Василий Ян

Чингис хан

Читателю, селям[1]!

„Соколът в небето е безсилен без криле. Човекът на земята е немощен без кон.

Всичко, което се случва с нас, си има своя причина, началото на връвчицата влече след себе си края й. Правилно избраният път през равнината на Вселената довежда скиталеца до мечтаната цел, а грешката и нехайството ще го доведат до гибелна пропаст.

Ако на човек му се удаде случай да наблюдава нещо необикновено, нещо грандиозно: изригването на огнедишаща планина, погубващо процъфтяващите й околности, въстанието на угнетен народ срещу всесилен владетел или нахлуването на невиждан и необуздан народ в родните земи — всичко това очевидецът трябва да запише на хартия. Ако не е обучен в изкуството да изписва с върха на тръстикова пръчица думите на разказа, тогава трябва да разкаже всичко, що е видял, на опитен писар, за да запише той изреченото върху дълговечни листи хартия, за да помнят и знаят внуците и правнуците.

Човек, който е преживял потресаващи събития и ги е премълчал, прилича на скъперник, който загърнал скъпоценности в плаща си, ги закопава в пустинно място, когато хладната ръка на смъртта вече се докосва до челото му.

Щом наострих тръстиковото перо и го потопих в мастилото, се спрях нерешително… Ще ми стигнат ли думите и силите, за да разкажа правдиво за безпощадното изтребление на народите от Чингис хан и за свирепата му войска?… Ужасно бе нахлуването на тези диваци от северните пустини, когато начело се носеше червенобрадият им владетел, когато разярените воини препускаха на неуморимите си коне из мирните долини на Маверанагр и Хорезъм[2], оставяйки след себе си хиляди посечени тела, когато всеки миг раждаше нови ужаси и хората се питаха: «Ще засияе ли пак небосводът, затулен от пушеците на горящите селища, или вече е настъпил краят на света?…»

Мнозина ме уговаряха да запиша всичко, което знам и съм чувал за Чингис хан и за нахлуването на монголците. Аз се колебах дълго… Вече стигнах до мисълта, че от мълчанието ми няма никаква полза, и се реших да опиша величайшето бедствие, подобно на което нито денят, нито нощта бяха виждали и което се разрази над цялото човечество и най-вече над мирните труженици по твоите поля, измъчен от нещастието Хорезъм…

Тук речта ми прекъсва, за да не се отнеса прекалено надалеч. Старите хора ще потвърдят, че всичко, което съм описал, наистина се е случило.

Упоритият и търпеливият ще види благоприятния край на наченатото дело, търсещият знание ще го намери…“

Книга първа

Във великия Хорезъм всичко е спокойно

Част първа

В наметалото на дервиша

Глава първа

Златният сокол

Нашата обитаема земя прилича на разгънато старо избеляло наметало.

Тя представлява остров, чиито брегове от всички страни се мият от безкрайния океан.

(От древен арабски учебник)

Рано напролет закъсняла снежна буря профуча над мъртвите дюни на великата равнина Каракум[3]. Вятърът яростно скубеше пробилите през пясъка редки изкривени храсти. Бели парцали се носеха над земята. Десетина камили в безпорядък се бяха скупчили около глинената колиба с куполообразен покрив. Къде са се дянали водачите на кервана? Защо камиларите не бяха свалили тежките денкове и не ги бяха наредили на земята?

Камилите надигаха главите си, по които бе полепнал плътен слой мокър сняг, а меланхоличните им хълцания се сливаха с виенето на вятъра. Някъде в далечината прозвъня камбанка…

Животните обърнаха глави натам и скоро се появи черно магаре. След него, уловил се за опашката му, плетеше крака брадат човек в дълго наметало и висок дервишки[4] калпак, препасан с белия пояс на странник, посетил Мека.

— Напред, напред! Още десетина стъпки и ще си получиш дажбата сено. Погледни, мой верни приятелю Бекир, кого срещнахме! Където са камилите, там почиват и техните стопани, а слугите сигурно вече са наклали огън. А нима там, където около огъня са се събрали десетина човека, няма да се намери шепа оризова каша и за единайсети? Хей, кой е тук? Правоверни, обадете се!

Никой не отговори, само хлопкатарът на врата на камилата водач прозвънтя глухо, когато животното мръдна глава.

Покритият със сняг пътник подкара магарето и бавно обиколи постройката и ниската глинена ограда. Вратата, украсена с изкусно резбована шарка, беше подпряна с кол. Зад къщурката, на площадка, заобиколена от пясъчни дюни, бяха наредени безмълвни гробове, старателно покрити с бели и черни камъчета.

— Дервишът хаджи Рахим Багдадй приветства вас, заспали навеки почитаеми обитатели на тази тиха долина! — бърбореше пътникът, докато завързваше магарето под навеса от камъш. — Къде е пазачът на това мълчаливо сборище? Дали не е вътре?

Все така без да спира да говори, той начупи хляб в пъстра торба и я окачи на врата на магарето.

— Давам ти, мой верни друже, последните остатъци от храната ни. На теб повече ти е нужна. Ако не замръзнем тази нощ, утре ще ме помъкнеш по-нататък. А аз ще се сгрявам от спомена колко горещо ни беше под палмите на благодатната Арабия.

Дервишът отмести кола и отвори вратата. В средата на хижата, където обикновено тлее огън, угасналите въглени бяха покрити с пепел. Покривът на купола се извисяваше нагоре, като завършваше с отверстие за дима. До стените клечаха четирима мъже.

— Мир, благоденствие и свобода! — изрече дервишът, но никой не отговори на поздрава му. Когато направи крачка напред и осъзна неподвижността, безмълвието и бледността на хората, той бързо отстъпи към вратата и се измъкна навън.

— Хаджи Рахим, не бива да роптаеш. Четиримата мъртъвци чакат някой да ги увие в саван. А ти, макар беден и гладен, все още си силен и можеш свободно да бродиш по безкрайните пътища на Вселената… Тук е целият керван, останал без собственик. Само да пожелаеш и можеш да станеш господар на всички тези камили и богатия им товар. Но на търсещия правда дервиш нищо не му е нужно. Той ще остане бедняк и ще продължи по пътя си, пеейки песни. Само че трябва да се съжали бедният добитък.

Хаджията обиколи камилите, развърза въжетата, подреди ги една до друга и ги накара да се отпуснат на колене. Измежду денковете намери торба с ечемик и насипа от него по няколко шепи пред всяка камила.

— Ако някой попита дали хаджи Рахим е сторил през живота си поне едно добро дело, то тези камили биха могли да му запеят в хор: „В студената буря дервишът ни нахрани и ни спаси от измръзване“.

Цялата нощ странникът прекара легнал връз наръч камъш, прилепил гръб до магарето, което тихо дремеше с подвити крака. На сутринта вятърът разпръсна облаците и слънцето се показа на изток.

При първите розовеещи лъчи, докоснали гробовете, дервишът подскочи.

— На път, Бекир, да вървим нататък!

Дервишът натовари на магарето торбата с останалия ечемик и хвърли един поглед в хижата. Вместо четиримата облегнати по стените, сега там бе останал само един. Разширените му кафяви очи бяха мътни, без да мигат.

— Къде се дянаха останалите мъртъвци? Нима сами легнаха в гробовете си? Не, хаджи Рахим не желае да остава тук; ще продължи нататък, към град Хорезъм, там където има много весели и щастливи хора, където речта на мъдреците се лее като мляко и мед.

— Помогни ми, правоверни! — прошепна хриплив глас. Къдравата брада на седналия се размърда.

— Кой си ти?

— Махмуд…

— От Хорезъм ли си?

— Аз имам златен сокол…

— Ах! — учуди се дервишът. — Правоверният, умирайки мисли за своя сокол! Ето, пийни вода!

Болният с мъка отпи няколко глътки от кратунката. Блуждаещите му очи се спряха върху непознатия.

— Раниха ме тежко… разбойниците на Кара-Кончар[5]… Трима от моите спътници очакваха горчивия си край, някой залости вратата и ние не можахме да излезем… Ако ти, правоверни, оставиш правоверен в беда, то това е по-лошо от убийство… така казва „благородната книга“[6]…

Зъбите му тракаха, ръката му се протегна в няма молба към дервиша и после се отпусна безсилно. Болният падна на една страна.

Хаджи Рахим разкопча вълнената дреха на нещастника — на гърдите му тъмнееше обилно кървяща рана.

— Трябва да се спре кръвта… но с какво да го превържа? — мърмореше си той.

Дервишът взе търкулналата се наблизо чалма и взе да я развива. От тънкия муселин изпадна овална златна пластинка и когато хаджията я вдигна, видя че върху нея изкусно е гравиран сокол с разперени криле и надпис със странни букви, приличащи на мравки, бягащи по пътечка.

Това го накара да се замисли и той внимателно изгледа болния.

— Над този човек пламтят огнените отблясъци на бъдещи велики сътресения. Ето къде е скрита тайната на оживелия мъртвец — шепнеше той. — Това е пайцза[7] на великия татарски хаган[8]. Този златен сокол трябва да се пази; аз ще го предам на болния, когато се възвърнат разумът и силата му — и дервишът скри златната пластинка в гънките на широкия си пояс.

Дълго се занимава с болния, докато не превърза ранените му гърди с тънкия муселин на чалмата. След това излезе от хижата, дръпна една от камилите да се изправи и я доведе до вратата. Там отново я накара да се отпусне на колене, пренесе болния и го сложи между мъхестите й гърбици, като го привърза с въже, за да не падне.

Когато слънцето се вдигна над дюните, дервишът вече крачеше по губещата се в снега едва забележима степна пътека. След него ситнеше с копитца магарето, а зад него равномерно крачеше високата двугърба камила. Върху нея безпомощно се клатушкаше завързан болният.

— Напред, Бекир! Бързо да стигнем до Гургандж[9], където те чака наръч суха детелина. Тук е опасно. Зад хълмовете ще изскочи разбойникът Кара-Кончар и ще направи твоя стопанин роб, а на теб ще ти одере черната кожа. По-бързо, по-далеч оттук!

Глава втора

В юртата на номада

Джалал ад-Дин Менгбурни, наследникът на Хорезъм шаха[10], ловуваше в пясъците на Каракум. Двеста смели джигити, яздейки отбрани коне, съпровождаха младия хан. Те изпълняваха тайна заповед на шаха — да следят да не би Джалал ад-Дин да се скрие някъде извън Хорезъм. Джигитите яздеха в полукръг из степта, стараейки се да подгонят джейраните[11] и дивите магарета към веригата хълмове, където слугите предварително бяха опънали черна палатка с бял връх и приготвяха пиршество за всички участници в лова. Пролетта бе разпръснала първите редки цветя по пясъците и остатъците от снежните преспи бързо се топяха под ослепителното слънце. На третия ден от лова небето внезапно притъмня. От север, откъм Кипчакските[12] степи задуха хладен вятър и се изви снежна виелица.

Джалал ад-Дин пришпорваше буйния си вран аргамак[13] и докато преследваше ранен джейран-самец, се отдели от свитата си. Видя как козелът накуцва и се оглежда с наострени уши. Плячката бе вече близо, но стройното животно тръсна извитите си рога и отново се понесе в степта. Упоритият и разгневен хан препускаше на разпенения си жребец, без да изпуска от очи мяркащата се пред него вирната черна опашка.

Накрая джейранът беше пронизан от стрела с орлово перо и привързан за седлото. Междувременно бурята се усили, снегът засипа пътеките. Джалал ад-Дин разбра, че се е загубил и може да загине, ако бурята не спре през следващите няколко дни. Хвана коня за повода и тръгна срещу вятъра. Докато вървеше така, нощта започна да се спуска, а заедно с нея започнаха да го напускат силите. Накрая спря, разгърна чула, покри с него коня, а той прекара нощта приседнал, почти засипан от снега.

Когато слънцето изгря, вятърът утихна. Снегът започна да се топи, между дюните потекоха ручейчета. Ханът, вглеждайки се в далечината, забеляза сигнална кула — възвишение, направено от струпани съчки и кости; тя отбелязваше пътя сред еднообразната като море равнина. Владетелят се отправи натам. В глинестата долина между пясъчните хълмове се бяха приютили четири бедни, опушени юрти.

Неистовият кучешки лай, който го посрещна, изкара от юртата и стар номад — тюркмен. Като придържаше с ръка наметнатия на раменете му кози кожух, той с достойнство се приближи към конника и гостоприемно докосна повода.

— Ако моят дом не ти се стори твърде беден, влез с мир, почтени бек-джигит! — изрече старецът, смаян от скъпите дрехи и малиновите шалвари от дебела коприна, а най-вече от величествения вран жребец, какъвто можеше да яздят само султаните.

— Селям! Имаш ли ечемик? Ще ти платя двойна цена.

— В пустинята хлябът е по-скъп от парите. Но за рядък гост всичко ще се намери. Вместо с ечемик ще нахраним коня ти с отбрана пшеница…

От близката юрта долиташе шум от ръчен воденичен камък, с какъвто жените мелеха житото.

— Хей, вие там! Поемете коня!

Две девойчета в тъмночервени ризи до петите им, изтичаха от юртата, като прикриваха лицата си с полупрозрачен воал, а сребърните украшения и монети на гърдите им зазвъняха весело. Те хванаха поводите на коня от двете страни и го отведоха.

Ханът влезе в юртата. Вътре беше топло. В средата пушеше огън, стъкнат от смолисти корени. До стената, легнал по гръб върху плъстена постеля, лежеше човек. Сивото безкръвно лице с черна брада и сключените върху гърдите ръце говореха за близка смърт. Пресекливото дишане показваше, че животът отчаяно се бори да остане в това обезсилено тяло. В краката на болния бе приседнал брадат дервиш с висок калпак и бяла препаска, знак, че е хаджия[14]. Върху полуголото си тяло бе наметнал широко наметало с множество ярки кръпки.

— Селям-алейкум! — поздрави Джалал ад-Дин и се отпусна до болния. Пропълзя робиня със забрадено до очите лице и свали зелените прогизнали ботуши на хана. Младият владетел разкопча кривата си сабя заедно с кожения пояс и я остави до себе си.

— Ти кой си? — обърна се към дервиша. — Съдейки по дрехите ти, трябва да си видял далечни страни?

— Аз ходя по света и търся острова на истината сред морето от лъжи…

— Коя е твоята родина и накъде отиваш? — Казвам се Хадж Рахим, а ме наричат още Багдадй, защото учих в Багдад[15]. Моите учители бяха най-съвършените, великодушни и знаещи хора. Аз изучих много науки, прочетох много легенди за арабите, турците, персите и написаните на древен език пехлеви. Но от моите младежки дни не е останала друга следа, освен съжалението и тежестта на греховете…

Джалал ад-Дин повдигна недоверчиво вежди:

— Тогава къде и защо отиваш?

