са имали намерение да стават манекенки.

— Спайдър, не се ли ориентираш към средното? Към посредственото? — притесни се Джиджи. — Не мисля, че дрехите ни ще изглеждат добре, ако ги показваме, облечени от… най-обикновени жени.

— Аз ще търся момичета, които са над средното равнище, но никой не ги забелязва, докато не се облекат както трябва. Разликата е много фина, Джиджи, но можеш да повярваш, че съм прав. Преди доста години манекенките ми бяха професия, хоби, причина да се събуждам всяка сутрин и най-вече да си лягам всяка вечер. Имай ми доверие! Аз разбирам от манекенки, Джиджи.

— Ти си специалистът — призна Джиджи, — но все пак не разбирам защо да не използуваме най-хубавите момичета на света, за да изглеждат дрехите ни добре.

— Защото това обезсърчава клиентките ни. Самите жени не осъзнават това, но когато гледат хубавите момичета по страниците на модните списания, обземат ги лека депресия и чувство за непълноценност, без да си дават сметка, че причина за състоянието им са манекенките. Жените не престават да си купуват модни списания, защото искат да знаят какво става в света на модата, но прекалено големите дози хубави манекенки ги карат да се мислят за непривлекателни. А жена, която се чувствува непривлекателна, никога няма да ни позвъни посред нощ, за да си поръча някоя дрешка. Искам нашите клиентки да са еуфорични.

— Посред нощ ли?

— Разбира се! Ние ще работим денонощно… За да ги ловим, докато са в настроение. Представи си, че една жена се събужда в три часа сутринта в ужасно настроение. Най-добрият лек за нея ще бъде пазаруването по каталог. Не е необходимо дори да става от кревата. Само вдига слушалката на телефона и се пресяга за каталога си. Тя ще може да си поговори със своите приятели от „Скръпълс 2“, да си поръча нещо и пак да заспи, вече успокоена. — Спайдър погледна бюрото на Джиджи, което беше отрупано с изписани листове. — Работиш ли нещо?

— Само си драскам — каза Джиджи. — Опитвам се да налучкам тона на обръщението към читателите, това ще е нещо като въведение, от което те ще разберат какво се каним да правим.

— Прочети ми го.

— Още е съвсем сурово… Е, щом настояваш — притеснено му каза Джиджи. Тя изгаряше от желание да чуе една добра дума, а в момента само Спайдър й беше подръка.

Знам, че в гардероба си криете тайни, които не бихте издали и на най-добрата си приятелка… Освен ако не сте сигурна, че тя ще ви разбере, а няма само да ви дава „умни“ съвети. Но може ли човек да бъде сигурен в това? Такива тайни не бива да издавате дори пред сестра си. Да вземем например тази красива блузка от естествена мачкана коприна, която си купихте веднъж, когато бяхте в романтично настроение и не можахте да устоите на изкушението. Но щом се прибрахте вкъщи и я пробвахте с всичките си поли, установихте, че с нея приличате на майка си. Но блузката е прекалено хубава, за да я изхвърлите, и твърде тясна, за да й я подарите. Или пък онзи чудесен вълнен костюм, който бе ужасно скъп, въпреки че го купихте от разпродажба, но вие знаехте, че вашият началник ще го хареса. Оказа се, че костюмът е от прекалено дебел плат и не можете да седите с него цял ден в офиса. На всичко отгоре е твърде строг и не може да се носи като официален тоалет, а сакото му не може да се комбинира с дънки и фланелка.

Напълно разбирам какви проблеми ви създава вашият пуловер с голямо деколте, който си купихте, защото се надявахте, че ще можете да го носите, съчетан със семпъл панталон, на партита, за които не се изисква специално облекло. (И вие ли като мен мразите онези ваши приятелки, които организират подобни партита? За какво се събират хората, освен, за да си покажат новите дрехи?) С този пуловер изглеждате като шизофреничка. Аз имам три такива пуловера и още не съм разбрала в какви случаи трябва да ги обличам.

Знам и за панталона ви, с който приличате на слоница; когато го купувахте, вие не се огледахте както трябва в огледалото. Знам за онова практично и удобно палто, което не сваляхте от гърба си цели две години, а го мразехте през цялото това време, защото е чак прекалено практично и удобно.

Но стига сме говорили за гардеробните ви тайни. Защо трябва да се тормозите заради яркочервената си лъскава официална рокля, която си купихте веднъж за Нова година и съжалихте за това още преди да я подкъсите? Тя виси в гардероба ви от три години!

Според мен всички допускаме грешки. Всички! Хората, които се хвалят, че никога не допускали два пъти една и съща грешка, непрекъснато правят нови. Един от най-елегантните мъже, които познавам, веднъж ми каза, че две трети от дрехите му не стават за обличане. И затова той не ги носи. Знам, че тези грешки ни струват много пари. И все пак си мисля, че най-добре е да съберем всички дрехи, които ни ядосват, и да ги подарим на бедните, след като много добре знаем, че никога няма да ги облечем.

А после се възнаградете за това, че сте прочистили гардероба си, като разлистите този каталог и си поръчате някоя дреха от него. Само ни се обадете по телефона, и веднага ще ви я изпратим. Пощенските разходи са за наша сметка. Нашите дрехи не са прекалено скъпи, но са красиви. Можете да ги носите поотделно или да ги съчетавате една с друга и което най ще ви хареса, е това, че ако не се влюбите в тях още щом ги облечете, можете просто да ни ги върнете, без да давате никакви обяснения, и ние ще ви възстановим парите. Моето желание е с удоволствие да отваряте вратата на гардероба си. Дрехите трябва да ви носят радост, а не да ви карат да изпитвате чувство за вина.

— Продължавай — каза Спайдър.

— Това е всичко… Чудя се какво да съкратя.

— Само една дума, една-единствена дума да съкратиш, ще ти търся сметка за това — заплаши я Спайдър.

— Харесали ти?…

— Джиджи, страхотно е! По дяволите! Щеше ми се Били да е тук, за да го чуе и тя. Сигурен съм, че би останала възхитена. Хайде да й се обадим в Ню Йорк и ти да й го прочетеш по телефона… Не, няма да стане. Тук е седем часът, значи в Ню Йорк е десет, няма да я намерим в апартамента. Ти си толкова талантлива, скъпа! Трябва да го отпразнуваме. Ще те заведа на вечеря в един страхотен ресторант. Ти заслужаваш това. А и аз го заслужавам, след като най-сетне реших проблема с манекенките.

Джиджи се отпусна на стола, ръцете й увиснаха. Тя погледна Спайдър с облекчение. Толкова се бе притеснявала дали е налучкала правилния тон за въведението към каталога. През последните няколко дена шест пъти бе сядала да го пише и това, което прочете на Спайдър, бе нахвърляла само преди два часа.

— Не ми се ходи на ресторант — каза Джиджи. — Много съм изнервена, за да седя на едно място… Нека аз ти сготвя нещо. Не съм готвила за никого, откакто Саша ме напусна заради Джош. За мен няма по-голям празник от това, да ям нещо, което сама съм си сготвила, но заедно с някого.

— Ще се преумориш — възрази й с половин уста Спайдър.

— Трябва да се успокоя от писателските си терзания, а готвенето е най-добрият цяр за мен.

— Добре, но ще ми позволиш да ти помагам.

— Става, ти ще отпушиш виното.

— Това бяха най-вкусните спагети „примавера“, най-вкусното телешко с диви печурки, най-вкусната спаначена салата, най-вкусният… какъв е всъщност десертът?

— Още не сме стигнали до него — каза Джиджи. — Много бързо изгълтахме всичко и изпихме бутилката…

— Какъвто и да е десертът, не съм в състояние да го опитам. Искам, но не мога. Двете със Саша все така ли си хапвахте?

— Дори по-здраво — каза Джиджи. — Когато нямахме срещи с гаджета. А това се случваше рядко. Иначе щяхме да заприличаме на прасета.

— И тя те е изоставила заради един мъж?! Това момиче е истинска неблагодарница.

— Да, но не можеш да отречеш, че си знае интереса.

— Така е — каза Спайдър, протегна се от задоволство и отпи от брендито, което Джиджи му бе наляла. — Признавам й това качество. Желязото трябва да се кове, докато е горещо.

— Тя ми каза, че било бешерт, което на идиш означавало нещо предопределено, орисано.

— Съгласен съм с нея. Джош е станал друг човек. Той е преобразен, прехласнат… изобщо всичко, което започва с „пре“.

Никога не съм виждал толкова щастлив човек. Дори децата му я харесват. Тук ли ще е сватбата или в Ню Йорк?

— Още не са решили. За такава голяма сватба ще се наложи цели семейства да бъдат превозени от единия край на Щатите до другия. А Хилманови май са по-многобройни от Орлови-Невски, колкото и да ми е трудно да повярвам. Роднините на Саша са професионални чергари. Те са способни да опаковат багажа си за пет минути и да скочат в самолета. А Хилманови са по-трудноподвижни… Затова сигурно тук ще се оженят.

— Естествено, ти ще си й първата шаферка.

— Как иначе? Първа шаферка и личен консултант по организацията на тържеството. Няма да допусна да й пробутат нещо, което тя не иска.

— Ти никога ли не почиваш? — полюбопитствува Спайдър, изпитателно вперил очи в Джиджи.

Беше му хубаво, той усети, че го наляга приятен мързел. Настани се удобно на канапето с поизбеляла дамаска на цветя и с поразтеглени от седене пружини, което беше част от мебелировката на взетия под наем апартамент. Джиджи разчистваше масата, беше настояла сама да свърши тази работа. Спайдър наблюдаваше сръчните й движения. Със същата лекота бе приготвила и вечерята. Беше я убедил, че той трябва поне да се грижи за огъня в камината и да отпуши виното. Тя се съгласи, че е мъжка работа.

„Преди колко време малката Джиджи се появи в къщата на Били? — запита се Спайдър унесено. — Преди пет години, преди шест или повече? А сега Джиджи в някои отношения е по-зряла от самата Били. И тя като нея е способна на широки жестове. Също като Били и тя работи неуморно, когато си е поставила някаква цел или е обзета от някаква идея. Но Джиджи не притежава импулсивността й. Били действува стремглаво и понякога необмислено. Джиджи е по-разумна и затова по-рядко се разочарова.“

— За последен път си почивах, когато си счупих крака — тъжно каза Джиджи и седна до него.

— Хайде да те заведа някой път на ски — предложи й Спайдър. — Не бива заради едно лошо преживяване да се лишаваш от най-хубавия спорт на света.

— Не съм съгласна с теб — сериозно му отговори Джиджи. — Бъди сигурен, че няма да приема поканата ти.

— Толкова ли те боля?

— Още ме боли — промърмори тя толкова тихо, че той едва долови думите й.

— Съжалявам, Джиджи. Аз никога не бих допуснал да ти се случи нещо.

— Лесно е да го кажеш, но не можеш да го гарантираш, нали? — завъртя глава Джиджи.

— Не мога — призна си той. — Планината по принцип е… опасна. Докато си стоиш на опашката за лифта, някой новак може да се блъсне в теб и да ти счупи крака.

— Ти току-що ме убеди никога повече да не се качвам на ски. Един урок ми стига.

Нещо в гласа на Джиджи накара Спайдър да се вгледа в лицето й. „Май не само кракът й е пострадал — осъзна той. — Никога няма да науча какво всъщност й се е случило. Независимо от нейния пикантен чар, който кара мъжете да лудеят по нея, от надменното, почти арогантно изражение на красивото й лице Джиджи всъщност е затворен човек. И аз изобщо не я разбирам.“

Това не допадаше на Спайдър. За него беше противоестествено да допусне едно момиче, което познава от години, да води някакъв потаен живот, за който той да не знае нищо. Изведнъж усети, че безумно я желае.

— Джиджи — каза Спайдър и я хвана за раменете. — Скъпа Джиджи… Ако не ме целунеш, няма да го преживея.

Джиджи го погледна смаяна. Той не я дърпаше към себе си, само леко бе отпуснал големите си твърди длани върху раменете й, с което й предоставяше тя да вземе решението.

„Как да устоя на изкушението да целуна поне веднъж мъжа, когото боготворя от деня, в който го видях за пръв път? Толкова отдавна жадувам да се сгуша в прегръдките му след всичко, което преживях, след дългите месеци без любов!“

Джиджи се доближи до него само с пет сантиметра, но на Спайдър този знак му беше предостатъчен. Той я придърпа към себе си и потърси устните й.

Още при първия допир на устата му Джиджи усети колко силна е жаждата й. Спайдър я зацелува. Отначало нежно, а когато тя отвърна на целувките му, все по-страстно, докато Джиджи най-сетне се разтопи от удоволствие. Джиджи лежеше в прегръдките му. Той се бе надвесил над нея, а устата му сякаш беше центърът на Вселената. Устните му бяха ненаситни и настойчиви, ръцете му трепереха, докато той я прегръщаше трескаво, сякаш никога нямаше да я пусне. „Искам да ме целува така вечно. Толкова е вкусен, толкова хубаво мирише. Нищо повече не искам от живота — помисли си Джиджи, потапяйки се в морето на лекуващите душата й целувки. Тя бе прегърнала Спайдър през врата толкова силно, сякаш той я спасяваше от потъващ кораб. — Аз отплувам… отплувам…“

Опита се да му се отдаде изцяло въпреки тревожните мисли, появили се в подсъзнанието й, които тя не можеше да пропъди.

Изведнъж Джиджи усети дланта на Спайдър върху гърдата си. Дъхът й секна. Уплахата я извади от нейния унес. Джиджи се размърда за пръв път, откакто той бе започнал да я целува, и се опита да седне.

— Недей, скъпа, не се плаши — меко й каза Спайдър. — Не се плаши. Няма да ти причиня болка.

— Спайдър, пусни ме!

— Но… Джиджи, скъпа! Защо?!

— Не бива…

Изражението на Джиджи го накара да се отдръпне от нея. Двамата седнаха на канапето един до друг, той я хвана за раменете и я извърна към себе си.

— Джиджи, защо да не бива? Не ме ли желаеш?

— Разбира се, че те желая… Коя жена би ти устояла? — простичко го попита тя. — Но не бива. Не ме питай защо, не мога да ти дам смислен отговор. Просто ми повярвай.

— Твърде много искаш от мен — каза с разтреперан глас Спайдър.

— Знам.

— Май нямам друг избор — тъжно рече той.

— Благодаря ти, Спайдър.

— Хайде сега… „Благодаря ти, Спайдър…“ Поне ми обещай, че ще останем добри приятели, след като ти позволих да се изплъзнеш толкова лесно.

Той не можа да се сдържи и се засмя, когато видя полугузното й, но предизвикателно изражение.

— И на мен не ми беше лесно.

— Сега е мой ред да кажа „знам“. И да се почувствувам поне донякъде удовлетворен. Не е кой знае каква утеха, но все пак… Лека нощ, скъпа. И утре не закъснявай за работа. Благодаря ти за вечерята. Беше изключителна. Вечеря с Джиджи — това е по-опасно от всички алпийски склонове, по които някога съм карал ски.

20

— Тоя има блясък в очите — тихо каза Саша на Били, когато Джоу Джоунс, новоназначеният директор по маркетинга на „Скръпълс 2“, влезе в кабинета на Били, където се бяха събрали всички, които имаха отношение към каталога, включително и четирите току-що назначени помощнички на Саша — млади и очевидно амбициозни момичета.

„Как няма да има — помисли си Били, — след като сключи такъв договор с мен.“

За да подмами един от царете на маркетинга, който досега бе работил в „Л. Л. Бийн“, Били му предложи четворно по-голяма заплата, тъй като нейният каталог щеше да излиза четири пъти годишно. Джоу Джоунс проявяваше учудваща за един делови човек загриженост за прекарването на свободното си време. Тя търпеливо го изслуша, докато той й обясняваше колко приятно е да гледаш как капят листата наесен, да газиш току-що паднал сняг зимно време, да наблюдаваш бавното пробуждане на гората напролет, да караш лятно време яхта край Камдън Харбър и как ще му се наложи да се лиши от всичко това, ако дойде в Калифорния. В края на краищата той прие предложението на Били, но при условие че тя поеме разноските по пренасянето на семейството му в Лос Анжелис, предплати едногодишния наем на къщата му и му плаща пет години, независимо от това, каква ще бъде съдбата на каталога. Джон Принс се бе оказал много по-лесен за увещаване от дребничкия господин от Източното крайбрежие. Но колкото повече се дърпаше Джоу, толкова по-голям респект вдъхваше на Били, защото той наистина напускаше една чудесна работа в най-добрата фирма за търговия по каталог. Точно такъв човек й трябваше.

Освен Джоу тя привлече и също толкова скъпоплатения му брат Ханк, един от малкото хора, които се занимаваха с нещо, наричано „операции“, в гигантската фирма „Спигъл“. Били настръхваше само при мисълта за тези „операции“. Изобщо не искаше да знае какво представляват те. Бе чувала, че това е изключително важен дял от каталожния бизнес. Специалистите по „операциите“ използуваха с такава лекота изрази като „върнати поръчки“, че всеки нормален човек би се уплашил. „Само да потръгне «Скръпълс 2», и ще разбера какво представляват тези «операции»… Но не и преди това. Иначе за какво плащам на Ханк?“

— Всички вече се познавате с Джоу — каза Били, когато всеки зае мястото си. — Давам му думата.