— Аз вървя по тази плоска като тава земя, лежаща между пет морета, посещавам градове, оазиси и пустини и търся хора, в които е запален огънят на неудържимите стремежи. Аз искам да видя необикновеното и да се преклоня пред истински герои и праведници. Сега се отправям към Гургандж, който според слуховете е най-прекрасният и най-богат град в Хорезъм и в целия свят, където, казват, ще намеря мъдреци с блестящи знания и най-изкусни майстори, украсяващи града с образци на великото изкуство…

— Търсиш ли герои, които записват подвизите си с острието на меча в полето на битките? — запита Джалал ад-Дин и се замисли. — А ще съумееш ли с такива пламенни редове да опишеш подвизите на героя така, че младежи и девойки да запеят твоите песни, да ги повтарят храбрите джигити, хвърляйки се в бой, или старците, докато правят последната си крачка към гроба?

Дервишът отговори със стих:

Със песните си е прославен по света Рудаки[16],

но не по-малко аз прекрасни думи зная.

Той, слепият, със стиховете завладя земята,

а аз за всички край огъня степен пея…

Домакинът внесе в юртата убития от хана джейран — вече одран и изчистен от вътрешностите.

— Разреши ми да дам на жените част от месото, за да приготвят вечеря за теб.

— Гощавайте се всички! Вземете всичко! — отвърна Джалал ад-Дин. — Аз не съм ловец на бека, аз самият съм бек и син на бек. Не съм задължен да предавам плячката на господаря си… — и като извади от ножницата тесен кинжал, изряза от гърба на джейрана няколко тънки къса месо, наниза ги на пръчка и започна да ги пече на огъня.

Стопанинът предаде животното на жените, а сам седна редом с госта. Приглади брадата си и започна да задава въпроси от вежливост:

— Здрав ли си? Силен ли си? Стопли ли се? Здрави ли са родителите ти?

Ханът, спазвайки обичая, също зададе няколко учтиви въпроса и после каза:

— Дано не ви се сторят обидни моите думи: чия е тази шатра и къде се намирам?

— Моята юрта е на един преход встрани от големия керванен път към град Нинся[17], а аз съм обикновен чергар, загубен във великата степ, наричан от всички Коркуд-чобан[18].

Кучето, завързано отвън, се задави от лай. Чуха се викове, хлипания и плач. Конски тропот се приближи и заглъхна. Силен глас се обади:

— Кой е вътре в юртата? Обади се, Коркуд-чобан!

Глава трета

Степният джигит

Старецът се надигна и излезе. Думите на разговарящите се долавяха едва-едва.

— Той защо е дошъл тук? — пресипнало шепнеше конникът. — Или е настанал смъртният му час?

— И тримата са мои гости.

— Аз ще им покажа каква е присъдата на Аллах, изписана на бледните им чела…

— Няма да посмееш да ги докоснеш. А тези нови петима пленници откъде ги взе?

— Това са опитни майстори: бакърджии и оръжейници. Вървяха заедно с кервана. Исках да „поострижа“ този керван, но отнейде дяволът доведе две стотни джигити, гонещи джейрани за някакъв знатен бек. Наложи се да изоставя камилите, водачите се разбягаха и аз хванах само тези петима майстори. Сега ще ги откарам в Мерв, където ще ги продам на добра цена.

— Аллах да ти помага в това начинание!

Стопанинът и новодошлият гост влязоха в юртата.

Непознатият бе млад, висок, с изправени рамене и много тънък кръст, отстрани на който зелена сахтиянова ножница висеше дълъг меч — кончар[19]. Жълтите ботуши от камилска кожа с тънки, високи токове, високата кръгла шапка от овча кожа и особената кройка на черния чапан[20] говореха, че той е тюркмен. Това се потвърждаваше и от смуглото решително лице с изпъкнали скули.

— Приближи към огъня, седни! — покани го стопанинът.

Гостът обаче не седна на килима, а продължи да стои до входа. Очите му се разшириха и станаха кръгли като на сова.

— Ти кой си? — попита Джалал ад-Дин, без да вдигне очи.

— Степник…

— Скиташ с добитъка или се занимаваш с нещо друго?

— Подстригвам брадите на керванните търговци…

Такъв отговор, според степния обичай, минаваше за доста груб. При среща край огъня с непознати, били те и бедно облечени, всички ставаха равни, обменяха се вежливи въпроси: за здравето, за състоянието на стадата, за дългия път. Тюркменът очевидно търсеше кавга.

Джалал ад-Дин повдигна очи за миг и пак ги сведе, само ъгълчето на устата му трепна едва-едва. Нима знатният хан ще започне пререкания с прост скитник от пясъците?

— Стопанинът каза, че търсиш пътя за Гургандж? Аз мога да те заведа — след кратко мълчание каза чергаринът.

Младият бек беше храбър, но конят му бе уморен. В юртата се намираше в безопасност, защитаваше го законът на гостоприемството. Ала излезеше ли на пътя, този тюркмен щеше да го дебне така, както самият хан ловуваше джейрана. Затова ханът отговори:

— Сега няма да тръгвам към Гургандж.

— А кой е този стенещият, напускащ нашия тъжен свят?

— Ранен е от разбойници — обясни дервишът. — А аз съм мислител и певец. Чакам спътник, за да не попадна в ръцете на ужасния Кара-Кончар. Казват, че този пустинен барс[21] не щади никого, даже бедни дервиши…

— А ти да не би да мислиш, че Кара-Кончар самият не е бил обиран?

Дервишът отвърна:

— Какво мога да мисля аз, празна черупка, гонена из степта от ветровете на странстването?

— Кара-Кончар живее в безводна, недостъпна солена земя. Той е неуловим като гущер, шмугващ се в пясъка, или като змия, плъзгаща се сред тръстиките. Никой не може да се доближи до него, а той самият може да прониква навсякъде.

— Този, който се занимава с разбойничество, си подготвя славен край: главата му ще се издигне високо над всички, набучена на кол на стената на Гургандж — равнодушно каза Джалал ад-Дин и обърна пръчката с цвърчащото месо.

— Кара-Кончар е нощна сянка, която догонва злодея — продължаваше тюркменът. — Кара-Кончар е кинжалът на отмъщението, копието на гнева и мечът на разплатата. Сега Кара-Кончар е сам, няма нито син, нито брат. Ще дойде ден, когато ще падне мъртъв и мястото, където се издига юртата му, ще опустее. Хубаво ли е това?

— Не е добре — кимна Джалал ад-Дин.

— А по-рано Кара-Кончар имаше и стар баща, и смели братя, и нежни сестри. Но когато на шах Мохамед му притрябваха стотина коне, той дойде с кипчакските воини в нашия стан и взе вместо сто, триста от най-хубавите ни жребци. А от жените свали сребърните украшения като каза, че го прави за наказание — някакви чергари някъде си ограбили надменния кипчакски хан. Въпреки че в двореца на шаха има триста жени, той със своите кипчакци отвлече най-хубавата ни девойка — Гюл-Джамал, за която си съперничеха сто джигита, и сега я държи в своя дворец против волята й и я нарича триста и първата си жена. Хубаво ли е това?

— Това също не е добре — каза спокойно Джалал ад-Дин. — Но това, че сто джигита са допуснали от стана да бъде отвлечена най-хубавата девойка и не са я защитили — ето това не е хубаво.

— Тогава нашите джигити не бяха в стана. Кипчацките са хитри и избират най-подходящото и безопасно време да пристигнат при нас.

— Чуй думите ми, джигите. Казваш, че си имал баща, братя и сестри? Защо ги няма вече? — попита бекът.

— Белобрадият ми баща го заловиха шахските палачи и на площада в Гургандж го насякоха бавно на парчета, като започнаха от стъпалата му. Братята ми избягаха на изток и на запад. Сестрите ми ги хванаха кипчакските конници и ги отвлякоха. Нима това е хубаво?

— Това също не е хубаво — съгласи се Джалал ад-Дин.

— Къде сега да скитам под слънцето? Какво ми остава да правя?

Джалал ад-Дин заговори пламенно:

— Ако светлата сабя в твоите ръце блести за защита на родното племе, ако освен да се забавляваш из керванните пътища, искаш да извършиш подвиг и да станеш вярна опора на зеленото ни знаме, то ела при мен в Гургандж и аз ще ти покажа как да си заслужиш славно име.

— Слушай, бек-джигите — отвърна тюркменът като яростно изтриваше устни в ръкава си. — Още щом вляза в Гургандж, по следите ми, като глутница чакали, ще се втурнат шпионите „джазуси“ на шаха, но аз няма да им се дам и ще загина в схватка. Нужно ли е това да се случи?

— Не, това няма да стане — увери го Джалал. — Когато наближиш западната врата на Гургандж, ще съзреш градина с високи тополи. Попитай вратарите: „Това ли са новият дворец и градината на Тилял? Заведете ме при стопанина“. И ще покажеш ето това листче.

Благородникът извади от гънките на чалмата си с цвят на шафран[22] лист хартия и свали от палеца си златен пръстен. Опуши печата на пръстена с тлееща съчка, навлажни със слюнка ъгълчето на листа и допря пръстена там. Върху хартията саждите отпечатаха име, изписано с красиво преплетени букви. После сви листчето на тръбичка, сгъна я на две, приглади я на коляно и я подаде на тюркмена, който допря листчето до устните и до челото си и го скри в медната кутийка за прахан, окачена на пояса му.

— Вярвам на думата ти, бек-джигите, ще дойда. Селям! — и изчезна зад завесата на входа.

Стопанинът мълчаливо го последва. Пред юртата, където над огъня кипеше голям меден котел, върху мократа от топящия се сняг земя седяха петима изтощени роби в разкъсани дрипи. Ръцете на всички бяха извити на гърба, шиите им стегнати в примки, привързани в другия си край към ласо от конски косъм. До робите стоеше висок риж кон със сребърна юзда, поводите на която бяха здраво пристегнати към лъка на седлото. Там беше намотан и краят на ласото. Тюркменът яхна коня.

— Тръгвайте, скотове друговерци! Ако не се потътрите нататък, ще ви накълцам и ще оставя труповете ви по пътя.

Петимата роби станаха и закретаха един след друг. Джигитът замахна с плетения камшик и скоро всички се скриха зад хълма. Стопанинът се върна в юртата.

— Почтени гостенино, около стотина ездачи се показаха отдалече и се насочват насам.

— Знам, това са джигитите на Хорезъм шаха, търсят ме. А кой беше човекът, с когото говорих преди малко?

— Това е — и стопанинът продължи шепнешком, като че се страхуваше, че тюркменът ще се върне, — това е Каракумският барс, страшилището на керваните, славният разбойник Кара-Кончар, да го съди Аллах!

Глава четвърта

Хакимът[23], който отсъжда справедливо

След почивката при чергаря, Хаджи Рахим два дена вървя по тясна пътека през пустинята на север към оазиса в низините Джейхун[24], където се разпростираха градовете и поселищата на многолюдния Хорезъм. Бавно се тътреше магарето и равномерно крачеше зад него камилата с болния търговец, който все още не идваше в съзнание. Дервишът пееше арабски и персийски песни и се взираше в далечината с очакване кога най-после ще се появят цветните куполи на джамиите на Хорезъм.

На третия ден тясната пътека между пясъчните дюни се превърна в широк път и се изкачи на каменисто възвишение. Оттам се откри цветуща равнина, покрита с градини, горички и квадратни зеленеещи поля. Навсякъде между дърветата се виждаха къщички с плоски покриви, групи черни, задимени юрти и подобните на крепости с кули по ъглите имения на богатите кипчакски ханове. Тук-там съвсем като копия, стърчаха остри минарета и около тях преливаха в различни цветове кахлените плочки от куполите на джамиите. Като големи огледала блестяха квадратите на разораните ниви, залети с вода. Из тях ходеха полуголи хора, облечени в дрипи и с вериги на краката.

Дервишът се спря на хълма.

— Ето я земята, създадена да стане рай — шепнеше той, — но тя се превърна в долина на мъчения и сълзи. Преди петнайсет години аз избягах оттук, задъхан от страх, озъртащ се като престъпник. Кой ще може да познае сега в загорелия от слънцето черен дервиш онзи юноша, проклет от самия върховен имам? Напред Бекире, скоро ние ще нощуваме край вратите на столицата на всички столици, най-богатия от всички градове на света — Гургандж, където царства Хорезъм шах Мохамед, най-могъщият, но и най-зловещият сред мюсюлманските владетели…

Дервишът закрачи отново напред. По пътя започнаха често да се срещат двуколки, с впрегнати едри дългороги волове, пешеходци, пременени конници на украсени коне и почернели от слънцето селяни на мършави магарета; отвсякъде се чуваше мучене на крави, блеене на овце, викове на камиларите.

В първото селце дервишът веднага бе наобиколен от хора с дълги, бели тояги.

— Ти какъв си? Ако си дервиш безпаричен, защо влачиш след себе си камила? — завикаха му заплашително те. — Да идем при хакима, той ще прочете смъртната ти присъда!

Подкараха го към двор с високи глинени стени. На терасата, застлана с голям килим, седеше кръстосал крака сух, изпънал се старец в раиран халат. Огромната белоснежна чалма, грижливо разчесаната побеляла брада, строгият пронизващ поглед и мудните движения извикваха страх у всички, които се доближаваха към него, и те падаха ничком. До него седеше свит млад писар с тръстиково перо в ръка, очакващ заповеди.

— Кой си ти? — попита хакимът.

— Аз съм грешен син на моята почтена майка, по име Хадарг Рахим ал Багдадй, ученик на светите багдадски шейхове[25]. Ходя по дългите пътища и напразно търся следите на праведниците, скрити в хладния мрак на могилите.

Старецът недоверчиво повдигна вежди и се втренчи в дервиша.

— А кой е този болен на камилата? Защо е без чалма? Правоверен мюсюлманин ли е той или друговерец? Казаха ми, че ти си го ранил, ограбил и разпродал имуществото му? Вярно ли е това?

Дервишът вдигна ръце към небето.

— Ти, всевишни, си единствената ми защита! Удивявам се на сплетника, който не може да живее с нищо, освен с лъжливи слухове! Какво го интересуват моите труд и мъка!

Хакимът многозначително повдигна нагоре показалец и прошепна:

— Кажи ми истината, какво знаеш за този болник?

Тогава дервишът разказа за срещата с разграбения керван и за своите усилия да спаси живота на ранения.

Старецът прокара ръка по сребристата си брада и каза:

— Може би този ранен е много велик човек и ръката му достига до самото слънце? Аз сам ще го огледам.

Хакимът напъха босите си крака в пантофи, слезе от терасата и отиде до камилата.

Веднага го заобиколиха и жителите на селото, надвиквайки се един друг.

— Ние познаваме този болен човек. Това е богатият търговец от Гургандж, Махмуд-Ялвач. Ето и на камилата е дамгосан неговият знак. Керваните на Махмуд-Ялвач от двеста-триста камили ходят в Тавриз[26] и в Булгар[27], чак до свещения Багдад.

Хакимът изслуша жителите, помълча, помляска с устни, и после важно произнесе своето решение, което писарят старателно записа.

— Тъй като знаещите и заслужаващи доверие хора заявяват, че болният е достойният търговец Махмуд-Ялвач от Гургандж, то аз заповядвам да се свали внимателно от камилата, да се настани в моя дом и да се извика лекаря-табиб, за да го излекува със своите целебни треви, както подобава. Дервишът, направил добро дело със своята грижа за ранения правоверен, може да си върви нататък, него трябва да го възнагради спасеният търговец. Тъй като камилата не може да принадлежи на дервиша, то тя ще остане при мен, докато не се излекува нейният стопанин. Като цена за произнасянето на съдебната присъда и полагането на печата при мен остава черното магаре на дервиша.

— Записа ли? — обърна се мъдрецът към писаря.

Той прошепна:

— Добре го каза моят господар!

Управникът добави:

— Учени дервише, вземи от моите оскъдни средства един дирхам[28].

Хаджи Рахим пое медната монета, потри я в челото си и я доближи до устните си. Стиснал я в шепи, той каза:

— Велика е твоята мъдрост, хакиме. Ти ме освободи от грижа за ранения, от камилата и от магарето, което няма да мога да яздя, но няма да ми се наложи и да храня. Аз съм най-незначителният сред смъртните, подобно на лека монета, която се хлъзга от щедрата ръка на даващия в дървената чашка на слепеца. И ако твоята щедрост е така чиста, както среброто в брадата ти, то тази медна монета дирхам ще се превърне в златен динар *.

Хаджи Рахим разтвори дланите си. Там блестеше златна монета — цял динар.

— Истина ти казвам, уважаеми господарю, земята, по която стъпваш, никога няма да остане без реколта.

Хаджи Рахим отново затвори дланите си и застана неподвижно. А управникът и всички наоколо безмълвно се гледаха — ту един друг, ту към свития юмрук на странника и устите им бяха зяпнали.

— Аз му дадох меден черен дирхам. Добре помня. Но всички вие току-що видяхте в ръката му златен динар — извика хакимът и с бързина, която никой не очакваше от винаги достолепния старец, се хвърли към хаджията и се вкопчи в ръката му.

— Върни ми златния динар! С него си длъжен да заплатиш съдебните разходи!

Хаджи Рахим разтвори дланите си и старейшината сграбчи монетата, но тя пак си беше медният дирхам. Важният хаким изправи рамене и тържествено се качи на терасата.

Дервишът се приближи към магарето, свали торбата си, преметна я през рамо и, без да се оглежда, продължи нататък към Гургандж, извиквайки с цяло гърло поздрава на дервишите:

— Да, това е той, справедливият, няма друг Аллах, освен него!

Глава пета

Заветната портичка

„Всичко си е останало такова, каквото беше преди много години — мислеше си Хаджи Рахим, облегнал се на високата глинена ограда в една пуста уличка на Гургандж. — Същите къщички с плоски покриви сред кайсиеви и черничеви дървета, в тюркоазеното небе се вият на ята бели гълъби, а още по-високо над тях с жален стон бавно кръжат сиво-кафяви кани[29]… По същия начин се надвесват над стобора клоните на цъфтящата акация и под тях се е сгушила същата малка заветна портичка. На сивите й разсъхнати дъски още се забелязват кръговете на изкусно изрязани шарки. Някога от тази портичка излизаше девойка в розови дрехи и оранжево покривало. Къде е тя? Какво е станало с нея?“

Вратата се отвори и излезе момиче в дълга розова дреха с шафранова наметка. В ръцете си държеше лопата. Леко издадените скули, едва скосените очи, кройката на дрехите и възелът на шафрановото покривало биха показали на запознатия, че девойката е от тюркско племе. Напявайки безгрижна песничка, тя разчисти отводнителната канавка в своята градина и водата протече в пробитото отверстие под глинената ограда.

Изведнъж момичето рязко се изправи и като заслони очи със слабата си мургава ръка, погледна към края на улицата. Там някой пееше с висок, преливащ глас:

Щом настъпи нощта, сънят бяга от очите,

любувам се до зори на звездния небосклон.

И видя ли белия рог на младата луна

си спомням сърпа на нейните вежди.

Това ли е съдбата ми? Туй ли е участта ми?

Загадката да разгадая искам в бъдещите дни…

В далечината се показа млад конник в тъмнозелен чекмен[30], плътно пристегнат с пъстър пояс. Накривил надясно овчия си калпак, той бавно се поклащаше на гърба на дорест жребец с танцуваща походка. Внезапно той шибна коня и от място се втурна в галоп. Изравнявайки се с девойката, ездачът и жребецът се заковаха на място.

Момичето хвърли лопатата и избяга в двора, като затръшна портичката след себе си. Конникът килна шапката на тила си и бавно продължи нататък по пресечката.

Портичката се открехна и девойката надникна иззад нея. Боязливо се огледа, вдигна лопатата и отново се скри.

Брадатият, почернял от слънцето дервиш, с островръх калпак, бяла хаджийска препаска и разноцветен плащ пресече пътя, като шумно, подобно на слепец, тропаше с дълга тояга. Той се огледа, внимателно откачи парче розова тъкан, което се беше закачило за портата, и го скри в пазвата си.

— Да, — промърмори, — тук всичко е останало постарому: същото дърво, само че е станало още по-високо и гъсто, същата портичка — само дето е потъмняла и се е наклонила… И девойката прилича на онази, която аз обичах преди шестнайсет години, но не е тя. А къде е ли е тази, която стоеше тук преди много години с кошничка кайсии, самата тя мургава и сладостна като кайсия?! Всичко е останало същото, даже ето там, над старата кула, както и по-рано, кръжат ястреби. Само Хаджи Рахим не е същият…

Дервишът почука с тоягата по портата. Зад старата брястова вратичка се чу старческа кашлица. На прага се появи сух и прегърбен старец с белоснежна чалма.

— Яху-у! Я-хак! — запя дервишът.

Старецът, взирайки се със сълзящи зачервени очи, започна да рови в диплите на пояса си и извади стара кожена кесия. Бръкна в нея с безкръвни, восъчнобледи пръсти и измъкна тъмна монета.

— Аллахум селля[31]! — извика дервишът, притискайки монетата към челото и устните си.

— Кой живее в този дом? За кого мога да произнеса молитви?

— Аз живея в този дом, но не е мой, а на ковача Кара-Максум. На главния пазар всички знаят просторната ковачница и оръжейната работилница на Кара-Максум, който не отказва да даде подаяние на служещите на правата вяра.

— А какво име ти е отредила съдбата на тебе, чудодеецо?

— Не ме наричай с големите думи — чудодеец. Аз съм старият летописец на шаха, наричат ме Мирза-Юсуф и мога само да добавя стиховете на поета:

Аз изживях живота си като товарно животно.

Аз — роб на своите деца и пленник на семейството си.

На пръсти мога да преброя всичко, което имам —

един беден дом и стотици хиляди беди.

А да избягам от бедите надежда няма!…

Из стихотворение на Кесая, 9-ти век

— Не, не! Ти все пак си чудодеец — каза дервишът. — Пожертва черен дирхам и тъй като твоето подаяние излезе от благородния порив на сърцето ти, дирхамът изведнъж се превърна в монета от чисто злато.

Старецът се наведе към тъмната, приличаща на птичи крак длан на дервиша, в която лежеше златен динар с изпъкнал надпис.

— В моя дълъг живот никога не съм виждал нито едно от чудесата, за които говорят свещените книги. Или ти, дервише, си способен да правиш чудеса, или пък и ти, както и фокусникът на пазара, искаш да се присмееш над полуслепия старец.

— Но ти можеш да провериш този динар. Изпрати слугата си на пазара и той ще ти донесе цяла кошница — и печен кебап, и варена юфка, и мед, и сладки пъпеши. Може би дори ще заделиш тогава малко от това изобилие за бедния пътник, дошъл тук направо от далечния Багдад?

— Нима пристигаш от славния Багдад? В такъв случай влез в моя дом и разкажи за това, което си видял там, а аз ще изпробвам силата на твоя удивителен динар.

Глава шеста

Летописецът на шаха

„Той тръгна към мен, въпреки далечното разстояние между домовете ни, въпреки дългото пътуване и ужасите на пътя.“

(Ибн-Хазъм 9-ти век)

Тътрейки краката си в жълти велурени ботуши, старецът прекоси двора и се качи на терасата.

— Ела с мен, пътниче!

Дервишът влезе след стареца в стая с кирпичен под и разстлани покрай стените тесни пътечки. На полиците в една ниша стояха две сребърни кани и стъклена иракска ваза. Таванът на стаята бе от изкусно преплетени боядисани греди и имаше отвор за дима. В средата на стаята в квадратна вдлъбнатина димеше мангал с въглища. По дължината на задната стена стояха три отворени, обковани с желязо сандъка и в тях се виждаха подвързани в жълта кожа големи книги.

Хаджията подпря до вратата тоягата си и другите вещи. Свалил обувките си, пристъпи към стареца, подви колене и се отпусна на пети.

— Бент-Занкиджа! — с дрезгав глас извика старецът.

Влезе момче в дълъг до петите раиран халат и светлосиня чалма, скръсти ръце на корема си, поклони се и зачака заповеди.

— Вземи този златен динар. Дай го на стария Саклаб и му обясни така: „Отиди, дядо Саклабе, на пазара, на тази редица, дето седят индусите сарафи пред сандъци със сребърни и златни монети. Тези сарафи продават пумпали и кости за игра. Избери най-сивобрадия и го помоли да оцени тази монета: истински ли е този златен динар?“ Ако сарафът индус каже, че няма измама, то нека го размени за сребърни дирхеми. Като вземе среброто, нека Саклаб да отиде до редицата, където пътниците могат да се насладят на изобилие от храна, и да купи всичко, което сега ще ти изреди този почтен човек, търсещ истината.

— Какво трябва да купи слугата? — обърна се момчето към дервиша.

Той го изгледа внимателно. Нежните черти на лицето му се сториха странно познати. Къде ли го е виждал? После каза:

— Нека слугата да вземе със себе си кошница и да купи това, което би купил за брат си, ако не го е виждал много години. Нека сам избере.

Старецът повика със знак при себе си момчето и му каза на ухо:

— Нека Саклаб на връщане от пазара да не влиза тук както обикновено, одърпан и парцалив, а първо да облече моя стар халат. А ти, след като му дадеш динара, се върни и вземи със себе си мастилница, калеми[32] и хартия, за да записваш неговите думи.

Момчето се скри, но скоро се върна с хартия и прибори за писане.

— Кажи ми, пътниче, първо твоето име, откъде си родом и как си попаднал в Славния Багдад?

— Казвам се Хаджи Рахим ал Багдадй. Роден съм в малко селце близо до Басра. Готов съм да ти отговоря на всички въпроси, но преди това позволи ми да запитам нещо друго, което тревожи моето сърце.

— Добре, говори — подкани го старецът.

— В Багдад учих в голямо медресе[33], при най-известните учени. Между учениците, които заедно с мен търсеха светлината при тези факли на знанието, имаше един юноша, винаги тъжен и мълчалив, отличаващ се със страстно прилежание. Когато му казах, че искам да надяна „пояса на скитничеството“, да хвана „тоягата на странстванията“ и да се отправя към славния Гургандж, благородната Бухара и прекрасния Самарканд, този юноша се обърна към мен със следните думи: „Хаджи Рахим ал Багдадй, ако попаднеш в богатия град на Хорезъм шаховете — Гургандж, то отиди в третата улица, пресичаща главния път от пазара към Западните врати, намери там дома на ковача и търговеца на оръжие Кара-Максум и разбери дали са живи там моите почтени родители. Разкажи им за всичко, което аз правя в Багдад. Когато се върнеш тук, ще ми разкажеш всичко, което узнаеш.“ Аз му обещах и тръгнах на път. Но вятърът на случайността и бурята на изпитанията ме подхвърляха в различни краища на света. Аз вървях под палещите лъчи на индийското слънце, преминах далечните пустини на Татария[34], достигнах до Великата стена, пазеща царството на китайците от набезите на татарите; посетих брега на ревящия океан, промъквах се през стръмните снежни планини Тяншан и навсякъде срещах мюсюлмани. Така изминаха много години, докато най-накрая попаднах в Гургандж, на тази улица, която ми посочи моят багдадски приятел. Намерих и дома, и портичката под белоснежната акация, и накрая ето че беседвам с тебе, чудотворецо. Ти вероятно помниш юношата, живял тук, в този двор, и напуснал града преди петнайсет години?

— Как се наричаше този юноша? — попита строго старецът.

— Там, във високия дворец на знанията, той се казваше Абу Джафар ал Хорезъмй (от Хорезъм).

— Как се осмели да произнесеш това име, нещастнико! — разкрещя се старият мирза[35] и пяна покри устните му. — Знаеш ли ти, че това е най-великият грешник? Въпреки младата си възраст, той покри с позор и себе си, и своите родители и едва не хвърли в морската бездна на нещастието всичките си роднини.

— Но нали е бил много млад? Какво толкова е могъл да направи? Убил ли е някого, или е посегнал на благородния бек?

— Този ужасен Абу Джафар, за голямо съжаление, от млада възраст се отличаваше с големи способности и усърдие. Учеше с другите ученици при нашите най-добри учители, стараейки се да овладее и четенето, и красотата на изящното писане, и дълбокия смисъл на великата книга Коран. Той преуспяваше във всичко и започна успешно да реди стихове, подражавайки на Фирдоуси, на Рудаки, и Абу Саид. Но неговите стихове не бяха за наставление на другите, а само за съблазън на лековерните…

Беловласият продължи шепнешком:

— Този нещастен юноша започна да волнодумства. Позволи си да спори със сивобрадите улеми[36] и имами[37], хвърляйки във възмущение другите простодушни слушатели. Най-накрая, когато имамът му каза: „Ти вървиш по пътя не към рая, а към огнената пропаст на ада“, Абу Джафар дръзко му отговори: „Махни се от мен и не ме викай в рая! Докато ти проповядваш за броеници, за мястото за молитви и въздържание, аз си мисля, не е ли все едно дали ще отида в джамията на Мохамед, или в манастира на Исус, където звънят камбани, или в синагогата на Мойсей. Аз търсих навсякъде, но не намерих бог, бог няма, него са го измислили онези, които търгуват с името му. Моята светлина, моят водач е Абу Али Хосейн ибн Сина[38]“. Тогава светите имами го проклеха и заповядаха на стражите да го заловят. Искаха да отрежат отровния му език и двете му ръце на градския площад, за да не може повече да съчинява своите развращаващи стихове. Но Абу Джафар изчезна, скри се с ловкостта на змия. Отначало мислеха, че баща му от жалост крие някъде престъпния си син. Ето защо самият Хорезъм шах Мохамед, научил за цялата история от имамите, заповяда да хванат бащата, да го хвърлят в мрачен зандан и да му окачат верига с надпис: „Завинаги, чак до смъртта“.

А ако бащата умре, то вместо него шахът заповяда да затворят следващия най-близък роднина и така дотогава, докато Абу Джафар не се предаде доброволно.

— И бащата досега е в затвора? — тихо попита дервишът.