— Благодаря ти, Били — каза той. Със своите розови бузи и кръгло лице, с очилата и побелялата си коса Джоу приличаше на едновремешен бакалин. — Приятели, всички сигурно знаете, че деветдесет и девет на сто от новосъздадените каталози се провалят най-много след осем месеца — започна Джоу. — Това е лошата новина. Добрата е, че ако ви провърви, можете да пробиете до две-три години, дори и по-рано. Този бизнес изисква големи капиталовложения. Добре е, че разполагаме с достатъчно пари за финансирането му, докато разберем дали ще потръгне. Моята задача в основни линии е да ви намеря клиенти и когато търговията потръгне, да я разширя. — Той огледа препълнения кабинет със святкащи очи. — Разпространяването — заяви Джоу — е най-важното нещо в тази игра. Ако вашият каталог не стигне до хората, за които е предназначен, колкото и качествена да е стоката ви, няма да имате успех. Аз знам кои са тези хора. Знам къде са списъците на тези хора. Знам къде да си купя тези списъци. Знам как да ги използувам. Знам колко често трябва да им изпращаме каталозите, докато най-сетне установим постоянна връзка с клиентите. Повтаряне, повтаряне и пак повтаряне! Трябва да им изпращаме по пет-шест пъти от есенно-зимното и пролетно-лятното издание плюс коледното, разбира се. Всеки каталог предлага стоки, които не се харчат. В следващото издание те трябва да отпадат. А онези, които се търсят, трябва да показваме в нови комбинации и снимани по различен начин. Повтарянето му е майката, приятели!

Саша кимна утвърдително. Разсъжденията на Джоу Джоунс й допадаха.

— В този бизнес има два вида разходи. Първо, за стоката. Не можете да издавате каталог, без реално да разполагате със стока в складовете си. Най-важна е номенклатурата на стоките. Тук можете да допуснете две грешки — каза той покровителствено и огледа притеснената аудитория. — Ако неправилно прецените кое ще се харчи, ще се затрупате с непродадена стока. Непродадената стока в повечето случаи води до фалит. Ако допуснете обратната грешка, няма да разполагате с достатъчно стока и не ще можете да изпълнявате поръчките. Две неизпълнени поръчки — и загубвате клиента. Естествено, необходим ви е поне двегодишен опит, за да се научите правилно да преценявате, но дори тогава ще съществува известен риск — каза Джоу Джоунс с ентусиазма на фокусник, който изважда зайче от цилиндъра си.

„Дали не е редно да му благодаря, загдето не ми разказа всичко това по-рано?“ — запита Били. Тя не смееше да погледне останалите в очите.

— Извинявай, Джоу — каза Джиджи, — но защо си толкова весел?

— Обичам риска, моето момиче, като и покера. Без тях животът е скучен.

— В такъв случай да се съберем на покер в събота вечер у нас — предложи му Джиджи.

— Дадено, моето момиче. Но те предупреждавам: ние с жена ми сме много добри. През дългите зимни нощи в нашия край човек открива в себе си неподозирани таланти. Другият вид разходи е свързан с издаването на каталога. С хартията, печата, снимките и разпространяването. Всяко едно от тези пера може да ви разори. Тези проблеми ще решаваме със Спайдър. Нали, Спайдър?

— Да, Джоу — каза Спайдър.

Били погледна Спайдър, за да провери как му е подействувала тирадата на Джоу Джоус. Тя забеляза, че той и Джиджи си разменят весели, дори интимни погледи. „Може пък и двамата да са комарджии — помисли си Били, — защото, за разлика от мен очевидно се забавляват.“ Откакто се бе завърнала от пътуването си до щата Мейн и Ню Йорк, където бе ходила, за да се увери, че Принс работи над новите модели и подбира подходящи платове, й направи впечатление, че между Спайдър и Джиджи е възникнало още по-близко приятелство.

„Това е съвсем естествено, след като работят заедно — прецени Били. — Особено откакто Спайдър и Томи Тетър, талантливият млад художник оформител, когото привлякохме от Ралф Лорън, са се заели да търсят облика на «Скръпълс 2», а Джиджи им помага.“

Спайдър бе казал на Били, че каталогът трябва да притежава всички добри страни на едно модно списание, и затова оформлението му няма как да не е по-раздвижено. „Съвместната работа неизбежно води до близост“ — проницателно си помисли Били, докато слушаше как Джоу говори за някакъв „коефициент на продажбите“, който на няколко пъти безуспешно се бе опитвал да й обясни.

„Близост. Не, това е невъзможно, абсолютно невъзможно — каза си Били. — Спайдър е твърде стар за Джиджи. Тя е още дете… Всъщност почти дете… Не по-възрастна от мен, когато се омъжих за Елис Айкхорн. А той тогава беше на шейсет години. Спайдър е едва на трийсет и осем. Сигурно започвам да полудявам.“

— Резултатите ще научим два месеца след разпращането на първото издание — завършваше речта си Джоу Джоунс. — От получателите на нов каталог поръчки правят средно два процента. Ако не постигнем тези два процента, по-добре да се откажем. Постигнем ли повече, пред нас ще се разкрият огромни перспективи. Когато брат ми Ханк пристигне от Вирджиния, той ще ви обясни всичко за складовата база, за телефонната кампания и за транспорта, както и за върнатите поръчки. В тази сфера той е по-вещ от мен. Имате ли някакви въпроси?

— Не мога да разбера защо трябва да правим каталога тук, а моделите — в Ню Йорк, защо ще шием дрехите във фабрики из цялата страна, а стоката ще държим във Вирджиния — каза Саша.

— Когато строиш складовете с обща площ петдесет хиляди квадратни метра, не е редно да купуваш земя в Калифорния, Саша. Щом искаш телефонистките ти да са спокойни, любезни и информирани, или другояче казано — добри пласьорки, трябва да назначиш възпитани момичета с приятни гласове, тоест момичета от Юга, където добрите обноски все още са на почит. Там и надниците са по-ниски. Предполагам, че не би искала телефонистките да са от Ню Йорк.

— В никой случай — засмя се Саша.

За нейно щастие тя щеше да работи в Лос Анжелис. Докато Били обикаляше страната със самолета си и примамваше с чековата си книжка специалисти от други фирми като същинска Лорелай, Саша, Джиджи и нейната приятелка Мейзи Голдсмит работеха над колекцията от старовремско бельо и колекцията за пренебрегваните от промишлеността миньончета, както и над моделите за закръглени жени. Още не бяха измислили подходящо име за тази колекция. Четирите помощнички на Саша бяха опитни и умни момичета. Добре, че те се бяха нагърбили с основната част от работата, защото подготовката на сватбата й отнемаше по няколко часа дневно. Нощем също нямаше възможност да работи, защото тогава беше заета с Джош. „Все пак трябва да започна да отделям повече време за каталога, защото ако не бях аз, той нямаше да се роди. Впрочем идеята не беше ли подхвърлена от Джиджи? Както и да е…“ — помисли си Саша и пак се размечта за предстоящия си семеен живот с Джош, който също бе прехвърлил по-голямата част от работата си на Страсбъргър и Липкин.

— Смятам, че всичко е ясно — каза Били, когато Джоу довърши мисълта си. — Благодаря ти, Джоу. Доста неща научихме от теб.

— Приятели, нещата не са толкова сложни, колкото ви ги представих — каза Джоу и ги изгледа закачливо. — Всъщност те са доста по-сложни.

— Били, ти не се свърташ в града. Имам чувството, че още не си се завърнала от Париж — оплака се Доли Мун.

Двете седяха край нейния плувен басейн сред цъфнали лалета, огрени от априлското слънце.

— Знам, Доли. Дъщеричката ти расте толкова бързо… Аз съм много лоша кръстница. Тя скоро ще навърши пет години, а още нищо не съм направила за религиозното й образование. Не е ли това главното задължение на всяка кръстница?

— Не се притеснявай, тя си има богобоязлива баба. На мен си по-нужна — каза Доли. — Погледни ме! Ако имах страх от Бога, щях да спазвам диета. Моля ти се, внуши ми малко от онова старовремско религиозно чувство. На теб разчитам, Били. Говори ми за казаните в ада — започна да я умолява Доли. — През следващите шест седмици трябва да сваля десет килограма. Снимките започват в началото на юни. С Дъстин ще играем във втората серия на филма, а аз съм станала два пъти по-дебела от него. Той няма да може да ме обгърне с ръце, за да ме целуне. А ако седна в скута му, ще го сплескам. Много го обичам, но не разбирам защо трябва да е толкова кльощав.

— Доли, знаеш, че вече не съм в състояние да ти помогна — строго каза Били. — Трябва да потърсиш някое дружество — „Анонимни дебеланковци“ или „Контрольори на теглото“, или нещо подобно. Хиляди пъти съм ти казвала, че когато те налегне зверски глад, трябва да има с кого да си поговориш — с някой отслабващ като теб. Безполезно е да се обаждаш на мен. Аз съм си слаба, възприемам това като нещо задължително.

— Но сигурно и ти от време на време се поддаваш на изкушения. Или яденето вече не ти доставя удоволствие?

— Напротив, и аз съм човек. Знаеш например колко си падам по шоколада.

— Да, но никога не посягаш към него. Ти не би си позволила да изядеш на обед парче шоколадова торта.

— Ами… — колебливо каза Били.

— Какво?

— С шоколада нямам проблеми. За щастие, той прилича на лайно. Поне на цвят. Всеки път, когато видя шоколад започвам да си внушавам, че е направен от лайна. Блокче от лайна, сос от разтопени лайна, глазура от лайна…

— Схванах! Идеята е страхотна! Отсега нататък няма да сложа в уста дори парченце шоколад. Но какво ще кажеш за картофеното пюре, за ваниления сладолед, за намазаната с масло филия бял хляб?

— С масло ли? Това е ужасно! Доли! Защо ли ти говоря за лайна, когато ти си се осрала окончателно?! Само някое дружество ще те оправи. Десет килограма за шест седмици? Това прави четвърт кило на ден. — Били отчаяно поклати глава. — Трябва веднага да си намериш добър диетолог, който да ти обясни как да отслабнеш по най-безболезнен начин. И престани да дояждаш остатъците от чинийките на децата. Половината ти килограми са дошли оттам. Всеки път, когато посегнеш към чинийките им, си казвай, че по този начин ощетяваш малките. Все едно че им вземаш залъка от устата.

— Но нали ще знам, че това не е вярно?! Готвачът винаги препълва чиниите. А и децата никога не си изяждат всичко. Много са придирчиви — тъжно каза Доли.

— О, Доли. Ти и така изглеждаш чудесно — искрено каза Били. — Отива ти да си закръглена и не си суетна. Проблемът ти е, че нямаш стимул да отслабнеш.

— Знам — изпъшка Доли. — Предлагат ми стотици сценарии и мога да избирам най-добрите, но искам да ми остава време за Лестър и децата.

— Какъв е смисълът да си една от най-прочутите кинозвезди, ако трябва да се лишаваш от това?! Ако не беше актриса, нямаше да се притесняваш за килограмите си. Спомняш ли си Саша Невски? Запознавах те с нея. Трите й лели са два пъти по-дебели от теб, а са щастливи и обичани. Правим за тях цяла колекция прекрасни модели в „Скръпълс 2“. Засега сме я нарекли „Колекция за дебелани“, надявам се да й измислим по-подходящо име.

— Как изглеждат те? Имам предвид дрехите, а не лелите — попита начумерено Доли.

— Повечето са на ластик. За разлика от теб дебеланите обикновено нямат талии. Затова дрехите, които си купуват, са толкова широки от кръста надолу. Ако полата е на ластик, могат да се разширят раменете и по този начин се създава илюзия за талия.

— Наречи колекцията „Доли Мун“ — въздъхна Доли. — Концепцията ти за този вид дрехи ми харесва.

— Но защо, за бога, защо искаш дрехите, предназначени за пълни жени, да носят твоето име? — учуди се Били.

— За да се стряскам! Били, само това ще ме спаси! Дано никога не ми се наложи да нося тези дрехи! Искам винаги да се обличам само с изискани тоалети на Ноулън Милър. Това ще ми е стимулът. О, Били, знаех си, че ще ми помогнеш. Непременно наречи тези модели „Доли Мун“. О, Били, толкова съм ти благодарна! Ти ми спаси живота!

— Може би разсъдъка, но надали живота — каза Били и се засмя. — Ако говориш сериозно, за нас това ще е страхотна реклама. Но по-добре попитай Лестър съгласен ли е. Говори с рекламния си агент и с адвоката си. Тази идея може да не им хареса, а аз не искам да злоупотребявам с добротата ти.

— Били, скъпа! Никой, подчертавам — никой, не може да злоупотреби с добротата ми — каза Доли с такъв тон, че Били се сепна. — Да не мислиш, че позволявам на рекламния си агент да взема решения вместо мен?

— Май точно това си мислех — бавно каза Били.

Тя изведнъж осъзна, че приятелката й не е загубила вродената си хитрост, прикрита напоследък от нейната пищна реноаровска външност. Бе успяла да заблуди дори Били, която усети, че днес я е подценила.

— Още щом ми потръгна в кариерата, се заклех, че никога няма да позволя на мъж да се разпорежда с живота ми. Дори на Лестър — каза Доли. Когато тя заговореше сериозно, винаги учудените й сини очи ставаха още по-големи. — В нашата професия, ако една жена сама не се грижи за себе си, тя се превръща в робиня на своя импресарио. Или пък на политиката на фирмата, която той представлява. Като и на поне трима юристи. Всички тези момчета спокойно могат да дават уроци на ЦРУ или на мафията. Да не говорим за съпруга й, ако има такъв. Мъжете от този вид мислят, че знаят отговорите на всички въпроси. Както казват в Бруклин, „да ходят да се перат“. Аз вярвам в способността си сама да вземам решения, Били. Също като теб. След като получих „Оскар“, си извоювах известно положение. И нямам намерение да го загубвам. Всъщност до голяма степен го дължа на Вито.

— Това никога не ми е минавало през ум, но си права. Преди да играеш в „Огледала“, хората те подценяваха. Не виждаха твоя талант, а само задника и циците ти.

— Не споменавай тези думи. Тъкмо ги бях забравила. Още утре ще ида при някой диетолог. Или по-добре при диетоложка. Сега по-доволна ли си?

— Иди още днес — мрачно й каза Били. — Масло си хапвала госпожата!

— Още днес. Обещавам ти! Уф, вече се чувствувам отслабнала. А сега кажи нещо за Джиджи. Не съм я виждала от сто години. Как е?

— Чудесно. Пише изключително оригинален текст за каталога, какъвто никога не си чела. Двете с Мейзи търсят старовремско бельо във всички вехтошарски магазинчета на Лос Анжелис и Сан Франсиско. Нарисувала е и страхотни илюстрации. Те са толкова очарователни и остроумни… Нали и на теб ти беше изпратила една такава картичка за Коледа? Ако не се засичаме понякога в офиса, изобщо не можем да се видим.

— Не ти ли липсва?

— Разбира се, че ми липсва. Но какво да направя? Тя е вече твърде голяма, за да живее при мен. Това е все едно да живееш… с майка си.

— Глупости! На нейно място не бих изтървала такава възможност.

— Така ти се струва, защото сме приятели и връстнички. Но аз и Джиджи сме… нещо като роднини. Не сме истински майка и дъщеря, но все пак сме нещо подобно…

Били се запъна, защото от доста време се чудеше какви са всъщност отношенията й с Джиджи. Официално тя вече не беше настойничка на момичето. Възприемаше го като своя доведена дъщеря, но то всъщност не беше такава.

— Надявам се, че добре оползотворява личния си живот — каза Доли и размърда вежди като Харно Маркс.

— Нямам представа от личния й живот. Хрумна ми една безумна мисъл…

— Хъм?

— Не, всъщност е направо невъзможно. Направи се, че нищо не си чула, както казват в Бостън.

— Били — заплашително започна Доли, — не е редно да отваряш дума за нещо, за което не искаш да говориш. На мен тия не ми минават.

— О, звучи направо глупаво, но… между нея и Спайдър… като че ли има нещо.

— „Нещо“? Какво нещо?

— Приятелство, нищо повече. Или поне на мен не ми е известно друго. Сякаш двамата… имат някаква обща… тайна. Сигурно съм за лудницата. Освен това какво ме интересуват техните отношения?

— Нека аз да ти го кажа по-просто — рече Доли. Тя така се бе навела напред от любопитство, че насмалко не падна от стола си. — Джиджи и Спайдър? Защо не? Той е мъж, а тя е жена. Това е достатъчно основание за предположения.

— Доли, ти си отвратителна.

— Просто разсъждавам реалистично. А действителността често е отвратителна. Той е свободен и тя е свободна. Тя е негов тип, а той се харесва на всички жени…

— Защо смяташ, че е негов тип?

Доли изгледа Били, сякаш беше малоумна.

— Има червена коса, зелени очи, дребен кокал. Освен това прилича на Малка фея. И е очарователно непокорна — също като Валънтайн.

— Но Джиджи си боядисва косата! — извика Били ядосано.

— Така е. И моята коса не е естествено руса, но въпреки това минавам за една от най-очарователните блондинки на света.