Разширени, очите му святкаха, а лицето му стана сиво като на мъртвец.

— Бащата умря, не издържайки на влагата, тъмнината, страшните кърлежи и дървениците в тъмницата. Изпълнявайки заповедта на Хорезъм шаха, палачите хванаха по-малкия му син Туган, надянаха му същата верига и го хвърлиха в същата тъмница.

— Какво престъпление! — прошепна странникът.

— Много ми е жал за това момче Туган — продължи старецът. — Аз много се грижех за него. Не исках той да тръгне по следите на своя покварен по-голям брат и се стараех да го просветя. Туган се учеше при мен на четмо и писмо, но повече го влечаха занаятите и воинските забавления. Ето защо го дадох да се обучава при ковача Кара-Максум, който му показваше как да изработва отлично оръжие. Сега при мен на мястото на Туган е малко сираче, дъщеря на робиня, Бент-Занкиджа. Тя се оказа много способна — чете, пише и запаметява разни стихове и песни. С годините очите ми започнаха да ослепяват, всичко пред мен се раздвоява и вместо една, виждам наведнъж три луни. Бент-Занкиджа стана мой помощник, писар. Тя записва моите беседи и преписва книги. Ето я, стои пред теб с калем в ръка.

Тогава дервишът разбра, че преписвачът със светлосиня чалма всъщност е момичето, неотдавна излязло с лопатата през портичката. Изгледа я втренчено и наведе очи, без да посмее да попита за другата девойка, която бе видял точно тук, на същото място, когато беше на шестнайсет години.

Като пропъди обхваналото го вълнение, Хаджи Рахим възкликна:

— Нима не си чудотворец? Ти си обучил девойката на тънкостите на четмото и писмото и така тя има право да навие около главата си тюрбан с такъв възел, с какъвто се гиздят само мирзите. Виждам, че твоят дом е изпълнен с грижа за знания.

Старецът сплете тънките си пръсти и спря неподвижен поглед върху дервиша.

— Сега ми разкажи за себе си, дълго ли още имаш намерение да странстваш?

Непознатият тръсна разрошена глава и впи в стареца пламнали черни очи.

— Мой баща е гладът, гонещ ме през пустинята. Моя майка — нуждата, изплакала от скръб очите си, защото няма мляко в гърдите си за новороденото. Мой учител е страхът пред меча на палача. Но аз чувам глас: „Не тъжи, дервишо, ти винаги си вършил онова, което е достойно за теб!“

Старият мирза поклати глава:

— Ти си богат със знания и всеки съдия или управител на окръга може охотно да те вземе при себе си за писар. И аз още сега бих могъл да те взема за преписвач на книги в библиотеката на шаха. Там има уникални, редки книги, никому неизвестни даже по заглавие. Те трябва да се препишат, за да не се загубят за човечеството. Защо ти е да бродиш по пътищата? Нима те привличат скитането и прахта, мръсотията и камъните под краката?

Дервишът заговори глухо:

— На мен ми казват: „Защо не украсиш своето убежище с пъстри килими?“ Но, „когато се понесе призивният вик на героите, какво прави певецът с песента си?“ „Когато конят се носи в битка, как аз мога да полегна между цъфтящите рози?“[39]

Старецът, преизпълнен с учудване, разпери ръце.

— За какви войни говориш? Кой може да заплашва великолепния султан, най-силния от всички мюсюлмански владетели? Огньовете на чуждите бойни лагери ще се запалят едва тогава, когато той сам поиска да воюва…

— Страшен огън се движи от изток и всичко ще изпепели.

Старецът поклати глава.

— О, не! Докато Хорезъм шахът държи меча в ножницата му, всичко ще е тихо в долината Маверанагр и по всички граници на царство Хорезъм.

В стаята безшумно влезе стар роб с тежка верига на краката, захваната с каишки за пояса му, и внесе кошница с изобилна храна, купена за удивителния динар. Върху изтощеното му тяло бе наметнат къс раиран халат, дългите му полусиви коси падаха по раменете. Той разстла върху килима копринена покривка и нареди отгоре й питки, бадемови пирожки, чашки с мед, шамфъстък, бадеми, стафиди, захаросани парченца пъпеш и други сладкиши.

— Ще ми позволиш ли да поговоря с този стар роб?

— Говори, почетни пътнико.

— Откъде си родом, бащице? — попита дервишът.

— Отдалече, от руската земя. Аз живеех с баща ми, рибар на брега на голямата река Волга, а по тукашному я наричат Итил. Мене още като малък ме хванаха джигитите на съседния суздалски[40] княз. Княз по нашему е равно на ваш хан или бек. Нашите князе воюват помежду си и който победи, той взема от победения в плен и мъжете, и жените, и девиците, и децата. След това продава като овце всички в чуждоземна страна. Така мен и сестричката ми продаде на български търговци. Те ни отведоха в своя търговски град Биляр, на река Кама, а оттам всички пленници, и мен с тях, ни подкараха през пустинята тук, в Гургандж. А къде са продали сестричката ми — не знам. Отдавна беше това. Ето и косите ми побеляха като стар козел, а все още ми се иска да видя родния кишлак[41] на високия стръмен бряг на реката. Научих се да говоря по тюркменски и по персийски. Ако не бяха другите пленници от нашите, сигурно съвсем щях да забравя родната реч. Със земляците понякога се срещаме на пазара и си разменяме по някоя родна дума. Много от тях са тук, вървят и дрънчат с вериги.

— Как се казваш? — попита дервишът.

— Тук ми казват Саклаб, а нашите пленници ми викат както преди: „Дядо Слава“. Прости ми за смелите думи — и старецът се поклони на дервиша до земята, — но чух, че ходиш по далечни страни и точно като светец можеш да правиш от медни дирхами златни динари. Значи за теб ще е шега да ме откупиш от моя господар. Откупи ме и аз ще ти служа вярно и честно. Може би и в нашата страна, при руснаците, да отидеш, тогава и мен ще вземеш със себе си.

— Искаш да подмамиш роба ми ли? — намръщи се стопанинът.

— Къде ще мисля за роб — отвърна дервишът. — Аз самият живея като бедняк и се прехранвам с шепа олющено просо, ако ми го подаде щедра ръка.

— Явно тук, в далечната чужбина, ще се склони бедната ми глава? — промърмори с въздишка Саклаб, а на висок глас каза: — Заповядайте да опитате нашата трапеза! После внимателно пристъпи по килима, за да поднесе меден тас и пъстра кана с вода.

Мирза-Юсуф и дервишът измиха над таса ръцете си, изтриха ги с извезана кърпа и мълчаливо пристъпиха към яденето. След като опита от всички ястия, Хаджи Рахим произнесе учтиви думи на благодарност и поиска позволение да се оттегли.

На пустата улица той дълго стоя в сянката на дървото, загледан в старата порта.

„Няма да ми се удаде повече да видя този дом, в който добрият старец някога ме учеше да държа тръстиковото перо и да пиша първите букви. Не пожалих за него единствения ми златен динар, само за да мога по-дълго да съм с него и да слушам родния му, толкова близък за мен глас… А сега — отново на път!“

Мирза-Юсуф дълго гледа към вратата, зад която се скри странният гост.

Когато влезе Бент-Занкиджа, тя се обърна към него:

— Добри ми дядо Мирза-Юсуф! В моето сърце като змия се загнезди мисълта, че този дервиш Хаджи Рахим ал Багдадй много прилича на нашия избягал свободомислещ Абу Джафар, само дето е обрасъл с брада, почернял е от жегата и е трудно да познаеш в него предишното момче…

— Мълчи или нещастието ще се сгромоляса над нашия дом! Нима бих разговарял с безбожника, прокълнат от светите имами? Никога повече не ми говори за този гост. Живеем в такова време, когато до всяка пролука е допряно ухото на злобата и подслушва какво шептят нашите уста. И денем, и нощем ние сме длъжни да помним думите на поета: „Единствено мълчанието е могъщо — всичко друго е слабост“.

— Да мълча даже пред приятелите? Но нима този велик поет не е казал: „Заключи уста пред всички, освен пред приятеля“? Цял живот да мълчиш — не! По-добре смърт, но с песен и весела шега!

— Замълчи, замълчи! — завика старецът. — О, боже, помогни ми! Колко съм самотен! Нощта се простира, а повестта за великия Хорезъм шах още не е стигнала своя край. Аз все чакам от него славни подвизи, а виждам само екзекуции и никакви велики дела. Боя се, че героят ще се окаже каменен идол, празен отвътре, и в тази кухина летят само златисти молци и пълзят отровни скорпиони… Аллах, отправи взора си към мен и ме просветли!…

Част втора

Могъщият и страшен шах на Хорезъм

Глава първа

Утро в двореца

Службата при царя е монета с две страни: от едната е надеждата, че ще си спечелиш хляба, а от другата — страхът за живота ти.

(Саади Ширази, 13-ти век)

В сумрака преди настъпването на зората трима стари имами се промъкваха по тесните улици на Гургандж. Пред тях вървеше слуга с мъждив фенер от намаслена хартия. Старците прескачаха канавките като повдигаха дългите поли на широките си дрехи.

В тъмнината край затворените магазинчета за пипер, джинджифил и бои се усещаше остър пикантен аромат, а минеха ли имамите покрай редицата със сарашки работилници с натрупани вътре конски сбруи, седла и ботуши, се долавяше силният мирис на кожа. На площада ги спря груб глас:

— Стойте! Каква работа имате посред нощ?

— С милостта на височайшия ние, духовните лица, имами на великата джамия, бързаме към двореца на падишаха за утринната молитва.

— Минавайте с мир!

Тримата духовници приближиха до високите порти на двореца и спряха. И да почукат, нямаше да има полза, а пък е и оскърбително. Портата сама се открехна. Няколко ездача се появиха от тъмнината и се понесоха в галоп през площада. Тези пратеници на „най-великия и прозорлив защитник на вярата и справедливостта“ се отправиха в посока, известна само на онзи, който ги бе изпратил.

Старците пристъпваха внимателно от камък на камък, за да преминат през голяма локва, и влязоха през портата. Из широкия двор навсякъде крачеха воините на шаха. Двама часови видяха пристигналите свещенослужители и се отдръпнаха, за да им сторят път. Достолепните старци преминаха през няколко вътрешни двора. Сънените още стражи отваряха тежките порти със силно дрънчене на железните ключове. Накрая се показа двукрила врата, а от двете й страни, подпрени на копията си, стояха изпънати двама воини в железни ризници и шлемове. Приближи се слуга, вдигна високо глинения светилник с димящ фитил и каза:

— Пазителят на вярата още не е излязъл.

— Ще почакаме — отвърнаха тримата старци, след което свалиха обувките си, пристъпиха на килима, коленичиха и разтвориха пред себе си големи книги в кожени подвързии с медни закопчалки.

— Вчера четирима размирни ханове изпратиха малолетните си синове за заложници. Шахът устрои пиршество — опекоха дванайсет овни — каза единият имам.

— Какво ли ще измисли днес? — прошепна вторият.

— Най-главното е да се съгласяваш с всичко казано от него и да не спориш — въздъхна третият.

На Мохамед, шахът на Хорезъм, му се присъни сън: стои той в степта на един хълм и наоколо, докъдето поглед стига, са се струпали хиляди хора. Небето пламти от бронзовите лъчи на залязващото слънце, което все още е силно и ослепително, но бързо се спуска към еднообразната пясъчна равнина.

— Да живее падишахът! — долитат викове от отдалечените редици. Хората бавно се покланят и белите чалми скриват лицата им. Цялата тълпа коленичи пред повелителя, виждат се само халатите подобни на вълните в безкрайното Хорезъмийско море *.

— Да живее падишахът! — отзвучават като ехо последните отдалечаващи се викове и всичко замлъква. Слънцето се скрива и степта потъва в син здрач и мълчание. В угасващата светлина шахът вижда как приведените гърбове пълзят към него, изкачват се по склона на хълма.

— Достатъчно, назад! — заповядва ханът. Но гърбовете се приближават от всички страни, безброй гърбове в раирани халати, препасани с оранжеви пояси. На шаха му се струва, че в пазвата си всеки е скрил наточен нож. Хората искат да прережат гърлото на повелителя си. Той се хвърля напред и рита най-близкия, халатът се извива нагоре и отлита като птица — под него няма никой. Шахът отмята с крака другите халати и под тях също е празно.

„Но сред тях все пак има един човек! Той се е скрил, за да се доближи и да прониже с ножа си сърцето ми, сърцето, което живее и бие само за щастието и величието на славния род на Хорезъм шаховете.“

— Достатъчно! Шахът ви заповядва: отивайте си! — гласът му звучи глухо, едва се долавя — и всичко изчезва. Степта се разстила наоколо, пустинна, сива и няма. Жилавите стъбълца на тревата са като драскотини на фона на безжизненото небе. Сега шахът е съвсем сам в пустинята и без кон. А тук някъде, съвсем близо, зад някой от сивите хълмове, в лилавееща от нощния здрач вдлъбнатина се е притаил този единствен човек, който ще го погуби…

Всички желаят смъртта му, но само един се е решил да сложи край на живота на владетеля. Кой ли е той?

Отдалече като ехо звучи викът на тълпата:

— Да живее Джалал ад-Дин! Слава на храбрия син и наследник на Хорезъм шаха Джалал ад-Дин!

„Забравиха ме вече и са готови да целуват ръцете на сина ми? С това трябва да се приключи, достатъчно! Ще смачкам всеки, който се осмели да застане на пътя ми — дори да е багдадският халиф или моят непокорен син! Достатъчно!…“

Все още в полусън шахът чу шумолене около себе си и почувства как нещо хладно докосва лицето му. Страхът и страстната жажда за живот го заставиха мигом да напрегне всичките си сили и да скочи от леглото. Шахът отвори очи и тревожно започна да се вглежда в тъмните ъгли на стаята.

В голямото огнище в стената[42] от горещите въглени лъхаше топлина. До него имаше някой. Това бе дивата степна девойка, която му докараха вчера. В страха си тя отстъпи назад, закри се с ръце.

— Коя си ти?

— Аллах е велик! Аз съм Гюл-Джамал, тюркменка от пустинята. Вчера вечерта те доведоха тук сънен и ти както легна, така веднага и заспа. Аз се страхувах от тебе, ти така хриптеше и стенеше в съня си, сякаш умираше. Душаха те нощните диви[43]. Те летят в тъмното над юртите и през комините се промъкват вътре, за да мъчат тези, които в сърцата си таят убийство.

— А какво имаше в ръката ти? — и шахът стисна малките й длани.

— Боли! Пусни ме!

— Покажи ми какво криеше в ръцете си?

— Няма нищо и нищо не е имало. Искаш ли, ще ти изпея наша степна песен за славея, който се влюбил в розата? Или ще ти разкажа приказката за персийския принц, който видял в огледалото лицето на китайска принцеса?

— Не ми трябват приказки нито за розата, нито за принца… А!… Ето, намерих ножница от кинжал. Защо си дошла при господаря си с нож?

— Остави ме! Старците казват: „Не бий коня си, ще загубиш приятел“…

Гюл-Джамал се изплъзна и отскочи встрани.

— Вай-уляй! Ще ме удушиш! Страх ме е от теб!

Тя се хвърли към ниската вратичка и налетя на две слугини, които подслушваха.

Шахът приближи към огнището като дишаше тежко. В очите му, изпъкнали като на разярен бик, потрепваха алени пламъчета. Той почука с тръстикова пръчица по медната чаша и през вратата се показа стар слуга с козя брадичка, който се простря на пода пред него.

— Тази девойка довечера да доведете в стаята с килимите. Тук ли са векилът[44] и Великият везир[45].

— Всички чакат, теб, светлейши, чакат те също повелителят на новините[46], и тримата имами.

— А хан Джалал ад-Дин още ли не е дошъл?

— Опората на престола все още го няма.

— Нека почакат. Отивам в басейна. Доведи бръснаря да ми боядиса брадата и теляка да ми размачка гърба.

Шахът на Хорезъм излезе от стаята. Старият слуга, сух и прегърбен, със сълзящи зачервени очи, започна да събира възглавниците и памучните одеяла, да ги сгъва и нарежда в нишата на стената. Нещо проблесна на килима — той се наведе и вдигна наточен остър кинжал с дръжка от слонова кост.

— Та това е тюркменски нож… Ох, тези тюркменки! От гнева им трябва да е пазиш като от ухапването на отровния паяк каракурт[47]. Да го предам ли сега на векила или да го скрия? Ама кой пък ме кара да бързам?

В това време в другата стая шахът затегна шнура на широките копринени шалвари, омота едрото си тяло с раиран шал, пъхна ножа в сребърната ножница на пояса си и наметна на раменете си дълга, покрита с брокат самурена шуба. От нишата в стената той внимателно взе майсторски навита бяла чалма и с привичен жест я сложи на дългите си, полусиви къдрици. Като задържа дъха си, шахът се приближи до вратата и се заслуша, стиснал хладната дръжка на ножа.

„Внимаващият винаги е готов да отблъсне нападение. В тъмнината на лъкатушещите коридори на двореца внезапно може да ме порази ръката на изменник, изпратен от моя заклет враг, багдадския халиф…“

— Тук ли си, векиле? — попита той полугласно.

— Отдавна чакам моя повелител.

Владетелят повдигна желязното мандало и открехна вратата. Мъждиво осветени от двата светилника, привели ниско гръб, се различаваха фигурите на приближените сановници.

Мохамед напъха босите си крака в изстиналите през нощта обувки и премина в следващата стая. Там го очакваха слугите — един държеше глинен светилник, друг — сребърен тас, трети — стомна с извито тясно гърло. Те помогнаха на шаха да извърши ритуалното измиване[48] край водоема, където водата се стичаше в отвор в каменния под. Четвърти слуга му подаде дълга, извезана с коприна кърпа и обу пълните крака на повелителя с вълнени шарени чорапи.

Докато шахът се занимаваше с обличането си, векилът му съобщаваше последните новини:

— Много е студено навън. Всичко е покрито с бял скреж… Тримата имами дойдоха в двореца и очакват заповеди… Чака също и началникът на палачите Джихан-Пехливан… Вчера вечерта от Булгар пристигна голям керван с триста камили, натоварени с български сахтиянови ботуши, заедно със стотина пленени уруси[49]. Около двеста роби са умрели по пътя, макар почти всеки ден да ги хранили с просена каша със сусамено масло. Преди него друг керван е разграбен от тюркменските разбойници. Вероятно това е дело на ръката на Кара-Кончар.

— Ще разбия тюркменските чергарски станове! Но повече от всичко не ми дават мира поклонниците от Багдад. Не са ли забелязвани дервиши араби от Багдад? Те всички са шпиони на багдадския халиф, всичките ми мислят злото.

— Та какви са тези негодници, които могат да желаят злото на великия защитник на вярата?

— Такива станаха мюсюлманите!

Завършвайки обличането, шахът тръгна по обичайния маршрут, най-напред по коридорите, после по витата каменна стълба. С факли в ръце векилът и евнухът вървяха напред и отваряха вратите на господаря си по пътя му към върха на дворцовата каменна кула.

Глава втора

Нуба[50] за великия Искендер[51]

На площадка покрай стената с бойници в полукръг стояха двайсет и седем млади ханове — синовете на владетелите на Гура, Газна, Балх, Бамиян, Термез и други области. Тези юноши и още момченца, бяха задържани като заложници в двореца на шаха, за да не би техните бащи, феодалните ханове, да помислят да вдигнат меч за въстание. Сега всеки от тях държеше в ръце барабан и дайре с хлопки. Тук бяха и музиканти с дълги тръби, обои и медни чинели. Встрани стояха няколко главни военачалници от Хорезъмийската войска.

При появата на дебелия величествен шах всички подеха в един глас:

— Да живее много години непобедимият падишах, защитник на вярата, ужас за езичниците!

Върховният владетел обходи всички с намръщен поглед.

— А къде е Тимур-Мелик?

— Тук съм, господарю.

Високият, слаб и винаги весел Тимур-Мелик, неизменен спътник на Мохамед в неговите походи, излезе напред, хванал за ръка две момченца: едното беше най-малкият син на шаха от последната му жена, кипчакската ханка, а другият — неговият внук от сина му Джалал ад-Дин и тюркменката. Тимур-Мелик заведе момченцата до господаря си. Той се наведе към сина си и ласкаво го щипна по бузката, а внука си попита сурово:

— Къде се губи хан Джалал ад-Дин? Пак ли броди из степта?

— Татко замина на лов със соколи — каза момчето. Черните му очи гледаха напрегнато изпод бялата чалма.

— Тимур-Мелик! Да се изпратят конници в три посоки, за да намерят хан Джалал ад-Дин! Тюркмените продължават да нападат керваните, могат да нападнат и моя син.

— Ще бъде сторено, благословени!

Отвисоко, сякаш направо от облаците, прозвуча тънък, подобен на детски глас:

— Блажен е този, който бодърства! Щастлив е този, който не спи!

Върхът на високото минаре, като свещ, издигната в небето, заблестя с розовите лъчи на показващото се иззад далечните планини слънце. Сградите в града още бяха потънали в мъглив сумрак.

Най-големият от младите ханове подаде на Хорезъм шаха барабан. Мохамед възкликна:

— Слава на великия Искендер! Слава на завоевателя на света! Искендер премина през цялата земя на Иран чак до бреговете на Джейхун и Зарафшан[52]. Искендер е пример за нас, той е наш учител! Да му отдадем слава, нека три пъти високо изсвирим високо нуба.

Загърмяха дайрета и барабани, зазвъняха медни чинели. Дрезгаво зареваха дългите тръби, запищяха свирки. Три пъти всички подемаха звъна и грохота в чест на храбрия македонец. Когато затихнаха и гръмливото ехо още отекваше из високите кули на двореца, Тимур-Мелик възкликна:

— Отдадохме дължимата слава на великия грък Искендер Двурогия[53]. Мир на праха му! Но той поради младостта си успя да извърши само половината от това, което му предстоеше. Сега ние имаме нов Искендер, великият Мохамед — воинът, Мохамед — пълководецът, Мохамед — създателят на великата империя на Хорезъм! Да удължи Аллах царстването на могъщия повелител на ислямските страни, шах Мохамед Али ад-Дин! Да се прослави като непобедим пълководец и защитник на вярата! Нека изпълним в чест на нашия велик шах трикратна нуба!

В тихия въздух отново загърмяха дайрета, чинели, барабани и свирепо зареваха дългите тръби.

Мохамед стоеше до бойниците — суров, страшен и замислен, изпънал широки рамене. И изглеждаше така, сякаш велики мисли се роят под неговата белоснежна чалма.

— Мир вам! Вървете! — каза шахът.

Всички по ред, скръстили ръце пред гърдите си, притичваха със ситни стъпки до него; докосваха с устни полите на наметката му, отстъпваха назад и изчезваха към тъмната стълба.

Последен излезе Тимур-Мелик, хванал за ръка двете момченца.

— Татко обеща да ми донесе жив джейран — говореше внукът на шаха.

— А на мен падишахът ще ми подари обучен барс… за да изяде и твоя джейран, и тебе, змийче!… — отвърна синът на кипчакската ханша.

Шахът се облегна на издатината на бойниците. Долу в безпорядък се простираха плоски покриви. Дворецът се състоеше от множество ниски постройки, свързани с преходи в едно голямо, неправилно разраснало се здание. Заобикаляше го висока стара стена с тумбести стражеви кули. Неподвижните часови с копия рязко се открояваха на фона на просветляващото небе. Владетелят дълго гледа към пробуждащия се огромен град, потопен в дима, който се издигаше над плоските къщички. После очите му се спряха на един от дворцовите дворове, където под стара висока топола се белееше една юрта. В нея се беше притаила новата перла на харема, смуглата тюркменка Гюл-Джамал, която бе избягала от него сутринта. Тя не пожела да се помири с мрачните покои на палата и поиска за себе си юрта, за да живее така, както бе свикнала в степта, като простите тюркменки, вмирисани на пушек. Откарваше да се премести в харема при другите „рози на Едем *“.

„Все още не може да проумее как е длъжна да се държи! — мислеше си Мохамед. Ненапразно така я ненавижда царицата майка Теркен-Хатун… Какво надменно момиченце! Вдигнала ръка на господаря си! Ще видя как ще се гърчи и пищи, когато в килимената стая при нея влезе моят любим барс!…“

От подножието на кулата се дочуха викове. В утринната тишина думите се лееха ясно и отчетливо:

— Слушайте, правоверни! Шах Мохамед се отвърна от законите на исляма и прие ереста на алидите-шиити[54]. Той ласкае персийските еретиците и се е заобиколил с езичниците кипчакци. Баща му, шах Текеш, беше честен тюркмен, а Мохамед плюе на тюркмените. Не му вярвайте!

— Кой е този, който вие там? Векиле, защо не следиш за реда?

Векилът се поклони ниско пред шаха, сякаш искаше прошка:

— Там долу, от тъмницата вика един дервиш, шейхът Медж ад-Дин. Не го плашат нито оковите, нито затвора. Твоята премъдра майка Теркен-Хатун е особено благосклонна към него. От устата му обаче се леят безсрамни думи срещу неговия падишах. Вчера всички дервиши на града ни се събрали в полето и се заклели да се съберат и заедно да дойдат пред затвора, за да освободят този безумец, шейх Медж ад-Дин.

Мохамед разтърси векила за раменете.

— Умът ли си загуби! Бързо кажи на началника на палачите Джихан-Пехливан, че поверявам този бунтар в неговите здрави ръце… И да побърза, докато не са дотичали дервишите, за да го освобождават!

Шахът слезе от кулата и се озова в приемната, където го чакаха тримата сивобради имами. Повелителят събу обувките си до вратата, пристъпи към средата на стаята и се отпусна на мекия килим. Краката си той подпъхна под копринено одеяло, покриващо специално отверстие на пода, където бе разпален мангал с горещи въглени.

— Елате, седнете, учители мои!

Тримата имами, застанали на колене в края на килима, се приближиха, шепнейки арабски изрази на благодарност, и се настаниха до него, като също скриха крака под одеялото.

— Започвайте — нареди им шахът. — Обяснете, прав ли съм аз, най-силният повелител на ислямската земя, когато изисквам подчинение от багдадския халиф? А също така кажете какво трябва да сторя, ако халифът не ми се подчинява?

Имамите разгърнаха големите старинни книги, които бяха донесли със себе си, и започнаха поред напевно да прочитат текстове от Корана, за да докажат, че Мохамед, шахът на Хорезъм, е най-висшата власт на Земята след Аллах, че той винаги е прав и всяка негова заповед, всяка негова дума са свещени…

В стаята бе тъмно. През кръглия зарешетен прозорец, чак под самия таван, проникваше слаба светлина. Масленият светилник върху бронзова поставка разпръскваше мъждукащ светлик. Имамите четяха провлечено арабските фрази, без да гледат в текста.

Зад шаха стоеше важният „разстилан на покривки“, титла на главния отговорник за шахската трапеза. С една своя дума или повдигане на веждата си той даваше заповеди на слугите, които безшумно се плъзгаха по килима. Вторият сановник — „подаващият“ — поемаше сребърните блюда от главния готвач. А наоколо, през вратите надничаха лицата на сановниците, тълпящи се в очакване на шахската милост.

Черен роб със сребърна халка на носа постави над юргана широка ниска маса. „Разстилащият покривки“ с ловки движения метна отгоре й копринена покривка — достархан[55]. „Подаващият“ поднесе пред владетеля сребърен поднос с чашки горещ чай, подправен със сол и овча мас. На покривката постави купчинка тънки зачервени питки със запечени късчета сланина и съдинки с разтопено краве масло, сметана и мед.

Докато слушаше речта на имамите, шахът пиеше една след друга чашките и похапваше от питките. Накрая, затоплен от огъня и чая, падишахът се облегна върху мигновено подпъхнатите зад гърба му възглавници и захърка. Това бе ясен знак, че господарят е доволен от обясненията на учените имами. Всички безшумно се отдалечиха, изчезна масата с достархана, скриха се сановниците и слугите. Само черният роб приклекна близо до вратата в очакване да се събуди великият управник на ислямските земи.

Глава трета

Князът на гнева

В Гургандж всички познаваха високата мрачна „Кула на вечната забрава“, издигаща се на главния площад до шахския дворец.

Голям катинар висеше на ниска врата, обкована с желязо. Ключът се поклащаше на шията на пазача, който седеше на ниското стъпало до кирпичената стена и се подпираше на късото си ръждясало копие. На земята пред него бе проснато парче килим, върху което минаващите оставяха дарения: дървена купа с кисело мляко, питки, връзка лук, шепа медни пари… Пазачът понякога разрешаваше на по-щедрите да приближат до кулата и да поговорят със затворените.

В основата на кулата тъмнееха няколко кръгли отвора с решетки. От подземието долитаха глухи викове, които се усилваха, колчем се дочуеха стъпките на минаващите хора, и едновременно с това от отворите се подаваха костеливи ръце и опитваха с изпосталелите си пръсти да стиснат нещо, ала хващаха само празния въздух. Един обикновен селянин с раиран халат и избелял светлосин парцал, омотан около главата, и един молла с огромна белоснежна чалма хвърлиха по монета на пазача и безмълвно приближиха отворите в стената. Те подадоха парчета хляб на протегнатите мършави, мръсни ръце и тогава виковете се усилиха и се чуваха проклятията на онези, които не успяваха да се доберат до прозореца.

— Подайте на лишените от светлина!

— Пожертвайте стара риза! Изядоха ме кърлежи!

— Ох! О-ох! Настъпи ме!

Откъм пресечката се дочу шум от прииждаща тълпа. На площада излязоха дервиши с високи калпаци и дълги тояги. Те крещяха в хор молитвите си; зад тях търчаха любопитни зяпачи. Монасите се спуснаха към вратите на затвора и започнаха да мятат камъни и тояги, като опитваха да счупят катинара. Неколцина надникнаха в отдушниците на подземието и завикаха:

— Шейх Медж ад-Дин Багдадй! Жив ли си? Дойдохме да въздигнем хвала за теб, мъченико на вярата и истината! Сега ще те освободим!