— „Също като Валънтайн“ — бавно повтори Били. — За това никога не съм се сещала. Валънтайн беше неповторима. И толкова френска…

— Наполовина ирландка като Джиджи, ако ще си говорим за произхода й. Майката на Джиджи е била ирландка, както и бащата на Валънтайн. Ирландският ген е много силен.

— Доли, наистина ли намираш някаква прилика между тях двете?

— Предостатъчна, за да раздвижи подсъзнанието на Спайдър — отговори й Доли.

— Стига с това отвратително подсъзнание. Никога не ми е било ясно какво представлява то — вбеси се Били. — Цял живот ми е създавало само неприятности. На никого не му е ясно как действува това чудо. То може и изобщо да не съществува. Според мен трябва да го забранят.

— Както и да е. Но така или иначе, Били, скъпа, нищо не можеш да направиш по въпроса.

— Вече ти казах, че отношенията им не ме интересуват.

— Естествено — съгласи се Доли. — Само защото Джиджи е нещо като твое дете, ала не съвсем, а Спайдър е твой съдружник и най-добрият ти приятел, с когото отдавна работите заедно…

— Разбирам за какво намекваш, Доли. Престани!

— Окей.

„Ще престана — помисли си Доли, — но тя не ме остави да се доизкажа. Съмнявам се дали ме е разбрала правилно. Били наистина не е наясно с проблемите на подсъзнанието.“

„Баща ми изобщо не ме слуша — помисли си Джиджи. — Отговаря на въпросите ми механично, старае се да се държи с мен бащински.“

Докато вечеряха, Вито внимателно изслушваше обясненията на Джиджи за това, как напредва каталогът, но тя пито веднъж не забеляза в погледа му искрен интерес.

„Мисли си за нещо друго — реши тя. — Не може да прикрие, че нещо го тревожи. А какво друго може да тревожи човек като него, освен филмовия бизнес?“

През последните няколко месеца, откакто и двамата бяха в Калифорния, те три-четири пъти вечеряха заедно. По време на предишната им среща Вито пак беше разсеян.

„Бива го да приказва — помисли си Джиджи и го погледна изпитателно над чашката е кафе, — а и изобщо си го бива. Съхранил е диктаторските си маниери, които добре си спомням от малка. Ако в момента водеше делови разговор, събеседникът му никога не би усетил, че той е угрижен“ — рече си Джиджи и продължи да му разказва за предстоящата сватба на Саша. По отнесения поглед на Вито дъщеря му разбра, че той наистина е много закъсал.

„Странното е, че изпитвам към него закрилническо чувство — осъзна Джиджи, докато го гледаше колко е притеснен. — Той не го заслужава. Защо трябва да изпитвам каквито и да е чувствата към човек, който изобщо не се интересува от мен?! Въпреки това не мога да измисля по-подходяща дума от «закрилническо» за отношението си към него. Бих искала да му помогна да реши проблемите си, каквито и да са те.“

Но когато Джиджи попита какво го измъчва, той я увери, че главоболията около „Честна игра“ не са по-големи, отколкото при продуцирането на досегашните му филми.

Изведнъж Джиджи изпита неудържимо желание да си поговори с Вито за Зак Невски. Сигурна беше, че баща й е единственият човек, който няма да прояви интерес към Зак. По някакво неизречено споразумение двете със Саша не си говореха за брат й. А Били изобщо не го познаваше. Вито щеше да я изслуша като глухоням.

— В Ню Йорк се запознах с някои театрали — каза тя, когато в разговора за сватбата настъпи пауза.

— Познавам ли някого от тях?

— Ник де Салво?

— Той не е театрал. Киноактьор е. От филмите с негово участие, които съм гледал, си правя извода, че той се развива добре — каза Вито.

— Ник беше в Ню Йорк, защото играеше Хамлет в един извън бродуейски театър. Режисьор на постановката беше братът на Саша, Зак Невски.

Когато изрече името на Зак, Джиджи се уплаши, стори й се, че навлиза в забранена зона, в една опасна територия, където си позволяваше да търси убежище само когато беше тъжна. Но същевременно, щом каза името му, й стана приятно. Не можеше да отрече това въпреки всичко, което й бе причинил Зак.

— Четох рецензиите. Бяха твърде много за една недоходоносна извън бродуейска постановка. Предполагам, че успехът й до голяма степен се дължи на участието на Ник де Салво — рече Вито. — Откъде намери тия наивни идеалисти? Саша ли те запозна с тях?

— Да. Според теб те наистина ли са само ентусиазирани наивници? Смяташ ли, че режисьори като Зак нямат бъдеще? Всички критици казаха за него, че бил необикновен, и го похвалиха за смелите му виждания. — Джиджи се опитваше да говори спокойно, въпреки че сърцето й се беше разтупкало. — Всички са на мнение, че Зак е най-перспективният и най-находчивият от младите театрални режисьори. Критиците го твърдят, не аз.

— Виж какво, Джиджи, всичко това може да е вярно, но каква е изгодата на Зак? Извън бродуейски театри… Замисли се, Джиджи, те финансово едва кретат. С всяка изминала година затъват все повече и повече. Ако това момче не започне да снима филми, никога няма да се прочуе.

— А не може ли Зак да стане втори Джоузеф Пап[4]? Саша се надява, че един ден Зак Невски ще бъде не по-малко известен от него.

— В историята на театъра има място само за един Пап — заяви Вито. — Сприятелихте ли се с Де Салво?

— Не го познавам много добре, но ми се стори много симпатичен. Бяхме заедно през онзи уикенд, когато си счупих крака. Той е най-добрият приятел на Зак.

— Щом му е приятел, би трябвало да го посъветва да зареже извън бродуейските театри и да дойде тук, за да му стане ясна играта — безразлично каза Вито. Той не чу неочакваната въздишка на Джиджи.

„От Коледа до днес Арви все се мотае — помисли си Вито, докато разговаряше с Джиджи. — А вече наближава краят на април. Няма никакви изгледи скоро да сключим договор. Но и не сме прекратили преговорите. Ако някоя друга студия беше проявила интерес, веднага щях да го пратя по дяволите. Но никой не хареса «Честна игра».“

Вито се беше срещал е шефовете на всички студии и те до един го увериха, че лично са прочели отзивите за „Честна игра“, написани от техните вътрешни рецезенти. Изобщо не бе очаквал, че тези големи клечки ще седнат да четат оригинала. Отзивите на вътрешните рецензенти включваха съвсем кратък преразказ на фабулата, няколко страници подробен анализ на произведението и героите и препоръка.

Всички препоръки почти се повтаряха: книгата е прекрасна, много приятна за четене и съвсем основателно е станала бестселър. Но не става за екранизация. Един филм, направен по нея, не би донесъл пари. Той не би имал с какво да привлече младежката публика, на която най-много разчитат филмовите студии. Що се отнася до възрастната публика, отговорът беше същият: категорично „не“. Прекалено рисковано е. Двамата главни герои са прекалено английски. Взаимоотношенията им са продиктувани от типично английски класови предразсъдъци. За съжаление отговорът трябва да бъде отрицателен.

Само Кърт Арви не бе отхвърлил предложението на Вито. Единствен Кърт Арви смяташе проекта за перспективен, но той искаше от Вито да го осъществи само за седем милиона долара.

„Ти направи «Огледала» за два милиона и двеста хиляди, Вито. Седем милиона са над три пъти повече“ — му бе казал Арви. Той упорствуваше, сякаш не си даваше сметка, че през последните четири години филмопроизводството бе поскъпнало значително. Не вземаше под внимание факта, че Вито направи „Огледала“ с един прочут сценарист, с един добър режисьор и един легендарен оператор, на които плати безбожно ниски хонорари, защото и тримата му бяха задължени отпреди, но за сметка на това им гарантира висок процент от своя личен дял от очакваните приходи. И което беше най-важното, във филма, с който Вито спечели „Оскар“, не участвуваше нито една звезда. А за да стане от „Честна игра“ хубав филм, непременно трябваше да се ангажират две звезди. Ако рискуваше да използува неизвестни актьори, Вито сигурно щеше да се провали. Бяха му необходими поне единайсет милиона долара. За 1982 година това беше много нисък бюджет.

„Още не съм изиграл последния си коз — помиели си Вито. — Не съм молил Сузан да ми помогне.“

Те се бяха заплели в толкова невероятно сложни емоционални отношения, че Вито нито беше в състояние да ги контролира, нито ги проумяваше. Двамата много си приличаха. Всяка тяхна среща завършваше при равен резултат. Но Вито усещаше, че Сузан все повече го оплита в мрежата си. Въпреки това тя изпълняваше всичките му прищевки и никога не казваше „стига“. Те се желаеха безумно. Не можеха да се наситят един на друг. Ала връзката им вече не беше само сексуална. Вито се отдаваше на Сузан всецяло, тялом и духом. Той беше сигурен само в едно: ако помоли Сузан за помощ, независимо от отговора й тяхното свирепо и невероятно приключение ще свърши и той ще е победеният. Но за него нямаше друг изход. Беше притиснат до стената. Живееше на кредит, а за дребни разходи бе взел заем от Фифи Хил.

— Джиджи — каза Вито и си пое дълбоко дъх. — Ти би могла да ми помогнеш… Преди малко ме попита за „Честна игра“. Не исках да ти казвам, че имам големи проблеми с този филм. Кърт Арви не иска да ми отпусне необходимия бюджет. Пазарим се за някакви си четири милиона долара, но колкото и малка да е сумата, те са жизнено необходими за продукцията. Сузан Арви притежава акции в студията на мъжа си. Тя му е нещо повече от съпруга. Има известна власт над него. А Били е единствената жена в този град, способна да повлияе на Сузан. Знам колко сте близки с Били. Ако… ако Били каже една добра дума за мен на Сузан, ако сподели с нея колко много харесва проекта, това би могло да раздвижи нещата.

— Ще се опитам да поговоря с нея — каза Джиджи. — В най-лошия случай ще ми откаже.

— Знам, че нямам никакво право да те моля за това…

— Глупости! — възрази му Джиджи. — Нищо няма да ми коства. Радвам се, че потърси помощта ми. Знам, че Били е чела книгата и я харесва. Вдругиден, в неделя, ще обядваме с нея… Тогава ще я помоля… Само че… не знам… ще поиска ли Били да направи нещо за теб.

— Благодаря ти, Джиджи — каза Вито и се усмихна. — Много съм ти задължен.

„Въпросът не е дали тя ще поиска да направи нещо за мен — помисли си той, — а дали ще поиска да направи нещо за теб.“

— Спомняш ли си, че преди пет години за пръв път ядохме тук заедно? — попита Били. Тя и Джиджи седяха на терасата. — Никога няма да забравя колко беше учудена, че някои хора живеят по такъв начин.

— Постепенно свикнах — каза Джиджи. Тя ясно си спомняше своите впечатления от този ден, но не можеше да си представи момиченцето, на което се бе случило всичко това. — Въпреки това всеки път, когато се връщам тук, отново се смайвам. Градините… Толкова са красиви. С всички тези рози, които започват да цъфтят.

— Така е… Сутрин, когато тръгна за офиса и ги погледна, направо ми се доплаква. Започнах да ставам цял час по-рано, за да им се нарадвам, защото вечер се връщам по тъмно. Но аз съм си виновна, че послушах Спайдър Елиът. Той е способен да убеди всекиго.

— Били, да не би да съжаляваш, че се захванахме с каталога? Нали не си решила да се отказваш? — попита Джиджи. — Много напреднахме, вече няма връщане.

— Не, не се отказвам. Просто не предполагах, че ще ми отнема толкова време, че ще е толкова вълнуващо, чак страшно… От магазини разбирам. Но те са съвсем друго нещо. — Били угрижено поклати глава.

„Изглежда отслабнала — помисли си Джиджи, — дори изнервена, въпреки че се опитва да се прави на спокойна. С този свободен бял ленен панталон и това широко бяло поло, което подчертава черната й къдрава коса, прилича на кралица.“

— Чрез магазина човек се изявява пред обществеността по един начин, а чрез каталога — по съвсем друг. Каталогът отразява вкуса на своите създатели — продължи Били. — Нощес се събудих в три часа. Бях сънувала кошмар: че сме се провалили и всички ми се присмиват. Цял живот ме е преследвала мисълта, че мога да стана за присмех. След това не можах да заспя и четох до сутринта.

— И аз се събудих, обляна в студена пот — каза Джиджи. — Измъчваше ме въпросът дали ще се намерят купувачи за старовремското бельо. Чудя се дали рисунките ми ще привлекат вниманието на клиентките сред толкова много снимки.

— Значи и ти като мен не си спала цяла нощ?

— Все си внушавам, че ако нещата не потръгнат, винаги мога да се върна към готварството — призна си Джиджи. — Опитвам се да си припомням сложни френски рецепти, но щом стигна до петата или шестата съставка, всичко ми изхвръква от главата.

— Интересно дали и Спайдър страда от пристъпи на среднощна каталожна треска.

— Не знам, не ми е споменавал.

— В такъв случай сигурно не страда. Вината е бил прекалено самоуверен — злобно каза Били.

— Може би и той е угрижен като нас, но просто не си признава. Все пак аз не познавам Спайдър чак толкова добре.

— Всъщност ми се струва, че добре го познаваш, Джиджи — каза Били полушеговито-полувъпросително.

— Защо смяташ така? — попита Джиджи.

Думите на Били й прозвучаха странно. Тя премести стола си така, че да я гледа право в очите. При това движение косата й се развя, извитите й вежди се повдигнаха толкова високо, че чак се скриха под бретона. По красивото й лице се изписа учудване.

— О, Джиджи… — Били безразлично повдигна рамене и започна да мести солницата по жълтата ленена покривка, сякаш търсеше някаква симетрия в подредбата на масата.

— Какво „о, Джиджи“? — рязко попита момичето. — Защо, по дяволите, си решила, че познавам толкова добре Спайдър?

— Ами… нали работите заедно… Текстът и оформлението са неразделно свързани — започна да увърта Били. — Естествено е, ако Спайдър има някакви съмнения, да ги сподели с теб.

— Защо с мен? Вие двамата сте собствениците на „Скръпълс 2“. Аз съм най-обикновен наемен работник, само дето ще получавам проценти от продажбата на старовремското бельо. Нямам какво да губя, мога само да спечеля. Но вие със Спайдър работите заедно от години. По-логично е да споделя проблемите си с теб.

Били се поколеба едва забележимо.

— Да… права си, но… — продължи да упорствува тя. — Мисля, че не е точно така.

— Не те разбирам — каза Джиджи, учудена от настойчивостта й.

— Няма значение.

— За мен има.

— Джиджи… Съжалявам, че отворих думи за това.

— Така или иначе го стори. И настоявам да ми кажеш какво си имала предвид — заяви Джиджи предизвикателно.

— Нищо особено… — каза Били и се усмихна, сякаш не отдаваше голямо значение на въпроса, който я измъчваше от няколко седмици. — Наистина нищо особено… Просто забелязах, че ти и Спайдър… че между вас е възникнало приятелство или разбирателство, или и аз не знам с каква дума да определя вашите отношения. Но те… си личат. Някаква близост… нещо… ново… И може би… съществено.

Изведнъж Били млъкна. Тя осъзна, че престореното безразличие е изчезнало от гласа й. Усмихна се неубедително на солницата. Не можеше да погледне Джиджи в очите.

От притеснение Джиджи се размърда на стола си и отхапа един бисквит. Настъпи тягостно мълчание. Но никоя от жените не посмя да го наруши.

— Не знаех, че си личи — най-сетне каза Джиджи. — Да, наистина има нещо между нас. Ала то не е съществено. Освен ако не мислиш, че едно най-обикновено приятелство може да е чак толкова съществено.

— За мен приятелството е нещо много съществено, защото твърде рядко се среща на този свят. Но когато то възникне между един мъж и една жена… не исках да кажа това, Джиджи. Когато е възникнало между теб и Спайдър, не смятам, че може да бъде наречено „най-обикновено“.

— Защо не? — кротко попита Джиджи.

После стана от стола и отиде до каменния парапет, който делеше терасата от лехите с жълти рози. Тя погледна дърветата в далечината с невиждащ поглед. Зачака отговора на Били. Но тя мълчеше. Джиджи се върна до масата, сякаш не бе направила само няколко крачки, а идваше отдалеч. Бузите й бяха пламнали. В очите на Били тя прочете настойчив въпрос, на който не можеше да отговори с една тросната фраза.

— Веднъж, докато ти беше в Ню Йорк, вечеряхме заедно. Тъкмо бях дописала увода към каталога. Това беше поводът — бързо заговори Джиджи, като се стараеше да не издаде вълнението си. — Вечеряхме, после си поговорихме, а после… Спайдър ме целуна… Целува ме известно време, след това спряхме. Това беше всичко. Само няколко целувки. Но те ни помогнаха да преодолеем бариерата между нас, която навярно се дължеше на разликата във възрастта. Решихме, че ще си останем добри приятели. Каквото и да си забелязала, това е наистина едно най-обикновено приятелство.

— Често ли вечеряте със Спайдър? — попита Били, като се стараеше думите й да не прозвучат осъдително. Тя самата се бе стреснала от тона си. Но Джиджи не забеляза нищо и й отговори:

— От време на време, особено когато останем да работим до късно. Обикновено вечеряхме с Томи, но понякога и само двамата. Оттогава не се е опитвал да ме целува, няма и да се опита.

— Защо си толкова сигурна?

— Защото му казах, че не бива.