От дълбините на подземието долетя протяжен вик и всички притихнаха.

— Да прокълне Аллах жестоките ханове, които потискат народа! Да порази той с мълниите на гнева си този, който вади меч на халифа! Да загинат всички палачи и грабители!

Пазачът, избутан от дервишите, побягна в двореца, а оттам вече се носеха кипчакските ездачи. Те разгониха тълпата с камшици и дервишите се разбягаха с викове по площада.

Отгоре над изходните порти на двореца, между бойниците, се появиха няколко човека. Единият, висок, в оранжев раиран халат, стоеше най-отпред. Останалите, мълчаливо скръстили ръце на корема, почтително очакваха неговите заповеди. Лош знак бе, когато владетелят на Хорезъм се появеше над портите на двореца — предстоеше нечия екзекуция.

През портите по двойки излязоха „джандарите“ — палачите на шаха — снажни, мускулести, в сини ризи със запретнати догоре ръкави и широки жълти шалвари, избродирани с червени шарки. Подпрели на рамене големи хорасански мечове, те се разтегнаха във верига около площада и отблъснаха напиращата тълпа. Последен вървеше главният палач, „князът на гнева“ Махмуд Джихан-Пехливан („най-силният в света“), висок, прегърбен, сух, разперил ръце — прословут удушвач. Халатът му бе затъкнат в жълти велурени шалвари и пристегнат с широк кожен колан. През рамото бе провесил платнен чувал — в него ще поднесе главата на най-важния екзекутиран.

Насред площада тъмнееше квадратен ров, издигаше се подиум и близо до него се възправяха четири стълба с напречни греди. Двама полуголи роба домъкнаха голяма кошница от върбови клонки и докато звънтяха с веригите си, я поставиха до подиума.

Тъмничарят отвори обкованата с желязо ниска врата. Главният палач, заедно с няколко помощника, се спусна в подземието. Оттам се разнесоха неистови викове, заменени след това от пълна тишина. Палачите изведоха от подземието петнайсет затворници. Всички те бяха приковани за десния си крак към една обща верига.

Потънали в мръсотия, с дрипи, които едва ги покриваха, с израснали през дългото заточение разчорлени коси, осъдените се хванаха здраво един за друг и, примижавайки от яркото слънце, се помъкнаха през площада. Вратата на затвора се затръшна. Отново увисна тежкият катинар и от зандана се подеха непрекъснати викове.

Стражата крачеше отстрани на окованите смъртници. Единият от тях, грохнал старец с гъста рошава коса, се препъна и се строполи на земята, повличайки със себе си двамата до него. Вдигнаха ги с удари и ги подгониха напред към мястото на екзекуцията. На подиума ги накараха да превият гръб, отпуснати на колене. Единият палач хващаше някой нещастник за косите, а главният джандар, хванал меча си с две ръце, с един удар отсичаше главата, показваше я на затихналата тълпа и я хвърляше в кошницата.

Тълпата питаше: „Кой от арестуваните е главата на дервишите, шейх Медж ад-Дин Багдадй?“ Изтощените от глад и болести затворници си приличаха. Когато отлетя главата на четиринайсетия, по целия площад се надигна вой:

— Падишахът говори! Падишахът заповядва!

Всички се обърнаха към площадката над портите на двореца. Застаналият отгоре владетел размахваше пъстра кърпа. Това означаваше: „Спрете екзекуцията! Шахът прощава на осъдения!“

Тогава главният палач изтри дългия си меч с червен парцал и извика: „Доведете ковача!“

Петнайсетият, последният от осъдените, беше Туган, възпитаникът на Мирза-Юсуф. Все още само момче, той гледаше с разширени очи, без да разбира какво се случва около него.

— Поклони се на падишаха за високата милост! — извика му палачът и като обърна момчето към двореца, го наведе към земята. Ковачът започна да разбива веригата на крака на Туган.

— Почакай! Къде тръгна? Още не съм свършил!… — възкликна майсторът, но момчето, като видя, че вече не е приковано към синджира на смъртниците, скочи от ешафода и се шмугна в тълпата. След него се носеха викове, а Туган, приведен, се провираше между прииждащите граждани, като се опитваше по-бързо да избяга възможно по-далече.

Площадът около затворническата кула опустя. Тъмничарят пак стоеше до вратата, подпрян на ръждясалото си копие.

Покрай стената се провираше момиче, забулено до очи в дълга кърпа. То приближи до отвора в подножието на кулата и страхливо извика:

— Тугане! Оръжейнико Туган!

Между решетките се провряха изтощени ръце, хриптящ глас отговори:

— Твоят Туган вече загуби главата си! Дай на нас да ядем, за да го поменем с молитви.

Момичето се свлече до отдушника и завика отчаяно:

— Тугане, обади се, жив ли си?

Нов вопъл долетя от подземието:

— Дай ни каквото си донесла! На твоя Туган вече нищо не му е нужно! Той сега се наслаждава на пилафа заедно с пророка в райските градини…

Момичето подаде на проврените в отдушника ръце хляб и пъпеш и се приближи към пазача:

— Кажи ми, Назар-бобо[56], вярно ли е, че момчето Туган е умряло?

— Навярно е умрял. Нали го поведоха с другите на екзекуция… — и пазачът посочи с ръка към площада.

В това време се приближи старият дервиш, мушна в ръката на Назар няколко монети и започна да му шепти на ухото:

— Защо сред екзекутираните го нямаше нашият светец, шейх Медж ад-Дин Багдадй? Отложиха ли екзекуцията или шахът му прости?

Тъмничарят скри парите в гънките на усукания пояс и промърмори:

— Господарят се разгневи на шейха заради проклятията му и заповяда по-бързо да го убият, докато дервишите не са успели да го освободят.

— Но той жив ли е още?…

— Не! Когато започнаха да извеждат осъдените от подземието, там слезе главният палач Джихан-Пехливан и собственоръчно удуши светия шейх…

Глава четвърта

Фалшивата сянка

Побързай да зарадваш с добра дума срещнатия: може повече да не се срещнете.

(Източна пословица)

Туган се измъкна от тълпата и попадна в тиха улица, оградена от дебели глинени стени. Улицата го отведе до бреговете на канала.

Мътната тъмна вода бавно течеше сред насипаните високи брегове. Дългите тромави лодки се полюшваха тихо, натоварени с денкове, сухи вършини, сено и скупчили се овце.

„Да можех да замина с такава лодка далече, в чужда страна… Но кой ще ме пусне да се кача такъв мръсен, покрит с рани, в парцаливата риза!“

Недалече от брега жълтееше пясъчна плитчина. Туган се разположи там — изплакна дрехите си, изми се, сгря се на слънце, отпочина си, потопен в мисли.

„Къде да отиде смъртникът, пуснат от затвора? Кой ще ме вземе на работа? Градът е малък, а хора много и всеки иска да заработи чашка пилаф… — момчето погледна към крака си, където продължаваше да виси тежката желязна халка с гравиран надпис: «Завинаги и до смъртта».

Моят стар Мирза-Юсуф няма да поиска да разговаря с каторжник, излязъл от затвора; единствена Бент-Занкиджа може би ще пожелае. Но нима ще посмея да се покажа пред нея така, покрит с язви, като прокажен?… Все пак май ще се наложи да се върна при моя господар Кара-Максум. Той ще успее да махне тази желязна халка.“

Туган започна да се промъква по дълга улица, от двете страни на която се простираха сергии, и продавачите седяха край тях на малки издатини, покрити с килими. Стоките висяха по разтворените крила на вратите или стояха на полиците покрай стените.

Улицата, покрита отгоре с платнища, тънеше в полумрак. Лъчите на ослепителното слънце падаха косо, осветявайки ту чифт жълти ботуши, извезани с розова и зелена коприна, ту кръгъл железен щит, гравиран със сребърен надпис от Корана, ту раирани платове, които търговците разгръщаха пред чергарите с рошави калпаци, обшити с вълча кожа, или пред група жени в ярки, пъстри дрехи.

Ковачницата на Кара-Максум беше най-крайната в реда на ковачите. Отвсякъде се носеше грохотът на чуковете и дрънченето на железни листове. Тук ковачите изработваха оръжия; криви саби, къси ножове, накрайници на копия.

Робите — перси и уруси — работеха само по шалвари, с кожени, прогорени на места престилки. Те работеха прегърбени над наковалнята и изработваха с малки чукчета изкусни шарки по медните тасове. Други с хриптящи въздишки блъскаха с тежки чукове по нажеженото желязо. Омазани със сажди момченца стояха до меховете, раздухваха въглените в огнището и тичаха с дървени ведра за вода.

Стопанинът Кара-Максум, дебел и широкоплещест, с боядисан в червено край на сивата си брада, седеше на глинена издатина, покрита с парче килим, навикваше работниците и отговаряше на поздравите на преминаващите. До него двама роби, единият млад, с жигосана дамга на челото (защото се опитал да избяга), другият стар, с равнодушно опушено лице, равномерно удряха с неголеми чукове по сноп железни пластини. Те вършеха най-ценната работа: без да нажежават острието, те изработваха по „студен метод“ знаменитата шарена дамаска стомана — „джаухар“.

— Ти за какво си ми дошъл тук? Връщай се обратно! — кресна стопанинът. — Да не мислиш, че ще взема при себе си в работилницата каторжник от зандана?

— Разреши ми да взема чук, аз сам ще разбия желязната халка…

— Да, че да изцапаш с престъпните си ръце моите чукове! Махай се, докато не съм те изгорил с клещите!

Туган отмина, изпълнен с гняв заради незаслужената обида. Момчето беше готово да тръгне накъдето му видят очите, когато спря разсеяния си поглед върху дервиша, приседнал до стената. Слънчев лъч се промъкна между покривалата на навеса и освети пъстрата дреха, съшита от разноцветни парченца.

Дервишът, мърморейки полугласно свещени слова, зашиваше с голяма игла розово парче върху избелелите сини, рижи и зелени кръпки.

Туган стоеше, разлюлян от обида и отчаяние. Черната му сянка подскачаше по коленете на дервиша.

— Виждаш ли, момченце, — каза светият човек, — аз приших нова кръпка на моето наметало, а върху нея падаше сянката ти. Заедно с кръпката аз заших и твоята сянка, сега ти си здраво свързан с мен и ще вървиш с мен като сянка.

Момчето се спусна към дервиша и седна до него.

— Истина ли говориш или ми се присмиваш? Аз ще ти служа и ще правя всичко, което ми заповядаш, само не ме отпъждай!

Дервишът поклати глава.

— Чух как те изгони надменният ковач. Защо тъжиш? Нима светът стана тесен? Бъди мой водач! Заедно ще отидем оттук в „благородната Бухара“. Никога не оставай там, откъдето те гонят, и отивай с доверчив поглед при този, който те вика… Сега ти си зашит към наметалото на дервиша и започва времето на новите ти скитания. Ела с мен, мой малък братко!

И като потропваше с тоягата си, дервишът тръгна напред, а зад него, куцайки, заплиташе крака изнемощелият Туган. Когато отминаха няколко ковачници, старецът се спря на ъгъла на улицата, до площадка, където опушен пътуващ ковач се суетеше край малка преносима наковалня. Той приличаше на жив скелет, покрит с кожа. Но тънките му ръце с привични движения работеха с чука и клещите и изработените черни дребни пирони равномерно и бързо падаха един след друг в дървеното ведро с вода.

— Ей, почтени уста[57]! Ще можеш ли да махнеш тази желязна халка, без да нараниш момчето?

— Ако ми дадеш два черни дирхема, ще стане — отвърна ковачът като се наведе да огледа халката. — От хубаво, здраво желязо прави падишахът веригите в своите затвори. Ако ми дадеш още един сребърен дирхем, ще ти изработя отличен нож от това желязо.

Дервишът извади кесия от пояса си и показа на ковача сребърната монета.

— Нека бъде както казваш… Но виждаш ли на халката надписа: „Завинаги и до смъртта“?

Така направи ножа, че този надпис да се запази върху него.

— Ще го имаш — промърмори старецът и побутна Туган. — Сложи крака си на наковалнята! — и шептейки добави: — „Завинаги и до смъртта“ се бий с шаха и неговите палачи!…

Глава пета

Щедрост

Потропвайки с тоягата си, дервиш Хаджи Рахим премина по тесните улици на огромния централен пазар на Гургандж.

Тук имаше редици с магазинчета за медни съдове, тасове, подноси и кани, излъскани, блестящи като огън, с изрисувани, изкусно издълбани шарки. Имаше и павилиончета с медни гравирани фенери за свещи и глинени купи, чинии и чаши. На някои сергии продаваха фини китайски съдове, бели или небесносини, а също и стъклени иракски съдове, които прозвънваха често при допир. От някои дюкяни ухаеше на редки целебни и ароматни балсами. Продаваха се и ценни лекарства като тангутския ревен, рициново и розово масло, сапунен прах „гасул“ от стрити треви, растящи на солена почва — целебни едновременно за кожата, за венците и за стомаха. Тук можеше да се намерят лечебна пръст, примесена с благовония, която се употребява за бани, и зелена персийска глина, премахваща космите, и бухарско укрепващо косъма масло, с което се маже главата, и тибетски мускус, индийска амбра и тъмни топчета упояващ хашиш.

Докато се провираше сред пъстрата тълпа, заляла като шумен поток пазара, Хаджи Рахим поспираше до дюкяните, сякаш очакваше подаяния, но всъщност внимателно се вглеждаше у всеки продавач.

Когато стигна до редиците, където бяха изложени камари платове и сукно, важните търговци, седнали с кръстосани крака, му хвърляха медни монети и казваха:

— Върви си с мир!

Те се страхуваха да не би черната ръка на дервиша да се докосне до сребристата копринена тъкан „симчжук“ или до скъпоценния златист брокат, поднасян в знак на уважение на могъщите и знатни бекове.

На тази редица Хаджи Рахим видя човек, който приличаше на този, когото търсеше. Той седеше сред другите търговци, облегнат на копринени възглавници. Отслабналото му лице, бледо като самаркандска хартия, и хлътналите черни очи говореха за прекарана болест. Седналите наоколо търговци се обръщаха към него с особено уважение и един през друг му предлагаха бадемови пасти, курабийки, варени в мед орехи и шамфъстък. Търговецът бе облечен в скъпа светлосива вълнена дреха и носеше пъстър копринен тюрбан. В ръка държеше китайска светлосиня чаша с чай, а на показалеца му синееше голям тюркоаз, носещ здраве.

Дервишът спря пред дюкяна. Търговците хвърлиха в купичката му за подаяния няколко монети, но скитникът продължи да стои мълчешком.

— Минавай с мир! — подканиха го мъжете. — Вече ти дадохме достатъчно.

Но дервишът продължаваше да не помръдва, докато накрая болният търговец премести погледа си върху него. Черните му очи се разшириха учудено.