— Е — нервно каза Били и стана от масата, — ясно. Искаш ли да се разходим до оранжерията с орхидеите? „Джил Сейнт Джонс“ тъкмо започват да цъфтят.

— Били, върни се. Искам да си поговорим — помоли я Джиджи. — Искам да разбера защо му казах, че не бива.

— Това не е моя работа, Джиджи. Не ми дължиш никакви обяснения — сдържано й отговори Били.

Никога не бе разговаряла толкова студено с Джиджи, но все пак седна на стола си.

Джиджи седна до нея и я хвана за ръката.

— О, Били, такава нужна изпитвам да си поговоря с някого! Само с теб мога да споделям проблемите си. Когато пристигнах тук за пръв път, аз бях едно малко объркано момиченце и ти промени живота ми. Тогава можех да си говоря с теб за всичко. Но след като изгоря „Скръпълс“, ти замина за Европа и оттогава все не можем да се видим насаме. Днес най-сетне имаме тази възможност. Не знам откъде да започна… — Джиджи сведе глава, за да прикрие насълзените си очи.

Били започна да я милва по главата, сякаш Джиджи пак беше онова шестнайсетгодишно момиче, загърнато с хавлия.

— С мен всичко можеш да споделиш, скъпа. Ти го знаеш — тихо й каза тя. — Мислех, че Саша е заела мястото ми… Вие все пак сте на една възраст.

— Никой никога не може да заеме твоето място, Били. На Саша не бих могла да кажа за Спайдър. Тя или ще ми се присмее, или изобщо няма да ми обърне внимание. Тя живее в друго измерение. Интересува се само от Джош.

— Слушам те. Аз се интересувам от теб.

— Когато Спайдър ме целуна, първо се стреснах, защото не очаквах, че ще го направи. После започна да ми харесва, а след това… изведнъж ми се стори, че стаята е пълна с хора. Не бяхме сами. А и Спайдър сякаш беше някъде другаде, поне в мислите си. Веднага усетих, че всъщност не желае мен. Не го знам за какво си мислеше, но съм сигурна, че само стечението на обстоятелствата го накара да ме целуне. Вкусната вечеря, виното, огънят в камината — всичко това доведе до целувката. Но той не действуваше по предварителен план. Ако ти например беше по онова време в Лос Анжелис, а не в Ню Йорк, това никога нямаше да се случи. Щяхме да вечеряме тримата… Всъщност, когато му прочетох увода, първото нещо, което му хрумна, бе да ти се обади, за да ти го прочета. Но в Ню Йорк беше много късно. Опитвам се да ти обясня, че станалото между нас не беше неизбежно. А една истинска целувка трябва да е неизбежна. Тя не бива да е породена само от обстоятелствата.

— Откога си започнала да възприемеш нещата толкова сериозно? — учуди се Били. — В наше време едно нищо и никакво целуване не е чак толкова съдбовно, че да си задаваш въпроса дали е неизбежно.

— Целуването със Спайдър… не може да се нарече „нищо и никакво“ — промърмори Джиджи.

— Обзалагам се, че си права — сухо каза Били. — Но ти спомена, че стаята ти се е сторила пълна с хора. Кого имаш предвид? Валънтайн ли?

— Не… не — замисли се Джиджи. — Не смятам, че си е представял Валънтайн. Аз бях много самотна и потисната. Имах нужда от нечия близост. Но съм сигурна, че Валънтайн я нямаше сред хората в стаята. Спайдър много тежко понесе смъртта й. Той винаги ще тачи паметта й. Ала животът му вече е друг. Искам да кажа, че… В стаята бяха десетките момичета и манекенки, за които той ми е разказвал. Всички онези красиви мацинки, които е свалял, преди да се влюби във Валънтайн. А освен това… най-важното за мен беше, че… там имаше още един човек… с когото се познавам от Ню Йорк. Меко казано, с него не можахме да се разберем. Но ще го преживея. Това е само въпрос на време. Обаче докато Спайдър ме целуваше, все си мислех за… този човек. Затова разбрах, че двамата със Спайдър не бива…

— Зак Невски — проницателно изрече Били.

Джиджи зяпна от учудване и се изчерпи.

— Саша ти е казала. Но тя не знае нищо. Никой не знае…

— Саша само сподели с мен, че е озадачена от отношенията ти със Зак. Спомняш ли си деня, в който разглеждахме каталозите малко преди Коледа, Джиджи? Тогава тя ми спомена за брат си. Беше й се сторило странно, че той цяла седмица не се е обадил да попита какво става с крака ти.

— Тогава как ти хрумна тази безумна мисъл? — попита Джиджи.

— Зак ми каза.

— Каквоо?! — Джиджи съвсем се обърка. — Защо се смееш? — обидено попита тя. — В това няма нищо смешно. Значи Зак е говорил с теб? Не мога да повярвам… Каквото и да ти е казал, излъгал те е.

— О, Джиджи, вие със Зак сте забъркали ужасна каша. Това е много тъжно. Извинявай, смехът ми беше неуместен — каза Били и си прехапа устните.

— Били, ако не престанеш да си правиш шеги с това, аз ще… ще…

— А сега млъкни и ме изслушай внимателно. Зак дойде при мен няколко дена след твоето премеждие в планината. Сметнал, че съм ти почти майка, и решил, че трябва да ми разкаже какво е станало.

— Искал е да се оправдае! — извика Джиджи. — Как е посмял да те лъже този нагъл женкар, този отвратителен лицемерен сексманиак, това диктаторче, което мисли само за себе си?

— Защото те обича. Той те обича, Джиджи. Не избухвай отново. Зак те обича, убедена съм в това. И знам точно какво се е случило, когато си го заварила с онази блондинка. Ако не ме прекъсваш, ще ти разкажа цялата история.

— Долни лъжи! Зак е способен да заблуди всекиго. Учудвам се как не си го усетила. — От гняв Джиджи пръскаше слюнки.

— Ще ме изслушаш ли, или не?

Нещо в закачливия поглед на Били и в твърдия й тон накара Джиджи да се подчини и да млъкне.

— Добре — рече тя ядосано.

Били й разказа всичко, като започна от момента, в който Зак й се бе представил във фоайето на хотела.

— Джиджи, не разбираш ли, че Зак не е бил виновен? — с умоляващ тон попита Били, след като завърши разказа си.

— Не знам… Допускам, че не е невъзможно… — отговори сякаш на себе си Джиджи и се умисли. — Сигурна съм, че Пандора е способна на всичко. Това момиче… Предполагам, че ако се е събудил така… яхнат от нея… надали е било възможно да се спре. Горе в планината Зак ми каза, че наистина ме обича, и аз му повярвах — уж неохотно си призна Джиджи, но лицето й разцъфна като цвете, огряно от слънцето след дъжд. — Защо не е разказал това на мен?

— А ти щеше ли да го изслушаш?

— Изобщо нямаше да му позволя да прекрачи прага.

— Досега не намерих подходящ случай да ти разкажа тази история — добави Били. — На подобна тема не може да се говори между другото. Освен това мислех, че си го забравила, че си намерила утеха при Спайдър.

— Нито за миг не съм преставала да копнея на Зак, за този нещастен идиот — Джиджи млъкна и се закиска, — наистина ли ти каза, че „проникването“ вече било извършено? Откъде ги измисля тия думи?

— И аз насмалко не започнах да ги търся в речника.

— Не подозирах, че е способен да говори за тези неща по такъв… благоприличен начин. — Джиджи се превиваше от смях. — Както и да е… — каза тя, когато се успокои и избърса лицето си със салфетка. Спайдър е прекалено стар за мен. Той е почти на… — Джиджи млъкна смутено.

— … на моите години — спокойно довърши фразата й Били.

— Не искам да кажа, че си стара. Добре знаеш това. Но си почти на една възраст със Спайдър и с майка ми. Въпреки че изглеждаш като кльощава нервна мацка на двайсет и седем години. Спайдър би могъл да ми бъде баща. Ако отрано е тръгнал по жени. Със Саша и Джош работата е съвсем друга… Теоретично Джош би могъл да й е баща, но Саша не може да му бъде дъщеря. Разбираш ли какво имам предвид?

— Напълно.

— О — каза Джиджи, — тези бащи! Щях да забравя. Онзи ден вечерях с моя и той ме помоли да те попитам не би ли поговорила на Сузан Арви за „Честна игра“. Не би ли могла да използуваш влиянието си върху нея и да я убедиш, че от тази книга ще стане хубав филм?

— Потресена съм от наглостта на този човек! — отсече Били.

— И на мен ми се стори странно, че иска услуга от мен, но очевидно господин и госпожа Арви яко са го притиснали. Никога досега не си е признавал пред мен, че е закъсал. Дори ми каза, че не му достигали само четири милиона, но че те му били крайно необходими. За пръв път споменава пред мен за пари. Винаги се е държал така, като че ли те падат от небето. Никога не съм го виждала толкова угрижен. Казах му, че само ще ти предам неговата молба и че при създалите се обстоятелства нищо друго не мога да му обещая.

— Ще си помисля — кратко й отговори Били. — Какво смяташ да правиш със Зак? Ще му пишеш ли, или ще му се обадиш по телефона?

— О, не! — уплашено запротестира Джиджи. — Би било много неочаквано. Той скоро ще пристигне за сватбата. Когато го видя, ще реша какво да правя. Представи си, че си е намерил друга.

— Искаш ли да се обзаложим? — предложи й Били. — Ако си е намерил друга, ще ти дам един милион долара в брой. А ако не е, ти ще ми дадеш един долар. Мисля, че предложението ми е съблазнително.

— Това ще е добра утешителна награда… Но аз залагам пари само на карти, зарове и коне. Мъжете са прекалено непредсказуеми. — Джиджи си погледна часовника. — Господи, Били, това беше най-дългият обед в човешката история. Обещах на Саша, че ще се прибера по-рано. Тя ще остави котарака си при мен за няколко дена. Той съвсем се е побъркал. Козината му е започнала да окапва от ревност към Джош. Трябва да се прибирам. Тя всеки момент ще пристигне с Марсел. Случайно да ти трябва котарак?

— Ако ми дотрябва котарак, не бих взела Марсел. Целуни ме, скъпа — нежно каза Били. — Аз и ти никога вече не бива да се отчуждаваме. Нито за минута!

След като Джиджи си отиде, Били се качи в спалнята си. Беше късен следобед. По небето се виждаха къдрави облачета, които отразяваха лъчите на залязващото слънце. „Не мога да стоя затворена между четири стени — осъзна тя. — Много съм изнервена. Съзнанието ми е затормозено.“ Били бързо излезе от къщата и се запъти към бялата си градина.

Тръгна из нея, като търсеше паднали листа или полегнали розови храсти, които трябва да се подпрат с колче, но сред полюшващите се цветове не откри нищо нередно. „Май прекалено много градинари съм назначила“ — промърмори тя на себе си; откъсна една разцъфнала бяла роза и започнала я разглежда разсеяно, докато премисляше трудния си разговор с Джиджи. В тази тайна градина мислите й обикновено се избистряха, но сега това не се случи. „Не съм в състояние да разсъждавам трезво за бъдещето си — реши Били. — Ала съм убедена, че незабавно трябва да направя едно нещо.“ Тя решително закрачи към къщата. Приличаше на ловец, който преследва дивеч в гората. През цялото време си повтаряше, че миг като този никога досега не е изживявала. Когато стигна до терасата, вдигна слушалката на телефона.

— Свържете ме е господин Орсини, ако обичате — каза тя на телефонистката на хотел „Бевърли Хилс“.

— Здравей, Вито. Аз съм, Били — заговори тя бързо. — Благодаря, добре съм. Джиджи ме помоли да се обадя на Сузан Арви. Съжалявам, но не мога да го направя. Не понасям тази жена. Тя много ме изнервя. На всичко отгоре й нямам доверие. Знам… Така е, доста често се виждахме навремето. Но това не означава, че съм я харесвала. А честно казано, не смятам, че и тя ме харесва. Просто обича да кани на гости хора от хайлайфа. Това не е приятелство. Какво става с филма ти? Хайде, Вито, не го увъртай, кажи ми истината, колкото и неприятна да е тя. Няма значение защо се интересувам. Ако не искаш да ми кажеш, ще затворя телефона. Така… така… разбирам. Какъв бюджет ти е необходим? Единайсет? Наистина ли са достатъчни, или това е минималната сума? Ахъ… ахъ… Значи последно — дванайсет. Сигурен ли си, че няма да станат тринайсет? Добре, аз ще финансирам филма… Да, разбира се. Изцяло. Да не мислиш, че искам да ставам съдружник на Кърт Арви? Утре заран ще се обадя на Джош. Ти се отбий при него след обед. Подпишете предварителния протокол, за да можеш веднага да започнеш подготвителната работа по филма. Джош ще се нагърби с всички досадни подробности от договора, с определянето на моя процент от печалбата и с всичко останало. Само не искам името ми да се появява в надписите. О, Вито, за бога, не ми благодари, моля ти се. Не го правя заради теб. Разбира се, че харесвам книгата. Но това няма никакво отношение към решението ми да финансирам филма. Защо ли? Защото открай време мечтая да вляза в шоубизнеса. Достатъчно ли ти е това обяснение? Какво? Настояваш да знаеш? Просто не мога да повярвам. Добре, Вито, ще ти кажа истината. Благодарна съм ти. Няма да го проумееш, но така или иначе съм ти благодарна. Голям късмет имаш, че Джиджи ти е дъщеря, макар да не я заслужаваш. Не, не го правя, защото тя ме е помолила. Мислиш ли, че не съм способна да разгадая твоите номера? Много добре те познавам, Вито. Забравил ли си? Твоят начин на мислене ми е известен. Правя го, защото Джиджи съществува. Защото влезе в живота ми. Защото винаги ще е моя. Защото я обичам… Ако ти не й беше баща, нямаше да се срещнем с нея. Примири се с тази мисъл. Не, нищо не ми дължиш… Май не си ме разбрал, Вито. Аз съм ти длъжница. А, Вито, да не забравя!… Исках да ти кажа, че в Ню Йорк има един много талантлив театрален режисьор. Казва се Зак Невски… А, значи вече си чувал за него. Искам той да постави филма. Доведи го тук колкото може по-скоро. Най-добре още утре. Да, Вито, други намеси от моя страна няма да има. Но това условие е задължително. За мен няма значение, че не бил виждал камера. Намери му свестен оператор. А нали ти и бездруго винаги лично ръководиш снимките. Какво искаш да кажеш с това, че „нямал препоръки“? Аз го познавам. Чудесно. Радвам се, че се разбрахме. Дочуване, Вито. И не ме търси, за да ми съобщаваш как вървят нещата.

21

— Модно ревю? — Били повтори думите на Спайдър. Тонът й беше студен. Тя за пръв път се виждаше със Спайдър, откакто бе обядвала с Джиджи. Той току-що бе нахълтал в нейния кабинет, завладян от новата си идея. — Никога не съм си мислила за такава възможност.

— И аз. Хрумна ми нощес — обясни й Спайдър. — Сънувах каталога и когато се събудих, вече имах съвсем ясна представа как трябва да изглежда ревюто. Ще покажем само модулните колекции на Принс. Всяка поотделно, а после ще демонстрираме какви комбинации могат да се правят от отделните елементи, за да види публиката колко многофункционални са нашите дрехи. Трябва веднага да ангажираме поне осемнайсет манекенки, а може и повече, ако възприемем идеите на Джиджи за използуването на аксесоарите.

— Напълно осъществимо е, вече получихме всички мостри. Но за кого ще е предназначено ревюто?

— Това е най-важното — каза Спайдър, който гореше от ентусиазъм. Той седеше на ъгъла на бюрото на Били, изящен и елегантен както винаги, обзет от нетърпение да сподели час по-скоро идеята си с нея. — Ще поканим елита на модната журналистика. Главните редактори на най-популярните списания за жени. Завеждащите рубриките за мода в най-големите вестници. И, разбира се, телевизията. Водещите на най-известните предавания за мода… Буквално стотици са хората, които трябва да поканим.

— Да поканим?… — каза Били, едва ли не стресната от мащабността на плановете му. — Къде ще ги поканим?

— Мисля, че тържествата трябва да траят цял един уикенд. Ще докараме гостите в Бевърли Хилс със самолети. Първо ще им предложим специална забавна програма, а после ще им покажем колекциите на Принс за „Скръпълс 2“. Това ще стане по време на тържествения прием в събота вечер. Можем да използуваме павилионите за някоя филмова студия. Ще наемем професионални организатори на приеми. Те ще имат грижа за подробностите… Но кажи ми харесваш ли моята идея.

— Дай ми една секунда да си помисля — каза Били, подпря лакти на бюрото и обхвана лицето си с длани.

Беше понеделник вечерта. Минаваше седем. От вчерашния обед с Джиджи досега тя беше изяла само един сандвич. От сутринта бе работила без почивка. Следеше как върви разопаковането на скъпоценните мостри, които току-що бяха пристигнали, след като един от главните помощници на Принс месеци наред се бе грижил те да представляват абсолютно точни копия на оригиналните модели.

— Не е ли твърде рано, Спайдър? — попита Били и вдигна глава. — Тепърва трябва да произведем стоката, да издадем каталога и да го разпространим. Ще ни отнеме месеци. Защо искаш да си правим реклама още отсега?

— Трябва да разпалим любопитството на клиентките, Били, да направим така, че да им потекат лигите. Филмовите студии винаги започват да рекламират големите си коледни премиери още от средата на лятото. „Скръпълс 2“ не прилича на никой друг каталог. Необходима ни е реклама далеч, преди да започнем да го разпространяваме. Ей, слушаш ли ме?

— Спомням си бала, който организирахме по случай откриването на „Скръпълс“… Беше първата събота на месец ноември 1976 година. Спомняш ли си? А сега, седем години по-късно, си говорим за ново парти… съвсем различно… Тогава всичко беше прекрасно… Имаше и хора от пресата, но повечето гости бяха известни филмови звезди, прочути личности, красиви жени с изискани бални рокли… Пълнолуние, танци до премала… Нарекоха го Последното голямо парти: Разбира се, не беше вярно, но…

— Били, това е минало — почти грубо я прекъсна Спайдър. — Престани да си спомняш с умиление за нещо, което не можем да върнем. Помъчи се да го забравиш, малката. „Скръпълс 2“ ще има съвсем друга клиентела, затова и партито ни ще е различно.

— Мислех, че искаш да чуеш мнението ми — отсече Били, ядосана от безцеремонността, с която той беше прекъснал носталгичните й спомени. — Но виждам, че вече си взел решение и ме питаш само формално. Не съм ли права, Спайдър? Сигурно вече си съставил списъка на гостите и си наел организаторите на партито. Сигурно си определил и датата. Не, не ме прекъсвай! Най-напред си наел осемнайсетте манекенки. Познах ли? Това би било съвсем в твоя стил.

— Идеята ми хрумна нощес — каза той, учуден от острия й тон. — Ти си първият човек, с когото я споделям. Защо си толкова дръпната?! Какво ти е влязло в задника?

— Много изискано се изразяваш, Спайдър. Възхитена съм от речника ти.

— Не се възмущавай толкова, скъпа Били — продължи да я дразни Спайдър. — Как можеш да ме упрекваш, след като понякога употребяваш изрази, каквито и морските пехотинци не са чували.

— Може и така да е, Спайдър, но морските пехотинци поне не свалят момичета, които могат да им бъдат дъщери.

— Какво искаш да кажеш? — попита Спайдър и скочи от бюрото й.

— Мисля, че знаеш — каза Били с леден глас. — Прекалено млад си, за да постъпваш като похотлив старец. Май много рано започваш да навлизаш в тази роля. Или просто не можеш да преодолееш навика си да прекараш всяка останала без партньор, емоционално уязвима, самотна и безпомощна жена? Колко стотици жени си свалил, Спайдър, преди да си наумиш, че и Джиджи трябва да влезе в списъка ти?

— Господи! Затова ставало дума значи. Били, упрекваш ме за един мимолетен инцидент, който на всичко отгоре се случи преди месеци. Само се целунахме няколко пъти. Нищо повече. Освен това от къде на къде трябвала ти давам обяснения за личния си живот?!

— Не ме интересува твоят живот! — викна Били. — Пет пари не давам за него. За нейния живот се притеснявам. Ти си я смутил и разстроил. Знаеш ли колко страда заради това, че си се опитал да я докопаш с мръсните си лапи?

— Ти съвсем си се побъркала! Ние с Джиджи сме приятели. Ако изпитваше някакви други чувства към мен, щеше да ми го каже. Тя е изключително откровен човек, не е способна да крие нищо.

— Естествено, ти сам би го усетил дори ако тя не ти каже нито дума. Всички сме чували за твоята прословута интуиция. За легендарната ти способност да разбираш жените. Глупости! Оказва се, не си в състояние дори да разбереш, че една жена мисли за друг, докато я целуваш. Защо според теб Джиджи не ти е позволила да се възползуваш от слабостта й или, по-точно казано, да я наебеш? И не се опитвай да отричаш, че си щял да го направиш… Тя е влюбена в друг, глупако. Ако не беше безчувствен като орангутан, щял си да го усетиш.

— Били… Виж какво… Опитвам се да те разбера… Ти закриляш своето пиленце, но… прекаляваш. Защо се опитваш да ме изкараш по-лош, отколкото съм?

— Да не би да искаш да ми кажеш, че не си щял да наебеш Джиджи, ако ти беше позволила? Какво би станало с реномето ти на женкар? Ти, Спайдър, си един евтин мъжки вариант на леко момиче. Не ме разсмивай. Сигурна съм как е щяла да завърши вашата вечеря.

— Ти не беше с нас — каза Спайдър, който най-сетне се ядоса истински. — Не си ни светила. Не знаеш какво съм си мислил тогава и какво съм възнамерявал да правя. Съдиш ме за нещо, което дори не се е случило. Самоназначила си се за прокурор, за съдия и за съдебни заседатели едновременно…

— Да отречеш ли се опитваш?

Били сама разпалваше гнева си и по този начин правеше още по-дълбока пропастта между нея и Спайдър.

— Да, отричам!

— Добре, продължавай да се правиш на невинен. Ти си само един безотговорен тъпкач! Знам какво си искал да направиш.

— Изобщо не ме е грижа какво си мислиш, че знаеш. Само ще ти кажа, че грешиш. Писна ми. Аз си отивам.

„Тя е готова за лудницата!“ — мислеше си Спайдър, докато крачеше из просторната си тъмна къща. През живота си бе срещал безброй откачени жени. Повечето от тях бяха само временно луди, с изключение на Мелани Адамс, която беше направо ненормална, за негово голямо съжаление. Но днес Били ги надмина всичките. Нахвърли се върху него без никаква причина, нарочно подбираше думи, от които да го заболи, и едва ли не го обвини, че е педофил. Не пожела да изслуша обясненията му, въпреки че добре го познаваше от години. „Не е ли запазила поне малко приятелски чувства след всичко, което преживяхме заедно?!“ — помисли си той.

Обвиненията го връхлетяха толкова ненадейно, че Спайдър дори не можа да реагира както трябва. Чувствуваше се като човек, избягал след тежка катастрофа, при която е можел да загине, макар че нищо не му се е случило. Побиваха го тръпки и му се повдигаше. Никога не бе предполагал, че Били може толкова да го засегне. „И за какво, по дяволите?! За това, че се поддадох за секунда на желанието си. И то преди толкова месеци! Мислех, че симпатиите ни с Джиджи са взаимни. Това, че се опомнихме навреме, е съвсем нормално. Винаги може да се случи на един мъж и една жена. Но все пак запазихме топли чувства един към друг и ни остана приятен, макар и незначителен спомен. Поне аз така си мисля. Макар че дали мога да разчитам на разсъдъка си?“

Калифорнийците открай време са свикнали с мисълта, че всеки миг може да започне земетресение. Спайдър също изпитваше този подсъзнателен страх, но той не му пречеше да се радва на живота. А Били за няколко минути успя да разлюлее устоите му и буквално да го погребе жив. Отначало си мислеше, че тя се шегува, докато не го нарече похотлив старец. Щом си спомни тези думи, той усети, че му се повдига.

„Има нещо неясно в цялата тази работа — помисли си той. — Сигурен съм, че дори ако страда, Джиджи не би се оплакала на Били. Дори и да е разказала на мащехата си най-подробно всичко, което се случи онази вечер, не мога да си обясня защо Били е толкова разгневена. Струва ми се, че Джиджи не изпитва никакви особени чувства към мен, а това, че е влюбена в някого си, само доказва, че с нищо не съм й навредил. Е, добре, признавам: не трябваше да я целувам. Съжалявам, че го сторих. «Съжалявам» не е най-подходящата дума, но друга не мога да измисля. Сега ми е ясно, че беше много глупаво от моя страна да започна да свалям Джиджи само защото онази вечер тя ми се стори толкова привлекателна… Само защото бях в подходящо настроение. Познавам Джиджи от малка и донякъде продължавам да я възприемам като мило момиченце… Не биваше да целувам едно дете, което познавам от години, каквото и да ме е подтиквало към това. Ако наистина я обичах, първо трябваше да й го кажа и да си изясня какви са нейните чувства към мен. После бих могъл да я целуна… Но аз не съм влюбен в Джиджи. Никога не съм бил и няма да бъда.

Ако от всичко това следва, че съм голям мръсник, значи наистина съм такъв. Не знам как бих могъл да се оправдая пред Били. Беше толкова ядосана, че няма смисъл да се опитвам. Тя не ме презира, а направо ме мрази. — При тази мисъл Спайдър се почувствува още по-зле. — Ако Джиджи не ме беше спряла, щях ли да спя с нея?“

— Боже, какъв мръсник съм! — простена на глас Спайдър.

„Кого искам да излъжа всъщност?“ — помисли си той.

На Били и през ум не й минаваше да вечеря. Тя не можеше да си намери място в огромната къща. Знаеше, че тази вечер няма да намери утеха дори в скришната си градина. Най-сетне се качи на горния етаж и седна на перваза на прозореца в гардеробната. Загърна се в един стар афганистански халат, който си беше купила преди повече от двайсет години. „Това е последното ми убежище — помисли си Били. — Дали всяка жена си има местенце, където да отива, когато много й дотежи? Или повечето са обречени да се заключват в банята, а децата да думкат по вратата? Защо си задавам въпроси, чийто отговор ми е известен? Защото толкова ме е срам от самата мен, се опитвам да мисля за другите, за да не се занимават със себе си, е това, колко съм ужасна. Дори когато съм била най-сърдита на Вито, никога не съм си позволявала да си изтърва дотам нервите и да стана толкова отвратителна, толкова… Никога не съм изпадала в такова състояние като днешното. Никога не съм искала напълно да съсипя Вито с думи. Винаги съм се опитвала да разглеждам обективно нашите проблеми, не съм започвала да го замерям с кал още преди да го изслушам. Не мога да се позная. Не подозирах, че съм способна да изрека подобни думи, да се нахвърля по този гнусен начин върху Спайдър, който се втрещи и се опита да възприеме моите нападки като една от честите ни полушеговити кавги, докато не разбра, че… И дори тогава не ми се разсърди истински. Но аз продължих да го обвинявам и му се наложи да се защити. За каква се мисля? Да не би да съм от нравствената полиция? Или от полицията на мислите? Или от Бостънското дружество за защита на добрите нрави? Джиджи е достатъчно зряла, за да взема самостоятелно решение. Беше независима още когато пристигна в Калифорния. От години живее сама в най-големия от големите опасни градове. И през цялото това време е преживяла само един плах и невинен роман със Зак Невски, по когото толкова страда. Загрижеността ми за Джиджи не може да бъде оправдание за това, че внезапно се превърнах в палач. «Надменна кучка» — такова е било първото впечатление на Спайдър от мен. Той е бил направо снизходителен. Като знам каква съм всъщност. О, Господи, аз май още се сърдя на Спайдър — помисли си Били. — Без всякакви основания изпитвам нужда да продължа да го нагрубявам, докато не го накарам да се разплаче. Да, да се разплаче. Само това би ме удовлетворило. Той е толкова неуязвим, толкова самоуверен, толкова общителен и разкрепостен. Толкова… Той притежава всички качества, които ми липсват на мен. Как може да съм толкова зла? Да му завиждам за това, че е личност? Да се нахвърля срещу него само защото той е такъв, какъвто е? Дали не е от стреса? — запита Били. — Дали стресът, с който хората си обясняват всичко — от пъпчасването до внезапната смърт — не е причината за това, че се държах толкова зле със Спайдър? Стресът от работата около този отвратителен каталог. Да, каталогът е виновен — каза си Били и си спомни как днес Спайдър влезе в кабинета й и я прегърна толкова радостно, сякаш тя беше единственият човек на света, когото той искаше да види. — Когато го нямаше каталога, когато ги нямаше тълпите служители, когато двамата със Спайдър не бяхме съдружници… тогава отношенията ни бяха съвсем естествени и приятелски. А аз ги разруших завинаги. Никога, никога не ще мога да си взема думите обратно.“

Били се загърна със стария си халат през глава и се разрида сърцераздирателно.

„Би трябвало да има ескалатор или поне някаква аварийна стълба между двата етажа, заети от офисите на «Скръпълс 2» — си каза Джоузи Спийлбърг, докато чакаше нетърпеливо да дойде някой от четирите асансьора на небостъргача Сенчъри Сити, в който се бе настанила фирмата. — Как мога да ръководя толкова хора, след като всеки ден губя по двайсет и пет минути в пътуване от етаж до етаж?“

Годините, през които бе работила в къщата на госпожа Айкхорн, сега й приличаха на продължително приятно пътуване с увеселителен презокеански кораб в сравнение с лудницата около издаването на каталога. Винаги бе мечтала да се занимава с по-активна работа, открай време беше убедена, че при стопанисването на къщата, въпреки че тя беше огромна, не може да изяви пълноценно всички свои умения. Но като административен директор на „Скръпълс 2“ направо се съсипваше от работа. Разбира се, новото й положение и новата й заплата бяха променили нейния живот. Но независимо от всичко тя се чувствуваше засегната, защото според нея никой не я съжаляваше заради заетостта й.

„Сякаш не ми стига това, че съм нещо като офицер за свръзка между производството на стоката и издателската дейност, а ме товарят и с маркетинга, и е операциите; на всичко отгоре отговарям за бързото довършване на строежа във Вирджиния.“

Всички отдели във фирмата си имаха свои началници, но Джоузи си мислеше, че е шеф на шефовете. Всички свикнаха да й се обаждат по вътрешния телефон и да я питат кой къде се намира в момента.

„Без съмнение такава е цената за това, че съм най-работливият и най-организираният човек в цялата фирма. Аз съм най-важната фигура в «Скръпълс 2» — реши Джоузи Спийлбърг, когато влезе в асансьора, и се усмихна самодоволно. — Най-необходимата… А доскоро си мислех, че няма незаменими хора. Не могат без мен — особено сега, когато уикендът с модното ревю наближава и нервите на всички са изопнати. Кой осигури сложния превоз на триста журналисти, които ще пристигнат почти едновременно утре, в петък следобед, а в понеделник вечерта вече ще си бъдат вкъщи? Кой резервира стаите в хотелите? Кой нае колите и автобусите? Кой съгласува с организаторите на партито и със специалистите по рекламата всички подробности, свързани с провеждането на тържествата. Госпожа Айкхорн беше твърде заета, за да се занимава с това. А Спайдър непрекъснато беше на снимки. Кой осигуряваше връзката между тях двамата? Как щяха да общуват, ако ме нямаше? Чрез спътник ли? Длъжността ми трябва да бъде променена. Административните директори се занимават с канцеларските материали, телефоните, изплащането на заплатите и подменянето на килимите. А аз имам помощнички, които вършат тази работа. Трябва да стана вицепрезидент по въпросите на… здравия разум. Не съм чувала за такава длъжност, но освен мен само шепа незнайни жени заслужават да носят тази титла. Аз ще вляза в историята на фирменото управление — заключи Джоузи. — Ще поговоря за това с госпожа Айкхорн, щом мине уикендът. Сега моментът не е подходящ. Госпожа Айкхорн е доста притеснена, но ще стиска зъби, докато минат тези три дена. Колкото и да мрази славата, колкото и да е стеснителна всъщност (дали госпожа Айкхорн подозира, че съм разгадала тази нейна тайна?), тя съзнава, че повечето журналисти ще дойдат само заради нея. Нейното усамотяване след смъртта на Елис Айкхорн само подсили любопитството на пресата към личността й. И все пак досега никой не разбра, че «Скръпълс 2» е каталог, а не магазин. Успяхме да опазим тайната от пресата. Джоузи Спийлбърг, вицепрезидент по въпросите на здравия разум. Добре звучи! Един ден и мен ще искат да ме интервюират. Е, няма да ме обсаждат чак като госпожа Айкхорн, но все пак…“

„Саша не е проумяла нищичко от всичките ми разкази за това, какво безумие са сватбите — помисли си Джиджи. — Нищичко! Сигурно съществува някакъв инстинкт, който, както при секса, кара хората да изключват разума си. Някои не могат да повярват, че са се омъжили, докато не вдигнат страхотна сватба.“

До сватбата оставаха цели шест седмици. Но Саша и майка й, досадната Татяна Невски, всеки ден си говореха с часове по телефона. Главатарката на клана Татяна явно одобряваше избора на дъщеря си. Тя осъзнаваше, че Саша все пак не може да се омъжи за принц Андрю, въпреки че Даяна успя да пипне Чарлс. Като всеки младоженец Джош стоически изтърпяваше предсватбената треска. Никой не се интересуваше, че той иска всичко да свърши колкото може по-скоро.

„Съчетанието от уикенда с ревюто и подготовката за сватбата би побъркало всеки друг, но не и един опитен организатор на тържества — помисли си с гордост Джиджи. — За всичко съм помислила. Всяка манекенка е получила необходимите аксесоари. Многократно сме репетирали излизането на момичетата на сцената. На всеки две манекенки се пада по един професионален гардеробиер. Десетките аксесоари са ясно обозначени, за да не ги объркат. Раздали сме на момичетата и списъци на тоалетите, които ще обличат. Комбинирането на дрехите нямаше да може да се осъществи, ако Принс в последния момент не бе ушил на ръка още няколко модела. Той е толкова горд с красивите си младежки ефектни колекции, които направи за «Скръпълс 2», че довечера ще пристигне, за да може да обработва пресата през целия уикенд. Не му стига, че ще води ревюто. Всичко ще мине идеално, макар Били толкова да се тревожи, че чак изпадна в депресия — успокояваше се Джиджи. — Сигурна съм, че ревюто ще мине добре, да не се казвам Грациела Джована Орсини, ако не изляза права. Но тази проклета шаферска рокля ме довърши. Татяна Невски, която се намира на три хиляди мили оттук, ще решава какви да са роклите на трите шаферки, едната, от които е дъщеря на Джош, — това надминава всичко! Дори в «Царството на изобилието» не съм виждала гранд дама да си позволи такова нещо“ — ядосано си помисли Джиджи, докато караше розовото си волво към апартамента на Джош на булевард Уилшър, където бяха занесли роклята й, пристигнала със самолет от Ню Йорк.