— Какво искаш от мен? — попита.

— Казват, че ти си силен човек и си видял много през своя живот, докато си пътувал с кервани по света — изрече Хаджи Рахим. — Можеш ли да ми отговориш на един въпрос?

— Ако искаш да ти обяснявам свещените книги, то има хора, които знаят повече от мен — учени улеми и свети имами. Аз съм само търговец, умея единствено да смятам и да отмервам сукно.

— Достатъчно, свети дервише! Върви си с мир! — завикаха собствениците на дюкяните. — Дадохме ти каквото имаме — и хвърлиха в купичката му още бадемови пасти и орехи.

— Не, аз чакам отговора ти, защото моят въпрос се отнася за теб, уважаеми търговецо.

— Казвай тогава!

— Ако ти имаше приятел верен, предан, който е делил с тебе и мъка, и тежък път, и е гладувал заедно с теб, и е преминал през жега и снежна буря… би ли го ценил?

— Как да не го цениш? — отвърна търговецът. — Говори нататък.

Тогава дервишът се обърна към всички:

— Да бъде светъл кръгът ви, радостно утрото и сладко питието ви! Погледнете този, който беше и богат, и приветлив, пълен с доволство, който имаше щастлив дом и цъфтяща градина, както и винаги — пълна чаша за пир. Но аз не можах да отклоня от себе си бича на гневната съдба, нападките на нещастието и злобните искри на завистта. Бичът на черните нещастия ме гони дотогава, докато не се опразни ръката ми, не опустя моят двор, не изсъхна градината и не се разпръснаха приятелите от пировете. И всичко се промени. Аз започнах да се храня с тъга, коремът ми хлътна от глад, а нощем не долиташе „сънят, поруменяващ бледно лице“. Но ми остана един приятел. Той не ме изостави в странстванията, когато дълбок дол бе мое жалко жилище, и камък — мое легло, и босите ми крака стъпваха по бодливи трънаци. Приятелят ми тръгна заедно с мен към славния град Багдад, в свещената обител на молещите се — Мека. През цялото време той облекчаваше моите страдания, носеше товара ми и ме стопляше през хладните нощи. Но денят на щастливата съдба се бавеше и все не идваше. И накрая, когато достигнах богатата равнина на Хорезъм, внезапен гръм ме раздели с моя другар. И сега аз съм вечен брат на нищетата и нямам подслон за през нощта…

Болният търговец попита:

— Но защо те разделиха с твоя другар? Нали ако той е бил в родината на пророка, може да носи бял пояс, знак на поклонника хаджия. Кой се осмели да обиди и него, и тебе?

— Причина за раздялата ни е един търговец.

— Разкажи ми за него.

— Макар и да съм последният нещастник, но намерих по пътя един още по-нещастен човек — търговец, ранен от разбойници и изоставен, без да има кой да му помогне. Аз направих, каквото можах — превързах раните му, исках да го докарам до Гургандж — и запазих неговия златен сокол…

Болният, който слушаше изключително внимателно, трепна и прекъсна дервиша:

— Не продължавай! Ние всички вече знаем какво стана с него, нали сега той стои пред теб. Аз отдавна исках да те потърся, за да ти благодаря. Но кой е твоят другар? Може би аз ще мога да го избавя от застигналата го беда?

— Ти единствен можеш да ми върнеш приятеля. Той не може да носи бял пояс и да се нарича хаджи, защото той, както и шейтанът има опашка — става дума за моето магаре. Алчният управител на окръга, при когото ти остана да се лекуваш, ми го взе. Ако ми помогнеш да си намеря друго, ще се изпълни всичко, което искам.

— Ще си получиш магарето. Аз го откупих от хакима, то е тук, в двора. Не чуваш ли как реве и те поздравява? Но само това не е недостатъчно. Сега ти можеш да си избереш от този дюкян каквото пожелаеш: най-хубавите дрехи, велурени ботуши, платове — вземи всичко, което ти трябва.

— Аз съм дервиш! Имам грубо вълнено наметало и то ми е достатъчно. Но ще се възползвам от щедростта ти, само за да облечеш моята съвсем гола сянка. Тя ме следва навсякъде, но си няма нищичко, с което да прикрие отслабналото си тяло.

Търговците се засмяха.

— Ти се шегуваш, дервишо! Как е възможно да се облече сянка?

— Ами ето я, тя стои пред вас! — и мъдрецът посочи с ръка към бедното момченце Туган, облегнало се на стената.

Болният търговец плесна с ръце.

— Хасан, — обърна се към приближилия се слуга, — заведи това момче в дюкяна, където се продават готови дрехи, и го облечи така, както би облякъл пътник, заминаващ на далечен път.

— Всичко ли да му дам?

— Облечи го от глава до пети и му дай всичко необходимо: чекмен, риза, шалвари, чорапи, ботуши, пояс и тюрбан. А ти, уважаеми „джихан-гешт“, страннико всемирен, ела довечера при мен. Хасан ще ти каже как да намериш дома ми.

Слугата поведе дервиша и смутения Туган към дюкяна, където имаше най-различни дрехи: мъжки, женски и детски. И макар Хасан да им предлагаше да избират от най-доброто, хаджията посочи само онова, което бе здраво и удобно за път.

Когато момчето излезе от дюкяна облечено като син на гурганджски жител, със синя чалма около главата, Хасан подаде на спътника му кожена кесия и каза:

— Моят стопанин, почтеният Махмуд-Ялвач, поръча да ти дам също тези пет златни динара, за да не изпитваш никаква нужда по пътя. Освен това в двора на господаря ми те чака оседлано твоето магаре. Можеш да си го вземеш по всяко време. Явно си направил голяма услуга на моя стопанин? Той рядко е толкова щедър.

Вечерта Хаджи Рахим посети търговеца, който го чакаше в красива беседка, закътана сред голяма градина. Когато изпиха по чаша златист чай и слугата се отдалечи, търговецът попита шепнешком:

— За какъв златен сокол говореше днес?

Дервишът извади от гънките на пояса си златната пластинка с изрязаната на нея птица и я подаде на Махмуд-Ялвач. Той рязко я грабна и я скри в пазвата си.

— Запомни ми думите — каза след това. — Каквото и да се случи, дори и да се взриви Вселената, ако чуеш за мен, можеш смело да дойдеш в дома ми. Винаги ще ти помогна. Какво ще правиш в Гургандж?

— Утре заминавам за Бухара. Страхувам се да остана тук, където над главата ти непрестанно виси меч, без да подбира дали си прав или не. Не, по-добре тояга на странник и далечен път.

Глава шеста

Заговорът на царица Теркен-Хатун

С управлението на такава умна жена като Теркен-Хатун, влиянието на военната (кипчакска) аристокрация бързо разклати авторитета на престола. Кипчакците можеха безпрепятствено да опустошават завзетите от тях земи, макар да се явяваха там в качеството си на освободители, и по този начин събуждаха ненавист у населението срещу името на своя господар.

Акад. В. Бертолд

Широката порта Арк се разтвори и през нея, започнаха да излизат двама по двама конници с бели овчи калпаци, червени раирани кафтани и блеснали в златно закривени саби.

Мохамед, шахът на Хорезъм, с бял копринен тюрбан с елмазени блестящи нишки, начумерено яздеше широкоплещест дорест кон с богата златна сбруя. Малиновият брокатен халат на шаха, поясът и сабята му бяха обсипани със скъпоценни камъни, които блестяха ослепително на слънцето.

Малко след властелина следваха двама млади конници. Смугъл юнак умело направляваше вран тюркменски жребец със сребърен хамут. Това беше синът на тюркменката, наследникът на шаха Джалал ад-Дин. До него на петнист раванлия с дълга черна грива, сплетена на малки плитчици, яздеше момче в брокатен халат — най-младият и любим син на шаха от кипчакска принцеса. След тях се движеха важните сановници на Хорезъм, а конете им бяха наметнати с алени кожени покривала.

Свитата войници на шаха се раздели. Една част се придвижваше напред през главната улица на пазара и разгонваше с камшици тълпящите се любопитни, а другата половина от шахските джигити завършваше процесията.

Всички които срещаха процесията, падаха на колене и скланяха глава до земята. Те нямаха право да погледнат отблизо властителя на най-великата ислямска държава. Щом търговците чуеха разтърсващия дрезгав рев на дългите тръби и грохота на барабаните, набързо измъкваха от дюкяните килими и ги разстилаха направо в праха и мръсотията на пътя, по който минаваше шахът.

Шах Мохамед беше свикнал с възхвалите и възгласите, изразяващи преданост. Равнодушният му поглед пълзеше по безбройните раирани гърбове, привели се към копитата на дорестия му кон. По подпухналото му лице не можеше да се прочете абсолютно нищо. Белотата на чалмата особено ярко подчертаваше голямата му черна брада.

Пред портата на изхода от двореца на шахкинята майка Теркен-Хатун, от двете страни на пътя стояха отбрани кипчакски воини. Те бяха облечени в известните непробиваеми за стрели Хорезъмийски ризници и шлемове със спуснати над горната част на носа стрелки, в ръцете си бяха стиснали дълги гъвкави копия.

— Да живее и царува шах Мохамед непобедимият! — гърмяха възклицанията на воините, подети от тълпата; хората изтичваха от пресечките и се катереха на покривите на кирпичените стени.

Мохамед бе поразен от това, че както никога до сега, кипчакските воини бяха твърде много, няколко пъти повече от цялата му охрана. За какво са ги събрали? Да не би да е капан? Дали да не се върне, докато не е късно? Но не, що за подозрения! Нима може родната майка да устройва капан на своя син? Нима той след смъртта на баща си, шах Текеш, не остави на майка си власт, равна на неговата собствена? Нима кипчакските воини от нейния род кангли не участваха във всичките му походи и когато се връщаха в чергарските си станове не донасяха такава обилна плячка, за която бащите им не са и мечтали? Напред!

Мохамед шибна с бича забавилия се пред портите кон и той с два скока влетя във вътрешния двор.

Кипчакските старци в празнични халати хванаха юздите на животното. Хорезъм шахът скочи от седлото на разстланата кадифена пътека. Изправен и силен, въпреки годините си, се изкачи по стъпалата на терасата с тесни резбовани колони, подмина приведените гърбове и влезе в прохладните покои на двореца. Пред него изникна етиопец със златна халка на носа.

— Царицата на цариците идва да ви посрещне. Селям, Ваше величество! — негърът разтвори завесите и обяви високо: — Пазителят на вярата! Мечът на исляма!

Шахът направи няколко крачки напред. В полумрака на стаята, облицована с полирани дървени стени и зарешетени прозорци, блесна златният брокат на мъничка фигурка. От двете й страни в полукръг застинали на колене стояха двайсет от най-знатните кипчакски ханове. Мохамед скръсти ръце на гърдите си, поклони се, с бързи малки стъпки се приближи до майка си и прошепна:

— Селям, Теркен-Хатун, светлина на добродетелта, образец на справедливостта!

Гънките на броката се размърдаха. Кръглият тюрбан със сноп от щраусови пера почти докосна пода, после пак се повдигна.

— Бедната нещастна вдовица, твоята майка, поздравява великия повелител на света. Окажи ми уважение, достави ми радост, седни до мен!

Мохамед се изправи и очите му срещнаха мъничко лице, плътно покрито с белило и руж, и червените огънчета на черни язвителни очички. Теркен-Хатун, прибрала крака под себе си, седеше на осмоъгълен златен трон, подобен на поднос; Мохамед като управник на страната трябваше да седне до майка си, но там нямаше място — то бе заето от брокатената й дреха, затова шахът се отпусна на килима. Теркен-Хатун само това и чакаше, защото желаеше да покаже на своите кипчакци, че шахът на Хорезъм стои по-ниско от нея.

Вдигайки длани, Мохамед произнесе молитва и прокара пръстите по краищата на брадата си. Всички седнали наоколо шепнешком повториха молитвата.

Теркен-Хатун заговори с ласкав, нежен гласец, като поклащаше глава, при което брокатената купчина се размърдваше, а перата на тюрбана потреперваха.

— Извиках те, мой величайши, мой възлюбени сине, за да обсъдим заедно важни дела, които се отнасят до щастието и благополучието на нашия прославен род от шахове на Хорезъм и до съдбата на преданите ти кипчакски ханове. Трябва да пазим трона си, властта и приятелите си!

В стаята бе тихо. Само през процепите на решетъчните прозорци отвън долитаха отделни тътнежи от виковете: „Да живее Хорезъм шахът!“

— Слушам те, премъдра майко!

— До скромния ми дом долетяха слухове, че готвиш нови походи в далечни страни. Отново ще се понесеш по равнините на битките с великолепния си кон. Но кой може предварително да прочете предначертаното от всевишния, вписано в неговата „Книга на съдбата“? Ако загинеш като мъченик за правата вяра на бойното поле и се възнесеш като мълния право в райските градини, то тук без твоята могъща ръка може да настъпи безпорядък, да ни опази Аллах! А тъй като нашият горд внук Джалал ад-Дин предпочита да си шушука с тюркмените, в заговор да изколи всички нас, кипчакците, то трябва да помислиш не е ли по-удачно вместо Джалал ад-Дин да посочиш по-отрано друг да управлява страната на Хорезъм?

— Мъдри думи! Скъпоценни като елмаз! — възкликнаха кипчакските ханове.

— Ето защо — продължи царицата — след като се посъветвах с тези най-знатни ханове на родния ни кипчакски народ, аз реших, скъпи мой сине, да ти предам единодушната молба на всички кипчакци да определиш за наследник на престола твоя по-малък син Кутб ад-Дин Озлаг, дете на любимата ти жена, кипчакската ханша, а Джалал ад-Дин отпрати да управлява в най-отдалечените земи — той е постоянна заплаха за теб и за всички нас!

Всички притихнаха в очакване на думите на шах Мохамед. Той замълча, докато замислено усукваше на показалеца си края на копринено меката си брада.

— Ако откажеш, то всички кипчакци незабавно ще заминат за своите степи от Хорезъм и аз, като последна беднячка, ще се впусна в скитания заедно с тях.

Но като видя, че Мохамед все още се колебае, Теркен-Хатун обърна глава назад, където зад гърба й стоеше младият управител на нейните владения, Мохамед бен-Салих, бивш гулям — старши слуга, издигнат в сан от нея заради красотата му. Той разбра жеста на малката ръчичка, излезе от стаята и се върна почти веднага, хванал за ръка седемгодишно момченце в брокатено халатче.

— Ето го вашият нов наследник на престола — извика с властен, рязък глас Теркен-Хатун. — Обявявам на кипчакските ханове, бекове, воини и на обикновения народ, че Хорезъм шахът е съгласен да вижда у него опората на трона си.

Всички ханове скочиха, взеха момчето на ръце и няколко пъти го повдигнаха нагоре:

— Да живее, да пребъде нашият еднокръвен кипчакски султан!

Мохамед се изправи, взе на ръце сина си и го сложи да седне до баба му.