Всички шаферски рокли, които Джиджи бе виждала през живота си, бяха отвратителни. В модните къщи беше разпространена представата, че всички жени, присъствуващи на сватба, с изключение на булката, трябва да изглеждат като мъченици. Моделиерите създаваха за тях рокли, каквито никоя жена с вкус не би облякла. Те бяха строга и старомодни. Моделиерите очевидно разчитат на това, че присъствуващите ще бъдат прекалено погълнати от церемонията, за да обърнат внимание на тези тоалети.

„Лично аз бих предпочела да се появя облечена като индианската принцеса Покахонтас“ — помисли си Джиджи.

Тя остави колата си на момчето от паркинга и се качи с асансьора до луксозния апартамент на Джош. Саша веднага й отвори, сякаш бе слушала зад вратата кога ще спре асансьорът на етажа.

Джиджи нервно я целуна по бузата.

— Къде е шедьовърът, който нямал равен на себе си в Бевърли Хилс? Майка ти сигурно си мисли, че в този град няма свестни магазини.

— Ти винаги си мразила скъпото ми мамче — каза Саша. Тонът й беше прекалено весел за ситуацията.

— А ти не я ли мразеше? Хайде, моля ти се. Ти се дегазираше всеки път, когато трябваше да се появиш пред очите й. Щом пристигне тук и те види в цялата ти красота, ще припадне. Освен ако не се облечеш и на сватбата си като плоскогърдо невзрачно момиченце.

— Стига си се притеснявала — каза Саша, без изобщо да прояви съчувствие към Джиджи, която отговаряше за всичко — от ревюто до сватбата.

Бе настояла Джиджи да дойде и да премери роклята днес, точно днес, един ден преди да се изсипят всички журналисти. Бе й казала, че сигурно ще се наложат някои поправки на роклята, а освен това била убедена, че Джиджи като изключително организиран човек не си е оставила някаква несвършена работа за последния ден преди тържествата.

— Покажи ми я — каза Джиджи, когато видя голямата картонена кутия на масата в просторния, модерно обзаведен хол на Джош.

Саша отвори кутията и извади увитата в мека хартия рокля.

— Добре, че поне е виолетова — отсъди Джиджи, докато я разглеждаше.

— Мама каза, че този цвят щял да отива на косата ти. О, моля ти се, иди в спалнята и я облечи. Престани да сумтиш подозрително като Марсел, когато види Джош. И ако обичаш, побързай. Изгарям от нетърпение да те видя.

— Той още ли се скубе? — попита я Джиджи, взе роклята и неохотно тръгна към спалнята.

— Не. Поокопити се. Само погледът му продължава да е зъл. Гостуването му при теб го излекува. Когато горкото животно се върна, толкова се зарадва. Сигурно изобщо не си му обърнала внимание. Хайде, готова ли си?

— Съжалявам, че не му е харесало при мен — провикна се Джиджи от спалнята.

Тя остана по чорапогащник, събу ботушите си и нахлузи сребърните официални обувки, които бе донесла специално за пробата. После предпазливо стъпи в облака от виолетов шифон и затърси ципа. Роклята с лекота се плъзна нагоре по тялото й въпреки многото фусти. Джиджи се огледа в голямото огледало на вратата на гардероба.

„Е, може би Татяна Невски не е чак толкова ужасна, колкото ми е говорила Саша. Тази жена е направо гениална“ — помисли си възторжено Джиджи, докато връзваше сръчно на талията си широката кадифена панделка с цвят „виолет дьо Парм“.

Роклята й стоеше прекрасно. Подгъвът на полата й беше точно на петнайсет сантиметра от пода. Голямото деколте беше толкова дълбоко, че роклята едва се държеше на раменете на Джиджи. Корсажът прилепваше към тялото й, а полата се разперваше широко от кръста надолу. Леко плисираният ръкав се разширяваше към китката и стоеше чудесно, когато Джиджи държеше букета пред талията си. По роклята нямаше никакви набори, никакви гарнитури. Тя беше ушита от десетки метри гладък шифон. С нея Джиджи приличаше на балерина. Тази рокля можеше да се носи по всякакви поводи и през всички сезони. Тя беше самата красота. Джиджи се завъртя пред огледалото, скоро подстриганата й оранжева коса се развя като копринена паяжина. Джиджи наблюдаваше как се полюшва полата й и съвсем забрави за Саша, която чакаше с нетърпение отвън да чуе мнението й.

„Приличам на… приличам на… пеперуда, сътворена от Баланчин… на цвете с криле… никога не съм изглеждала толкова хубава.“

— О, Саша, вземам обратно всички ужасни думи, които съм казала някога по адрес на майка ти — провикна се Джиджи и се втурна към хола.

— Ще предам това на мама — каза Зак, който стоеше насред хола.

Джиджи се вцепени, олюля се на високите си токчета и едва не падна. От смайване не бе в състояние да проговори.

Толкова пребледня, че Зак бързо отиде до нея и я подхвана, за да не се строполи.

— Казвах на Саша да те предупреди, но тя…

— Много рано си пристигнал — чу гласа си Джиджи. — До сватбата… остават още седмици…

— По друг повод пристигнах — каза той и нежно обърна с пръст лицето й към себе си.

— Зак… О, Зак… — прошепна тя, разпери ръце и го прегърна.

Изведнъж осъзна, че постъпва правилно. Толкова й беше драго да го види. Любовта им беше неизбежна.

— Знаеш ли колко те обичам? — попита я развълнувано Зак. Той не се осмеляваше да я целуне, преди да е чул отговора й.

— Казвали са ми — успя да му отговори Джиджи. — Информацията ми е от… сигурен източник.

Зак притисна нежното й тяло към мускулестата си фигура и я целуна. Продължи да я целува, докато виолетовата рокля не се смачка окончателно, а душите и сърцата на двамата не затържествуваха от радост. Зак и Джиджи разбраха, че тази целувка не е неочаквана за тях.

— Никога не си ми казвала, че ме обичаш — поде Зак, когато най-сетне се откъсна от устните й.

— Не си спомням да си ме питал. Поне с думи не си.

— Обичаш ли ме? — попита я той. Джиджи никога не го бе чувала да говори толкова смирено.

Поколеба се за секунда. Беше сигурна, че това, което знае за Зак, не може да накърни любовта й към него.

— Да — каза тя най-сетне съвсем искрено, преодоляла съмненията си.

— Засега това ми стига. — Той я изгледа и избухна в своя невъздържан триумфиращ смях. — Исках само да чуя твоето „да“.

Вратата на хола се отвори, а после се затръшна, след като Марсел влезе с гордо навирена опашка.

— Това беше Саша, нали я знаеш колко е тактична — каза Зак. — Накарах я да иде до супермаркета. Тя искаше да изчака в кухнята, но аз не й позволих.

— При вас всичко наред ли е? — провикна се Саша откъм коридора.

— Иди да купиш още нещо — отговори й Зак.

— Няма да ида — възпротиви си тя и влезе в хола. — Дадох ви достатъчно време. Седях в коридора. За твое сведение, Зак, аз никога не пазарувам. Джиджи, добре ли се чувствуваш?

— Струва ми се, че да — каза Джиджи с разтреперан глас и надникна през широкото рамо на Зак.

— О, Господи, Джиджи! Измачкала си роклята. Знаех си, че не бива да ви оставям сами.

Въпреки че Джон Принс не прие да гостува в къщата на Били по време на модното ревю в края на седмицата, а предпочете да отседне в хотел, тя изпрати самолета си да го докара в Лос Анжелис и лимузината да го вземе от летището. Шофьорът изчака Принс, докато той се настаняваше в хотела, и след това го откара у Били за вечерята. Били реши да покани моделиера, защото през уикенда и двамата щяха да бъдат много заети, а тя искаше да обсъди с него встъпителното си слово към ревюто, което той щеше да ръководи.

Чакаше Принс пред камината в единия от двата големи хола. Въпреки че беше май, нощите още бяха хладни и огънят приятно топлеше. Били чу познатия глас на Принс, който беше влязъл в къщата, и забърза да го посрещне. Усмихна се колкото можа и го целуна по двете бузи. Щом видя издокарания в туид Принс, настроението й се пооправи. Докато вървяха към канапето пред камината, той я гледаше изпитателно. Успокои се, когато видя, че тя е разстроена.

— Пиленце — каза й моделиерът, — радвам се, че не обръщаш внимание на тези глупости.

Хвърли на масичката една книжка от списание „Фашън енд Интириърс“. Били го изгледа учудена. „Пиленце“ беше най-нежното обръщение на Принс. Десет пъти по-нежно от „малката“. Тя погледна тревожно списанието. „Сигурно някой журналист е надушил тайната на «Скръпълс 2» и я е разкрил в прочутата клюкарска рубрика на списанието.“ Материалите в нея не се подписваха, тя започваше на първа страница, пълнеше се с най-гнусните сплетни от хайлайфа и света на висшата мода, илюстрираше се с компрометиращи снимки, беше сочна като презряла диня и предоставяше най-интересното четиво в това влиятелно издание. Всеки абонат започваше да го чете от първа страница.

— Още не съм получила тази книжка — каза Били. — На какво не трябва да обръщам внимание?

— Нося ти това списание от Ню Йорк. Получих го вчера. В клюкарската рубрика са поместили една доста гадна история, пиленце. Помислих си, че си я прочела, но не си се ядосала — обясни Принс.

— По дяволите! Толкова месеци успяхме да опазим тайната. Тъкмо сега ли трябваше да се случи това? — завайка се Били.

— Материалът не е за „Скръпълс 2“ — мрачно се обади Принс.

Били се разтревожи, взе списанието и погледна корицата.

„В светската ни рубрика: РОМАНТИЧНОТО ПРИКЛЮЧЕНИЕ НА БИЛИ АЙКХОРН.“

— Какво, по дяволите?…

— Не питай мен.

С разтреперани пръсти Били отгърна корицата и зачете бързо материала, докато Принс си сипа уиски, обърна се с гръб към нея и се загледа в пламъците на камината.

„Всички сте чували приказката за горкото малко нещастно момиченце, което не можело да разбере заради парите му ли го обичат или заради самото него. Сътрудниците на нашата рубрика разкриха, че прочутата Били Айкхорн от Бевърли Хилс се е опитвала да намери отговора на този въпрос, водейки двойствен живот в Париж.

На вниманието на всички разузнавачи! Ще повярвате ли, че елегантната Били в продължение на една година е успявала да се представя за обикновена учителка от Сиатъл? (Естествено, за учителка по френски.) Точно така. Една от най-богатите жени на света е убедила красивия скулптор от Сан Франсиско Сам Джеймисън, че е бедно, но честно момиче по време на тяхната идилия в ателието му в Маре. Да прощаваш, Сам, леко си сбъркал.

От проверката в парижкия «Риц» стана ясно, че Били е разполагала с уиндзорския апартамент през цялата минала година. Но Анри Льогран от галерия «Темплон», в която миналата есен произведенията на скулптора направиха сензация, сподели с нашите сътрудници, че познавал нашата Били под името «Хъни Уинтроп» и че тя в продължение на няколко месеца живеела в ателието на скулптора в качеството си на негова любовница.

За пръв път една бостънска аристократка от рода Уинтроп (моминското име на нашата Били е Вилхелмина Хънънуел Уинтроп, ако не ви е известно) използува почтеното си фамилно име за прикриване на тайна любовна връзка.

Оказва се, че Били не е в състояние да си намери мъж, ако не се представя за друга. Всички сигурно си спомняте за краткия й брак с филмовия продуцент Вито Орсини («Момче от добро потекло»), с когото тя се разведе заради връзката му с Маги Макгрегър. Когато стана ясно, че «Момче от добро потекло» е провалът на десетилетието, Маги би шута на Вито и незабавно го смени с Фред Грийнспан, женения й началник, който внезапно реши, че телевизионното шоу за света на киното на царицата на репортажа Макгрегър заслужава още половин час ефирно време. Маги, както всички знаем, се издигна в професията благодарение на способността си да се възползува в подходящия момент от най-подходящите мъже. Добре би било Били да се посъветва с Маги как да подбира любовниците си. След раздялата с Вито в живота на Били не се е появявал друг, освен измамения Сам Джеймисън. Изводът е, че колкото и много пари да има (и колкото и да се прави, че ги няма), Били не може да си купи продължителна любов.

Как е свършило всичко това? Не са малко очевидците как нашата храбра героиня допуснала да бъде сгащена една вечер в Операта, накичена с всичките си брилянти. (Е, не с всичките, разбира се, но с достатъчно много, за да рухне легендата за учителката.) Сам Джеймисън познал своята Пепеляшка и вдигнал доста шумен скандал. На другия ден в ресторант «Лип» той окончателно отрязал квитанцията на Били, която търчала по петите му.

Нашата Били побързала да избяга от Париж във всеопрощаващия Бевърли Хилс, където и до днес се уединява по съвсем разбираеми (n’est pas?) причини. А ето и нашата препоръка към нещастното в любовта клето богато момиче: следващия път, «Хъни», си намери богат мъж.

Но цялата истина е известна само на Вилхелмина Хънънуел Уинтроп Айкхорн Орсини, ако изобщо съществува такова лице.“

— Е, пиленце, поне снимките са хубави, особено онази, на която си по бикини — каза Принс и се обърна, когато чу, че Били захвърли списанието. — И всичките ти имена са правилно написани — добави той и се загледа в съкрушеното й лице. — Били, разбирам, че ти е неприятно, но ще го преживееш.

— Така е.

— Какво си направила на Хариет Топингам, че толкова си я ядосала? Това е най-долното писание, публикувано от тях.

— Срещала съм я веднъж… само веднъж… на едно парти — отговори със запъване Били. — Това е дело на Кора дьо Лионкур. Само тя е в състояние да сглоби цялата история.

— А на нея какво си й сторила?

— Нищо… Или поне не се сещам какво — каза Били с дрезгав глас и пребледня.

— Пиленце, знам, че е ужасно, но в такива ситуации човек трябва да се държи, сякаш не се е случило нищо. Не си извършила нищо, от което би трябвало да се срамуваш.

— Ти не разбираш…

— Не искам да те залъгвам, Били, естествено, хората ще те клюкарат седмица-две, но докато излезе следващата книжка на списанието, ще са забравили всичко.

— Няма. Хората никога не забравят такива пикантни истории. Докато съм жива, все ще ме одумват.

— Е, може и така да стане — призна той, защото знаеше, че тя е права. — Все едно с нищо не можеш да предотвратиш това.

— Всички — бавно каза Били, — абсолютно всички, с които ще се срещам отсега нататък в живота си, ще се сещат за това, щом ме видят… А аз ще знам за какво си мислят. Станах за присмех. Всички ще ме съжаляват.

— О, пиленце, не го вземай толкова навътре. Какво от това, че ще ти се присмиват? Не могат да ти отнемат всичко, заради което ти завиждат. Виж се в огледалото. Озърни се около себе си. Били, ти си победителка в този живот.

„Той не може да ме разбере — отчаяна си помисли Били, — не може да ме разбере, защото не знае, че когато бях малка, всеки ден, всеки час страдах, че ми се присмиват. За колкото и велика и всемогъща да ме мислят, още се измъчвам от безразличното отношение на родителите ми към мен, от непрекъснатите жестоки подигравки на моите съученици, от съчувствието на лелите ми и от пренебрежението на братовчедките ми.“

Били се опита да се успокои, че много хора са преживели същото, повтаряше си, че самочувствието на всеки човек вероятно е било потъпквано през юношеските му години, но тази статийка беше отровната есенция на кошмарите й, които я будеха посред нощ напоследък, откакто бе започнала да се притеснява за бъдещия успех на „Скръпълс 2“. Всяка дума от отвратителния пасквил се бе врязала в съзнанието й. Фактите бяха верни и тя не можеше да ги отрече. Били усети, че се връща назад в годините и пак се чувствува като дебеланата Хъни Уинтроп, на която всички се присмиват.

— Принс, не мога… не съм в състояние да застана пред журналистите през този уикенд. Спайдър ще прочете встъпителното слово и ще те представи. Аз ще си стоя тук. Няма да излизам от къщи. Не ме интересува какво ще кажат хората… Просто не мога…

— Били, не бива да постъпваш така — строго каза Принс.

— Не, Принс. Извинявай, но искам да остана сама — отговори му Били е непоклатима решителност.

— Пиленце!

Принс последна Били нагоре по стълбището, но се спря, вдигна безпомощно рамене и реши да си тръгне. Дори една самотна вечеря в хотелската стая беше за предпочитане пред това, да седи и да гледа измъченото лице на Били. Принс си помисли, че колкото и неприятна да е цялата тази история, самата случка е доста пикантна. Барът на хотела щеше да е пълен с негови познати, изгарящи от любопитство да научат подробности за това, как Били инкогнито се е скъсвала от ебане в Париж. Естествено, Принс нямаше да им каже нищо. Все пак наистина ценеше Били.

22

— Знаеш ли къде е Били? — попита Джош Хилман Спайдър късно следобед същия ден.

— Не съм я виждал — отговори му Спайдър и бързо затвори екземпляра на „Фашън енд Интириърс“, в който току-що бе прочел клюкарската рубрика. — Защо ти е?

— Искам да й дам нещо. Един талисман за утре.

Джош сложи върху бюрото на Спайдър мраморната табела на „Скръпълс“.

— Господи! — смая се Спайдър. — Мислиш ли, че ще я зарадваш с това? Джош? Откъде си изкопал тази табела?!

— Пожарникарите ми я дадоха. От години я пазя. Не знаех какво да правя с нея. Разчиствах си бюрото и когато я видях, казах, че е редно да я дам на Били.

— Не смятам, че на този свят има нещо, което Били би искала да притежава по-малко от тази табела. Тя само ще я подсеща за пожара.

— Не съм съгласен е теб, Спайдър. Тя ще я подсеща за успехите на „Скръпълс“. Знам колко се притеснява Били за „Скръпълс 2“, Забелязах, че напоследък е доста потисната. Сигурен съм, че си виждал безброй снимки на хора, чиито къщи са изгорели до основи и които ровят из пепелта, за да намерят нещо за спомен. То ще им даде сили да продължат да се борят. Колкото и странно да е, такива талисмани наистина помагат.

— Да. — Спайдър погледна Джош със съжаление. Адвокатът не подозираше, че той знае за тайната му любов към Валънтайн.

„Докато аз си плавах от остров на остров и морето и небето ми помагаха да преодолея мъката си, Джош е бил принуден всеки ден да ходи в кантората, без да смее да си признае пред когото и да било, че за него смъртта на Валънтайн също е голяма загуба.“

— Защо ти не я дадеш на Били, Джош?

— След десет минути имаме среща със Саша и вече закъснявам.

— Добре, Джош, оставя я тук, аз ще измисля как да я предам на Били. Но съм сигурен, че не е в кабинета си. Джоузи ми го каза преди една минута, а на нея може да й се вярва.

Когато Джош излезе, Спайдър осъзна защо инстинктивно е скрил статията от него, макар да беше сигурен, че до края на деня Джош ще разбере за нея. Не би понесъл друг да чете статията в негово присъствие, пък бил той и верният на Били Джош Хилман. Спайдър нежно докосна мрамора с прасковен цвят и прокара пръст по красивите, изсечени в камъка букви. „Дали този спомен за някогашния триумф ще помогне на Били да превъзмогне шока, предизвикан от тази отвратителна статия, от този бълвоч, публикуван от Хариет Топингам? Табелката явно е помогнала на Джош, иначе защо ще я пази толкова дълго? Слава богу, че вече не му е нужна.“

— Нека аз поговоря с Бърго О’Съливан — каза Спайдър на пазача, който не го пускаше в имението на Били Айкхорн.

— Заповядайте, господине — рече той и подаде слушалката на Спайдър.

— Бърго, Спайдър Елиът се обажда. Да, знам, че тя не приема никакви посетители. Пазачът вече ми каза. Но ти много добре знаеш, че когато на човек му е криво, трябва да си поговори с някой приятел, а не да се усамотява. Опитах се да намеря Джиджи, търсих я в апартамента й, но там никой не се обажда… Виж какво, Бърго, в момента няма по-подходящ човек от мен… Ще му наредиш ли? Благодаря ти, Бърго.

Спайдър подаде слушалката на пазача, който веднага му отвори портата. Спря колата си пред къщата. Там го очакваше Бърго.

— Къде е? — попита Спайдър, когато слезе от колата, понесъл мраморната плоча под мишница.

— След като господин Принс си отиде, се качи горе. Камериерката каза, че се е заключила в гардеробната си. Половин час по-късно госпожа Айкхорн слезе, наметната със старата си пелерина, и отиде да се поразходи — поясни Бърго. Погледът му беше притеснен. — Оттогава не се е връщала. Предполагам, че е в своята градина. Ще ви заведа дотам. Ако я няма в градината, не знам къде бихте могли да я намерите. Осветлението е включено, можете да я търсите из цялото имение. Ще предупредя хората от охраната да не ви безпокоят.

Бърго мълком поведе Спайдър по най-късия път през една маслинена горичка към реда кипариси, зад които беше скрита градината. Нощта беше хладна и ветровита. Дърветата шумяха и се люлееха. Имаше пълнолуние, небето беше обсипано със звезди. Бърго отмести клоните на два големи кипариса и посочи вратичката на скришната градина. После бързо си тръгна още преди Спайдър да почука.

Когато застана пред масивната дървена врата, Спайдър се поколеба. „Може би е редно да оставя Били сама, както е пожелала. Бих могъл да постоя тук тихо, после да се поразходя и да кажа на Бърго, че не съм я намерил. Сигурно съм последният човек, когото Били би искала да види тази вечер. И не само тази вечер. Откакто се скарахме, не ми е казала нито дума и все ме отбягва. През последния месец почти не сме се виждали, но ако тази мраморна плоча притежава дори една стотна от силата, за която ми говори Джош, длъжен съм да й я дам, щом това ще й помогне.“

Спайдър почука на вратата.

— Какво има, Бърго? — провикна се Били отвътре.

— Аз съм, Спайдър.

Мина се минута. После още една.

— Не е заключено — най-сетне каза тя. Тонът й беше безразличен.

Спайдър бутна вратата и се спря смаян от магическата белота на озарената от меки скрити светлини градина. След като мина през мрачната стена на кипарисите и влезе в това райско кътче, той си помисли, че се е озовал в приказен свят, за чието съществуване изобщо не беше подозирал. Жив килим от бели цветенца обгърна краката му като океанска пяна. Белите лалета стигаха до коленете му. Кремовете гъделичкаха пръстите на ръцете му. Силният сладък аромат на пълзящия жасмин и на розите го замая. Трептящото отражение на луната в центъра на малкото, заобиколено от бели иглики езерце сякаш бе паднало от небето. Спайдър се огледа, но не видя Били.

— Ти никога не си идвал тук — каза тя от пейката, скрита под обраслата с бели глицинии арка.

Едва когато чу гласа й, Спайдър забеляза нейната почти невидима фигура.

— Не знаех, че тук има такава градина — каза той. Не смееше да се помръдне.

— Щом си дошъл, влизай.

— Благодаря.

Той тръгна по пътечката и се спря на един метър от пейката, като се опитваше да скрие мраморната табела зад гърба си. Видя, че Били седи загърната с някакво тъмно наметало. Изпод качулката едва се забелязваха черните й очи.

„Сега не мога да й дам табелата — помисли си Спайдър. — Не сега и не тук.“

Беше очаквал, че ще намери Били в къщата. Канеше се да й повтори думите на Джош, да й връчи подаръка му и да си отиде. Но сред тази прекрасна цъфтяща белота мраморът му се струваше неуместен.

В тъмнината Били изглеждаше направо непроницаема. Спайдър съвсем се обърка. „Какво всъщност знам за тази жена, която си седи тук тихо? Имам ли право да нарушавам нейното уединение? За какво ли си мисли, докато съзерцава градината си като от театрална ложа?“

Изведнъж той си спомни как двамата с Били преди доста време обядваха в нюйоркския ресторант „Le Train Bleu“. Тогава тя бе облечена в жизнерадостно червено. Образът й ясно изникна в съзнанието на Спайдър. Той си припомни царствения й поглед и бялата й шия, която беше по-красива от всички цветя в тази градина. Тогава усети женствената й нежност, прикривана от властната й импулсивност. Сега, след съвместната им работа около „Скръпълс 2“, разбираше Били още по-добре. Но колкото и голям специалист по жените да беше, тя продължаваше да е загадка за него повече от всяка друга жена. Известна му беше нейната притеснителност, но понякога Били го смайваше със смелостта си. Въпреки че бе преживяла толкова разочарования в живота си, тя запазваше гордата си осанка. Тази жена беше очарователна, невероятно очарователна, но кой знае защо, не съзнаваше силата на собствената си очарователност.

Спайдър беше дошъл да я утеши. Страстно му се искаше да облекчи болката й, но не знаеше как да започне след случилото се между тях.

— Дойдох, за да… — Той млъкна и затърси по-подходящи думи.

— Недей — каза Били и вдигна ръка предупредително. — Аз… Аз трябва да ти поискам извинение. Непростимо е, че ти наговорих такива неща. За мен няма оправдание… Не очаквам, че ще ми простиш, но…

— Не! — Думите й бяха стреснали Спайдър. — Не, не се извинявай. Ти беше права. Вината е моя. Но, моля те, кажи ми, че не ме смяташ наистина за мръсник. Не бих могъл да понеса твоето презрение. Дори и да ме смяташ за такъв, излъжи ме! Господи, Били, толкова ми липсваше. Не можеш да се представиш колко ми липсваше. Обещай ми, че никога вече няма да се караме така. Много тежко го понесох. Дори плаках, преди да заспя.

Изведнъж той млъкна. Сепна се, че се е издал. Беше се зарекъл с никого да не споделя за детинската си слабост.

— Но — тихо каза Били, — но…

— Какво? — попита я объркан Спайдър.

— И ти… ми липсваше — отговори му тя още по-тихо.

— Значи не ме мразиш?

— За съжаление… не. Щеше да ми е по-лесно, ако те мразех.

Тя се сгуши и потърси убежище в гънките на старата си подплатена със самур пелерина.

— Не мога да те разбера. Защо да не си останем приятели? — попита той. Прощалната нотка в гласа й го беше ужасила.

Спайдър се приближи до Били, наведе се и хвана ледените й китки, за да ги стопли.

— Приятели? О, не, Спайдър. Не можем да сме приятели… Аз ще се махна оттук… Ще се върна в Париж… Или ще отида някъде другаде… Още не знам къде.

— За бога, Били, не бива да заминаваш. Няма да те пусна! Тази мръсотия в списанието ли те е разстроила толкова?

Той се опита да види лицето й под качулката, но не можа и седна смирено на крайчеца на пейката.

— Не, не тя — каза Били. — Написаното е вярно. Всичко това наистина се случи, макар и не точно както е описано. Аз не ти казах за Сам, когато ти ме попита. Срам ме беше, макар да смятам, че съм се държала почтено. Когато прочетох статията, най се стреснах от злобния й тон. Почувствувах се като човек без самоличност, на когото лепят етикети. Препрочитах статията, докато думите не започнаха да ми се струват нереални. Реших, че тя не се отнася за мен. Разбрах, че не съм в състояние да се възприемам като трагична героиня. По някакъв начин успях да си възвърна самочувствието. Както би казала леля ми Корнилия, „по-добре късно, отколкото никога“. Детството ми не беше щастливо. Но когато пораснах, намерих истински приятели и истинска любов. И постигнах истински успех. Като всички хора съм имала и сполуки, и несполуки. Такава съм… Дори ако това не се харесва на някои. Не се притеснявай, Спайдър, тази гнусна статия няма да ме съсипе. Няма да замина. Не искам да им доставя удоволствието да си мислят, че са ме изгонили от града…

— Тогава защо ми говориш за заминаване? — ядосано я прекъсна Спайдър. — Няма да те пусна!

— Защото… защото с теб не можем да останем приятели.

— Как така не можем? — развълнувано я попита Спайдър.

Били мълчеше. Опитваше се да събере сетните си сили и да се накара да говори. Искаше най-сетне да изрече онова, което не смееше да признае дори пред себе си. Да хвърли този товар от раменете си и да продължи да живее. Повече не можеше да крие безмълвната си любов.

— Защото… защото приятел… не се ревнува.

— Ревнува? — смая се Спайдър.

— О, Господи, Спайдър. Дума по дума ли трябва да ти го кажа? Защо, мислиш, те обсипах с онези ужасни обвинения?! Не се ли досети? Ревнувах те… Да, ревнувах те от Джиджи… И от всички останали жени в живота ти. От всички жени… които си… обичал.

Били издърпа китките си от дланите му и нахлупи качулката си така, че той съвсем да не вижда лицето й.

— Ревнувала си ме?! — не можа да повярва Спайдър. Но в него замъждука надеждата, че може би не познава достатъчно добре Били. Това щеше да е прекрасно. — Не би ме ревнувала, освен ако…

— Не го казвай, недей! Смили се над мен. И без това толкова страдам. Твърдо съм решила да превъзмогна себе си — строго му каза Били.

— Няма да ти позволя да го направиш! — извика той, прегърна я и свали качулката й, за да види пълните й с мъка очи и треперещите й устни. Хвана учуденото й лице с големите си длани и едва се сдържа да не я целуне. Искаше първо да й обясни всичко. — Закъдето и да заминеш — каза със спокоен и непоколебим глас Спайдър, — аз ще те последвам. Ще спя в палатка пред прага ти. Ако поискаш да се уединиш, няма да ти преча, но винаги ще съм наблизо и търпеливо ще чакам. Моля те, никога не ме изоставяй. Твърде дълго бяхме разделени. Загубихме толкова време. Слушай ме внимателно, Били. Ще ти кажа нещо много важно. Преди около година и половина ти позвъни на вратата ми, аз ти отворих, погледнах те и се влюбих в теб. Но най-глупавото от всичко е, че едва днес го осъзнах. Били, оттогава безумно те обичам. Но и през ум не ми е минавало, че и ти можеш да ме обикнеш. Никога с нищо не си ми подсказвала, че е възможно… В отношенията ни нямаше дори намек за влечение. Затова не си позволявах дори да си помисля… О, но ти наистина ме обичаш! Усещам го. Нали така? — попита я той. — Не е възможно да греша, след като толкова те обичам. Моля те, обещай ми, че никъде няма да ходиш без мен. Кажи ми, че никога няма да ме изоставиш. Кажи ми, че не можеш да си толкова жестока. — Спайдър я умоляваше сърцераздирателно, като осъден на смърт, който моли за милост, въпреки че все още не беше съвсем сигурен. Донякъде загадъчните думи на Били го бяха изненадали. — Обещай ми, че никога вече няма да ме ревнуваш, защото няма да имаш повод за това. Кажи ми, че си сигурна в моята вярност до гроб, защото аз наистина ще ти бъда верен… За бога, Били, кажи нещо!

— Не знам откъде да започна — прошепна тя. Лицето й беше озарено от щастие! — Задавай ми още въпроси.

— О! — възкликна той облекчено и я обсипа с целувки. — Не се притеснявай, ще ти задавам още много въпроси. Ще започнем всичко отначало, като в доброто старо време. Ще си определим среща, аз ще дойда да те взема с колата, ще те заведа на ресторант, после ще те изпратя до вкъщи и ще те попитам кога бих могъл да те видя пак. Дали следващата събота или още по-добре — утре. После ще те попитам дали мога да те целуна за лека нощ. Ето така и така…

— Чак оттам ли трябва да започнем? — успя да прошепне Били между страстните му целувки, за които тя от толкова време жадуваше. Не можеше да повярва, че те са реалност, струваше й се, че сънува. — Не съм начинаеща… та да започвам… пак да ходя по срещи.

— Както кажеш… О, скъпа, толкова те обичам, че не знам какво да правя. Били, хайде да се оженим — изрече Спайдър с нетърпение, което правеше гласа му неузнаваем. — Не искам да чакам, след като съм сигурен, че в края на краищата неизбежно ще стигнем дотам. Нямаме друг избор, освен да се оженим. Не знам какво да кажа, за да ми повярваш, скъпа.

— Спайдър, ти винаги си притежавал една забележителна дарба — отвърна Били с облекчение, разсмя се и го погледна в очите. Погали устните му. Беше обзета от щастие, което я грабна като океанска вълна. Били й се довери без страх. — Убеждаваш ме, в каквото си поискаш. Сигурно много ще се разочароваш, но тази дарба вече няма да ти е нужна, защото всичко, което искаш ти, го искам и аз. Ако предпочиташ, мога да те поразигравам, но няма ли да е по-лесно да кажа предварително „да“ на всичко, което ми предлагаш отсега нататък?

— Разбира се — съгласи се Спайдър. Той беше невероятно щастлив, но не и заслепен. — Предварително се съгласи с всичко, Били. О, скъпа, няма да съжаляваш.

Една година по-късно

„Има безброй коварни начини да събудиш някого, без той изобщо да усети, че си го направила нарочно — помисли си Били. Тя лежеше до Спайдър на голямото им легло и изобщо не й се спеше. — Можеш да започнеш да се въртиш, докато матракът не се превърне в развълнувано море. Можеш да покриеш устата и носа на спящия с одеяло или чаршаф и той ще се събуди от недостига на свеж въздух. Можеш да го гъделичкаш лекичко по най-нежните места на тялото му, докато той не отвори очи. Можеш да хванеш един косъм от косата му и да го отскубнеш. Или пък можеш да извикаш «бау» в ухото му и веднага след това да легнеш до него ни лук яла, ни лук мирисала. Няма начин той да не скочи от уплаха.

Но честно ли е да будиш човек, който е заспал толкова дълбоко като Спайдър? Сигурно е навлязъл в утринната фаза на съня, която възстановява силите. Ако в продължение на няколко дена човек бива лишаван от нея, той става потиснат и мрачен. Но мисля, че Спайдър достатъчно си поспа — раздразнена си помисли Били, — докато аз не мигнах през цялата нощ. Час по час ходех до украсената с цветя баня и кръстосвах огромната спалня, за да не ми се схващат краката, а после безуспешно се опитвах да заспя.“

Били се загледа в предутринния здрач и се запита дали Спайдър ще се разсърди, ако го събуди и сподели с него, че е прекарала нощта неспокойно.

Все пак й беше приятно да е будна, докато той спи. Не виждаше бездънните му сини очи, не чуваше гласа му, не можеше да се радва на езическата му усмивка, но в съня си той й принадлежеше изцяло и тя можеше необезпокоявана да се наслаждава на това, че е в едно легло с него. Можеше да се прехласва по него колкото си иска, без да се срамува от безграничната си любов, нещо, което не биваше да си позволява на публично място.

Опитите й да не се прехласва поне във фирмата бяха безуспешни. Беше забелязвала как се смушкват подчинените й, когато Спайдър ръководеше някое съвещание, а тя дотам се заплесваше по него, че забравяше за какво става дума, и когато дойдеше ред да си даде мнението, не можеше да каже нищо смислено. Хедър, най-голямата интелектуална измежду шестте сестри на Спайдър, веднъж й каза, че те двамата приличали на Еней и Дидона. Били възприе това като комплимент, но когато провери в един наръчник по древногръцка митология, се оказа, че Еней си бил загубил мъжкото достойнство, попадайки под чехъла на Дидона. Хедър надали бе имала предвид точно това. По-скоро бе искала да демонстрира ерудицията си.

„Когато си омъжена за човек с шест сестри, непрекъснато правиш открития — помисли си Били. — Елис нямаше роднини, а Вито, дори и да е имал някакви в Ривърдейл, никога не ме е запознавал с тях. А родителите на Спайдър живеят наблизо, в Пасадина, четири от сестрите му — в Лос Анжелис, а останалите две — на един час път с кола. Те често се събират заедно. Как може да не съм знаела нищо за семейство Елиът, преди да се омъжа за Спайдър? — зачуди се Били. — За тези открити, весели и приказливи хора, които само се чудят как да угодят на Спайдър — на единствения си син и единствения си брат… Всъщност съвсем естествено е, че го боготворят. Те дори флиртуват с него. Добре, че не мога да ревнувам съпруга си от собствените му сестри. Дали наистина искам да го сложа под чехъл? Иначе с какво да си обясня, че въпреки топлотата, с която ме прие това семейство, а такава топлото винаги ми е липсвала, въздъхвам с облекчение, когато роднините му си отидат и двамата със Спайдър останем сами. Не че зълвите ми не се отнасят към мен чудесно — каза си Били и се усмихна. — Всички те си имат деца — десетина хубави момиченца, но въпреки това треперят над корема ми, сякаш се каня след шест седмици да родя един втори Моцарт и един втори Шекспир, а не просто две момченца близначета — единствените мъже в семейството, освен Спайдър и баща му. Свекърва ми три пъти е раждала близначки с надеждата да се появи още един Спайдър. А аз успях още от първия път без никакви усилия. Тогава защо не спя по цели нощи?“

Спайдър се поразмърда и Били се обърна към него обнадеждена. Но той продължаваше да спи дълбоко, закрил лицето си с ръка. Били се надигна на лакти, наведе се над него и вдиша аромата на косата му. Тя миришеше по-сладко и по-апетитно от пуканки с разтопено масло. Едва се сдържа да не го разчорли. Пак се отпусна на възглавницата и се замисли за майчинството си.

Доли я бе уверила, че близнаци не се гледат по-трудно от едно дете. Но когато говореше за своите момченца, Доли винаги ужасно лъжеше, като се оправдаваше с това, че от диетата окончателно била оглупяла. Тя се опитваше да отслабне с помощта на хипноза и акупунктура и на заплахата, че инак ще й се наложи да се облича с дрехи от колекцията „Доли Мун“, които се продаваха в огромни количества.

„Дали слабоволието на Доли не е причина и за това близнаците й да са толкова, меко казано, непослушни? — запита се Били. — Ами ако и моите бебета станат инатчета като До̀лините? — с тревога си помисли тя, докато търпеливо чакаше да спре боричкането в утробата й. — Не могат ли да разберат, че вътре има място и за двамата? Защо цяла нощ се опитват да си разменят местата? Или просто танцуват танго? Може би не трябва да очаквам раждането с такова нетърпение? Не е ли по-добре да си почина през последните седмици спокойствие, които ми остават? Не, не мога. Толкова съм завладяна от това велико, загадъчно, променящо целия живот събитие, което ще настъпи съвсем скоро. Единственото нещо, върху което мога да се съсредоточа, са моделите от колекцията на «Скръпълс 2» за бременни жени, млади майки и бебета. А първите мостри на тези дрехи ще бъдат готови едва през юли.

Как можахме да замислим каталога без тази абсолютно необходима колекция?! Да бяхме погледнали статистиката! Аз съм бременна, Саша, както винаги по-чевръста от всички, забременя две седмици преди мен, три от сестрите на Спайдър: Петюния, Джун и Джанюъри пак са бременни, да не говорим за Доли, която прекъсна снимките на последния си филм за голямо съжаление на нещастно влюбения в нея Арнолд Шварценегер, защото чакаше бебе след седем месеца. Освен мен още пет мои познати са бременни. Това е тенденция или дори епидемия. А «Скръпълс 2» следи всички нови тенденции“ — помисли си със задоволство Били.

С невероятния си успех и с безпрецедентния растеж на продажбите „Скръпълс 2“ направи революция в търговията по каталози. Спайдър и Били бяха лансирали фирмата си на пазара в най-подходящия момент и с най-подходящата концепция. Милиони жени, които нямаха време да ходят по магазините, се нуждаеха от качествени многофункционални дрехи на умерени цени. Оформлението на каталога, предложено от Спайдър, беше нещо съвсем ново в тази област и светкавично привлече вниманието на клиентките, които направо издигнаха в култ текстовете на Джиджи. Естествено, имаше и проблеми: един шал, създаден от Принс, който би трябвало да се съчетава с четири различни тоалета, бе произведен в такава разцветка, каквато и самият Принс не би си позволил да носи; шестнайсет от най-добре подготвените и най-любезните телефонистки напуснаха работа и се изпоомъжиха в една и съща седмица за клиенти, които се бяха обадили, за да поръчат старовремско бельо за подаръци; трийсет и пет хиляди клиентки едновременно си поръчаха тъмнозелени кадифени панталони; най-търсеният модел от колекцията „Доли Мун“ предизвика алергия у по-чувствителните купувачки и бяха върнати десетки хиляди бройки от него… Имаше и други несполуки, но специалистите от „Скръпълс 2“ постепенно поправиха грешките си. Вече никой не връщаше модели, печалбите пораснаха, а броят на клиентките се увеличи успоредно с изострянето на усета към пазара на служителите от фирмата.

Джоу Джоунс и брат му си купиха къщи още първата година след пристигането в Калифорния. Сега си правеха плувни басейни, купуваха си яхти и си търсеха места за вили в близкия планински курорт Идилуайлд. За Били това беше сигурен признак, че работите на фирмата вървят добре. Джоузи Спийлбърг стана вицепрезидент по въпросите на здравия разум и затова не прие примамливото предложение за работа от „Л. Л. Бийн“; Принс се печеше на бавен огън, защото и през ум не му бе минавало, че ще подпише договор, според който още пет години ще създава дрехи на умерени цени. „С една дума, бизнесът си върви нормално — помисли Били и мушна още една възглавничка под кръста си, който я болеше. — Върви нормално за всички, освен за Кора дьо Лионкур. Не предполагах, че Маги Макгрегър така ще се ядоса от подмятанията за нейния професиализъм във «Фашън енд Интириърс».“

Маги се оказа толкова отмъстителна, че не миряса, докато не откри кой стои зад онази статийка. Когато мрежата от информатори й докладва, че Кора е предоставила на списанието цялата информация, макар и лично да не е написала опозоряващия материал, Маги разкри тайните й далавери с комисионите в половинчасово телевизионно предаване, посветено на новобогаташите. Тя озаглави предаването „Десетпроцентовата императрица на мечтаещите да се издигнат в обществото“. С това бе сложен край на Кориния бизнес.

„Не мога да упреквам Маги за това, след като беше обвинена, че се е издигнала, защото спи с началниците си, докато всъщност е постигнала успеха си с много труд и с талант. Но това не означава, че я харесвам. Всъщност ако не беше онази ужасна статия и ако Спайдър не беше дошъл онази нощ да ме утешава, още дълго нямаше да разберем, че се обичаме… Въпреки че рано или късно това неизбежно щеше да стане — помисли си Били философски и се усмихна щастливо въпреки болките, които никоя възглавничка не можеше да облекчи. — Какво не бих дала, за да мога да си легна по корем, да долепя лице до чаршафа, да се завия с одеялото до ушите, да се отпусна и да заспя… Колко ясно си представям това блажено състояние… Голямо нещо е въображението!…“

Благодарение на въображението си Зак Невски прехвърли действието на филма от Англия в Сан Франсиско. Вито се остави да бъде убеден, защото по този начин се избягваха специфичните закачки, свързани с английските нрави, които биха направили филма неразбираем за масовата публика. Ник де Салво в ролята на млад мъжествен собственик на ресторант във Фишърман’с Уорф и Мерил Стрийп, която играеше скромна домакиня от Ноб Хил, бяха толкова сексапилни, че в сравнение с „Честна игра“ „Жената на френския лейтенант“[5] изглеждаше едва ли не безполов. Дори тийнейджърите пълнеха салоните. Това беше най-печелившият филм на годината. За пръв път от доста години Вито постигна успех.

Критиците обсипаха с похвали Зак и както винаги не отдадоха дължимото на продуцента. Но хората от филмовия бизнес разбраха не само че Зак се е превърнал в един от най-търсените и най-известните млади режисьори, но и че Вито се е завърнал триумфално. Говореше се, че Кърт Арви побеснял, защото пропуснал възможността да финансира „Честна игра“, и открито обвинявал Сузан, загдето му е дала лош съвет.

Тя явно се опитваше да привлече Вито към сътрудничество със студията, тъй като често я забелязваха да обядва с него, въпреки че Били не можеше да си представи как онази надменна и фригидна дама би могла да повлияе на Вито по какъвто и да било начин.

„На новаците им върви — каза си Били. — И на мен ми провървя в шоубизнеса. Но повече няма да рискувам. Импулсивността трябва да си има граници.“

Спайдър се обърна на другата страна. Били се загледа с копнеж в очертанията на тялото му и се помести към него. Допря корема си в гърба му. Тъкмо когато на нея най й се искаше близнаците да продължат каратистката си схватка, те, кой знае защо, решиха да се помирят. През спуснатите завеси се процеждаше розова светлина и Били разбра, че слънцето изгрява.

„Какво ли ще стане, ако дръпна завесите? Дали светлината ще го събуди? Има ли друг, притежаващ такава дарба за спане като Спайдър? Такава дарба да люби? Такава дарба да живее? Изобщо има ли друг толкова надарен мъж? Но има ли и друга толкова безкористна жена като мен, която би позволила на един толкова надарен мъж да си пилее времето в спане?“ — зачуди се Били.

Тя въздъхна дълбоко и тъжно пет-шест пъти. После се отказа от въздишките. Те изискваха прекалено много енергия, затова насочи мислите си към Джиджи и Зак. Няколко месеца той беше на снимки в Сан Франсиско, а сега поставяше голям филм в Тексас. Но когато отскачаше до Лос Анжелис, живееше в Джиджиния апартамент и го превръщаше в подобие на своето вечно претъпкано с приятели нюйоркско жилище.

Били одобряваше решението на Джиджи да не бърза с брака, въпреки че Зак беше на обратното мнение. Джиджи смяташе, че тъй като е само на двайсет и две години, е рано да започват улегнал съпружески живот. Тя беше толкова щастлива!

Писането на текстовете за „Скръпълс 2“ изобщо не я затрудняваше и тя се колебаеше дали да не приеме примамливото предложение за работа в една просперираща рекламна агенция. Можеше да върши и двете неща едновременно, защото при преиздаването на поредните книжки на каталога текстът почти не се променяше. Ентусиазираното посрещане на нейното старовремско бельо увеличи амбициите й.

След шестмесечния си отпуск по майчинство Саша възнамеряваше да продължи кариерата си във фирмата. Само Били не правеше никакви планове за бъдещето. Тя искаше да изчака, да види как ще вървят нещата и да прецени дали няма да бъде изцяло погълната от грижата за бебетата и за Спайдър. Не знаеше ще иска ли всеки ден да насочва за известно време мислите си към нещо друго. Може пък да им се доще да имат още деца със Спайдър. Дъщеря или дъщери. Може ли някой да предскаже това? Докато не се родяха близнаците, проблемите на майчинството щяха да си останат за нея дълбока загадка, непредсказуема като целия й досегашен живот.

„Бъдещето е прекалено вълнуващо, за да си мисля непрекъснато за него — заключи Били и затвори очи, защото дори тилът на Спайдър й се струваше толкова привлекателен, че я обземаше безумно желание да зарови нос в него, макар че трудно щеше да го достигне. — Преди една година всичко беше толкова различно — си спомни в просъница тя, — … по време на ревюто през онзи уикенд двамата със Спайдър едвам успявахме да се откопчим един от друг, за да се ръкуваме с всички представители на пресата. А когато ни интервюираха, говорехме доста несвързано. През трите празнични дни той не се отделяше от мен. Гордо, със собственическо чувство не сваляше ръка от рамото или от кръста ми. Двамата бяхме толкова погълнати един от друг, че всичко останало ни приличаше на сън. Нашето прехласване беше толкова силно, че не можеше да не бъде забелязано. На Саша й бе достатъчен само един поглед, за да разбере всичко. Малко след това и Джиджи усети какво става. А Принс, щом надуши каква е работата, се втурна и съобщи новината на всички свои познати от средствата за масова информация и това стана причина петдесетина непознати да си помислят, че имат право да ни задават много интимни въпроси… Интуитивни професионални въпроси, на които… беше… трудно… да не се отговори… макар че на мен… никак не ми се искаше… да отговарям…“

— Събуди се, скъпа — подкачи я Спайдър четири часа по-късно.

Той беше толкова настойчив, че Били запремига недоволно и най-сетне отвори очи.

— Досега не исках да те будя — каза той, наведе се над нея и я целуна. — Ала от доста време бродя из спалнята като призрак. Повече от четири часа те гледам как си спиш сладко, но просто не издържам повече. Домъчня ми за теб, почувствувах се съвсем самотен. И бездруго вече е време за обед, а съм убеден, че ако го пропуснеш, ще се отрази зле на момчетата. На тях им е необходима здрава храна. Освен това ако спиш толкова до късно през деня, нощес изобщо няма да можеш да мигнеш.

— Дори не подозираш колко си прав — промърмори Били, прозина се, протегна се и се почувствува много бодра.

— Доволна ли си, че те събудих? — попита той въодушевено и отмести нейните буйни къдрици от челото й, за да може да види по-добре лицето й.

— О, разбира се! Ужасно съм доволна, скъпи — искрено му отговори Били. Тя беше обзета от пълно безгрижие. — … хората надценяват важността на съня. Всъщност той си е чиста загуба на време. Вместо да спим, бихме могли да вършим други неща: да се целуваме, да се галим, да си говорим или може би… дори… да опитаме да се гушкаме — добави тя с надежда.

— Сега, след като се събуди, вече не ми изглеждащ чак дотам недохранена, хубавице моя — каза Спайдър и започна да си разкопчава пижамата. — Струва ми се, че хората надценяват значението не само на съня, но и на обеда. Имаш ли нещо против да се поцелуваме и погушкаме, докато все още мога да те обгръщам с ръце?

— Ти винаги си притежавал дарбата да степенуваш нещата по важност — щастливо въздъхна Били и му направи място до себе си.

Информация за текста

$id = 7949

$source = Моята библиотека

Издание:

Джудит Кранц. Любов и омраза в Бевърли Хилс 2

Превод: Яна Михайлова, Борис Мисирков

Редактор: Емилия Л. Масларова

Художник: Веселин Цаков

Технически редактор: Веселин Сеизов

Коректор: Людмила Стефанова

Американска, I издание

Издателство: „Хемус“ ООД

ISBN: 954-428-027-8

1

Американска писателка интелектуалка, обрисувала иронично холивудския стил и нрави. — Б.р.

2

Заглавието на филма на Вито Орсини „Момче от добро потекло“ в английския оригинал е „WASP“ — популярно американско съкращение, образувано от първите букви на думите бял, англосаксонец и протестант. WASP символизира „правоверния“ американец. В случая се намеква за това, че външният вид на Барбра Стрейзънд е типично еврейски. — Б.пр.

3

Първият понеделник през септември. — Б.р.

4

Американски театрален режисьор и продуцент, известен с постановките си на Шекспирови творби. — Б.пр.

5

Роман от съвременния английски писател Джон Фаулс, преведен у нас под заглавието „Грешницата от Лайм Риджис“. — Б.пр.

Content

Джудит Кранц
Любов и омраза в Бевърли Хилс
Част 2

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Една година по-късно

Информация за текста

1