— Слушайте, бекове — каза след това. — Както виждате, изпълних желанието ви. Сега вие ще изпълните моята воля. Старият ми враг, багдадският халиф Насир, пак започна да заговорничи срещу мен и да подстрекава подвластните ми народи към въстания. Няма да има спокойствие в Хорезъм, докато злодеят Насир не бъде свален от власт. Тогава халиф ще стане назначен от нас и предан ни свещенослужител. Аз няма да се спра, докато не разгромя войската на халифа и не забия острието на копието си в свещената земя на Багдад.

Най-възрастният от кипчакците, недовиждащо сухо старче с тънка сива брадичка, каза:

— Ние всичките, като един, ще отправим конете си натам, накъдето ни посочи твоята могъща ръка. Но трябва първо да успокоим становете си, да помогнем на изплашените си сродници. От кипчакската степ пристигнаха пратеници и казват, че от изток в земите ни са нахлули незнайни хора, диви езичници, които не са чували за святата вяра на исляма. Появили са се със стада, камили и талиги. Заели са нашите пасища, прогонват хората от селищата. Трябва да побързаме натам, да спрем тези езичници, да отнемем стадата им, а жените и децата им да раздадем в робство на воините ни.

— Води войската в нашите степи! — викаха хановете.

Писарят мирза с калем в ръка приближи към шаха и коленичи пред него, протягайки му изписан лист хартия.

— Какво е това? — попита Мохамед.

— Височайш указ, че предаваш наследството на най-любимия от малките ти синове, шах Кутб ад-Дин Озлаг! Временно, до навършване на пълнолетието му, управник на Хорезъм и опекун на младия наследник ще бъде неговата баба, твоята майка, шахкиня Теркен-Хатун. А за възпитател и Велик везир на Хорезъм се назначава Мохамед бен-Салих, управител на владенията на царицата.

— А ти, мой велики сине, непобедими Хорезъм шах Мохамед, ще можеш да ходиш с войските си по целия свят и да воюваш с когото си поискаш, докато ние управляваме — допълни Теркен-Хатун.

Синът й подписа указа, без да го чете, и й подаде тръстиковото перо. Тя взе калема и с големи букви старателно изписа:

„ТЕРКЕН-ХАТУН,

ПОБЕДИТЕЛКА НА ВСЕЛЕНАТА,

ЦАРИЦА НА ВСИЧКИ ЖЕНИ ПО СВЕТА“.

Шахът се огледа, търсеше най-големия си син, Джалал ад-Дин, чийто поглед се страхуваше да срещне. Но младият хан го нямаше в залата-ти векилът прошепна на ухото на Мохамед:

— Хан Джалал ад-Дин, виждайки толкова много кипчакски воини, каза: „Аз да не съм овен, че да отивам в кипчакска кланица“, свърна встрани и отлетя като вятър.

Глава седма

Пленницата на харема

На раменете на векила лежеше трудната грижа за „доброто разположение на духа“ на тристате жени на шаха. В неговите задължения влизаше също да следи за поведението им и в случай на тревожни признаци на лекомислие, да докладва на самия владетел. Сега беше получил заповед да изясни каква е причината за въздишките и сълзите на девойката, доведена от тюркменските степи. Ето защо векилът повика гадателката Илан-Торч (Змийска люспа), опитна в разплитането и разгадаването на женските мисли. Тя бе и врачка, и знахарка, и разказвачка на весели и страшни приказки.

След като изслуша неясната реч на съветника, Змийска люспа разбра, че го тревожат три неща: дали в степта няма някой буен джигит, по когото да въздиша младата Гюл-Джамал, дали тя води тайни разговори със свободолюбивите тюркмени и дали е имала у себе си кинжал в нощта, която е прекарала при шаха.

— Разбрах всичко — каза врачката и подложи длани, в които се изсипаха няколко монети.

— Ах, не виждам нито една златна? — повдигна вежди жената.

— Донеси важни новини, ще получиш и златна…

Старата мършава и мургава гадателка, с големи сребърни обеци на ушите, мина през портичката в двора на новата перла на харема и се спря. Присвила черните си очи, тя огледа наоколо в двора, ограден с високи стени. Както и при другите шахкини, от едната страна се издигаше дълга постройка без прозорци, с тераса, на която се излизаше от пет многокрили врати. По средата на двора течеше ручейче, което се вливаше в кръгъл басейн. Отстрани цъфтяха две лехи с пищни рози. В дъното, до стените, под високата клонеста топола, самотно се белееше изящна тюркменска юрта, обшита с цветни шнурове.

Илан-Торч оправи раираната си наметка и се запъти към басейна. Средна на ръст, силно смугла девойка с продълговати черни очи седеше на каменното стъпало. Тя вземаше от светлосиня кашгарска чашка зрънца варен ориз и ги хвърляше на дребните сребърни каракуди. Знахарката падна на каменните плочи, целуна края на малиновочервената риза на девойката и поде с нисък, напевен глас:

— Селям на тебе, ненагледна „Усмивка на цвете“! Дай да целуна ръцете ти, да се докосна до сянката ти!

Врачката се настани до девойката. Думите на нежност, възхищение и ласкателство се лееха като непрекъснат поток, а тя си мислеше: „И за какво се е влюбил в нея падишахът? Тя е мургава, мъничка като кайсия, не притежава пищността на другите красавици в харема! Наистина чудатостта на нашите владетели е безкрайна!“

— Какво се говори сега в степта? — прекъсна я Гюл-Джамал.

— Неотдавна един хан ми изпрати камила, за да го излекувам от мъката по любимата девойка. Там всички те споменават, наричат те истинска щастливка. „Хорезъм шахът, казват, повече от всичките си жени обича нашата тюркменска красавица, надянал е на всичките й пръсти пръстени с камъни, които пръскат небесносини искри, опънал е бяла юрта с персийски килими и всеки ден й изпраща от своята кухня печени фазани и патици, пълнени с шамфъстък…“

— Напразно ме наричат жена на падишаха, аз съм триста и първата му жена! По-добре да съм жена на прост джигит. В степта ми завиждат, а аз тъгувам по вятъра, който носи из Каракум мириса на пелин и калуна[58]. Тук ме боли глава от постоянния пушек от шахската кухня. За какво ми е бяла юрта, като не виждам нищо друго, освен тази сива стена, стражевата кула с часовите и старата топола? Веднъж исках да се изкача на върха на дървото, за да погледам степта в далечината, но евнусите ме смъкнаха. После срязаха дори въжетата на люлката. Кажи, нима това е щастие?

— О, ако имах и една стотна част от това, което имаш ти, бих била щастлива. Но на мен никой не дава патица с шамфъстък!

— Момичета, — извика Гюл-Джамал, — пригответе трапеза. А ти, жено, поврачувай ми.

Две робини дотичаха до бялата юрта. Стара тюркменка, на главата с червена лента, обшита със сребърни монети, се приближи и се отпусна на земята. Втренченият й поглед започна да следи гостенката.

Змийска люспа разстла на каменната плоча тъмножълта кърпа и изсипа от червена торбичка шепа бели и черни бобови зърна. С тънка костна пръчица тя нарисува кръгове по разсипания боб и говореше непонятни думи на езика на номадското племе люти. По едно време ококори очи и започна да обяснява с хриптящ шепот:

— Ето какво казва бобът, както са ме учили старите хора. Има в степта един джигит, който, макар и млад, е голям батир[59]. И тигър да срещне, не ще се уплаши, а стрела ще пусне по него. Десет разбойници ако срещне — пръв ще се хвърли срещу им и всичките ще ги изколи. Този джигит по тебе тъгува, не спи нощем, все слуша любовните песни на певеца-бахши и гледа небето… „Нейните очи, казва, са като тези звезди“. Виждам, че въздишаш. Вярно ли говоря?

Гюл-Джамал трепна, зазвъняха златните и сребърните монети, нашити на ризата й. Тя искаше да откъсне една, но монетата не се поддаде.

— Ене-Джан, донеси ножица!

Илан-Торч хитро прошепна:

— А къде е малкият ти нож с бяла дръжка? Като всяко степно момиче ти винаги го носеше в пояса си.

Сянка на тревога премина по лицето на Гюл-Джамал. Старата тюркменка до нея тежко се надигна и изнесе от юртата големите ножици за подрязване на нишките при тъкането на килими. Гюл-Джамал отряза от ризата си тънка златна пара и я стисна в мургавата си ръка.

— Приказката за тъгуващия джигит сега я съчини. Защо не кажеш как се казва?

— Бобът не ми казва това. Единствено твоето сърце ще ти подскаже името на безумно влюбения.

— Кипчакците ме доведоха тук, в харема на падишаха, насила. В степта много джигити се състезаваха за мен. Но нима старците питат нас, девойките, към кого ни тегли сърцето?

— Тази пъстра сврака всичко обърка — сърдито я прекъсна старата тюркменка. — В сърцето на жената на падишаха може да лежи само едно име — името на нашия властелин, Мохамед, шаха на Хорезъм, прекрасен като Рустем[60] и храбър като Искендер. И всяка жена в двореца живее само за него и само за него мисли. Не слушай тази лукава жена, Гюл-Джамал!

През портичката влезе тлъст евнух с огромна бяла чалма и повика гадателката. Тя притича към всесилния страж на харема и започна да си шепне с него. Щом се върна, падна на плочника и като докосна с пръсти края на дрехата на девойката, каза:

— Прости на мен, недостойната. Сега майката на новия наследник, принц Озлаг шах, ме вика при себе си за гадания. Нямам време спокойно да си поседя… — още веднъж целуна получената златна монета и последва евнуха докато се скри зад портата.

Глава осма

„Пратеникът на тъгата“ може да донесе и радост

Хорезъм шахът се занимаваше с държавни дела в едни от най-отдалечените си покои. „И стените имат уши“, но не можеше да имат такива в тази стая без прозорци, облицована с килими, приличаща на кладенец, в който единствено горе, в отвора на тавана, нощем просветваше звезда. Тук шахът не се страхуваше да беседва на четири очи с главния палач или да изслушва векила относно новите лудории на многобройните си скучаещи жени. Тук той даваше шепнешком заповеди: тайно да удушат невнимателен хан, произнесъл по време на гуляй дръзки думи за своя повелител, или да се изпратят конници със закрити лица в имението на стиснат стар бек, който отдавна не е носил златни монети на владетеля. Неведнъж след тайна беседа с шаха в килимената стая на разсъмване от високата кула падаше с отчаян вик някой непознат и се разбиваше в камъните. Неведнъж при мъждивата светлина на полумесеца палачите хвърляха в тъмните води на буйната Джейхун гърчещи се в чували хора, неугодни на шаха. След това по широкия простор на реката се носеше песен:

През пролетта в твоите градини пеят славеи,

в цветната леха свеждат чело алени рози.

А гребците подхващаха припев:

О, прекрасен Хорезъм!

Тази вечер Мохамед седеше мрачен, неразговорчив, докато дворцовият векил му докладваше какви хора са посетили през деня сина му, хан Джалал ад-Дин:

— Пристигнаха трима тюркменци на прекрасни дългокраки жребци. Единият от тях криеше лицето си с шал. Забелязахме, че е млад, строен и очите му са остри като на ястреб.

— Защо не го задържа?

— Наблизо в горичката го чакаше цял отряд, четирийсет отчаяни тюркменски юнаци. Освен това на пазара в чайхана[61] на Мердан, където обикновено се отбиват тюркмените, мой човек чул, как неведнъж повтаряли името на Кара-Кончар…

— Кара-Кончар, страшилището за керваните!

— Точно той, господарю. Но можеше ли да допуснем, че наследникът…

— Той вече не е наследник.

— С устата на шаха говори Аллах! Но въпреки това е трудно да допуснем, че даже прост бек ще се унизи дотолкова, че да беседва с разбойник от керванните пътища…

— Какво ли няма да чуеш в днешното тревожно време!

— Не смята ли господарят, че ако Джалал ад-Дин замине надалеко, например на поклонение на гроба на пророка в Свещената Мека, шушуканията му с тюркмените ще се прекратят?

— Аз го назначих за управител на далечната Газна, на границата с Индия. Но и там той ще събере около себе си метежни ханове и ще ги уговори да тръгнат да нападат Китай. А после Хорезъм ще се раздели като разсечена с нож диня. Не, нека Джалал ад-Дин стои тук, под моя покрив, за да мога винаги да го наблюдавам.

— Мъдро решение!

— И все пак, векиле, ти дето само ми размахваш опашка, чуй ме внимателно! Ако още веднъж разбера, че разбойникът Кара-Кончар свободно обикаля из Гургандж, сякаш си е у дома, то твоята глава с угаснали очи ще бъде побита на кол пред двореца на Джалал ад-Дин…

— Да ни опази Аллах от това! — мърмореше векилът, отстъпвайки към вратата.

Влезе стар евнух.

— Съгласно заповедта ти, величайши, хатун Гюл-Джамал дойде в твоите покои и чака заповедите ти.

Шахът се надигна някак неохотно.

— Доведи я тук, в килимената стая…

Властелинът на Хорезъм излезе в коридора, наведе се, за да мине през ниската врата, и започна да се изкачва по вита стълбичка. В малка съседна стаичка той се притисна към резбованата дървена решетка на тясно прозорче и започна да наблюдава какво ще се случи в килимената стая.

Старият голобрад евнух, прегърбен, с широки бедра, увити в кашмирски шал, отвори резбованата врата. В ръката си държеше сребърен свещник с четири свещи. Погледна малката фигурка, увита с пъстър плат, и съчувствено въздъхна.

— Е, да вървим нататък! — изписка тънкият му глас. После отметна тежките завеси и вдигна високо свещника. Гюл-Джамал се промъкна вътре, като се изви така, сякаш очакваше отгоре й да връхлети нещо, остави обувките си до вратата и направи две крачки напред.

Тясната стая, потънала в червени бухарски килими, изглеждаше като кукленска, таванът се губеше високо в тъмнината.

Евнухът излезе. Ключът шумно се превъртя в ключалката. Високо в стената светна полукръгъл прозорец със сложно украсена решетка — там вероятно евнухът остави свещта. На противоположната стена тъмнееше също такова украсено прозорче. Не надничаше ли някой през него?

Гюл-Джамал бе чувала дворцовите клюки за някаква килимена стая. Жените от харема разказваха, че в нея палачът Джихан-Пехливан удушава жените, уличени в изневяра, а Хорезъм шахът наблюдава през украсено прозорче горе в стената. Нима е попаднала именно в тази стая?

Девойката обиколи помещението. На пода имаше няколко неголеми килима, обикновено използвани за молитви. „Навярно в такъв килим завиват обречената жена, когато я изнасят нощем от двореца?“ Тя нахвърли в ъгъла разноцветни копринени възглавници и се отпусна върху тях, но остана нащрек и потрепваше при всеки шум.

Изведнъж килимът, който се спускаше от вратата, се размърда и изпод него се показа глава на страшен звяр. В мъждивия сумрак две кръгли очи блеснаха със зелени искри.

Гюл-Джамал подскочи и се притисна към стената. Животното, чието тяло бе покрито с жълто-черни петна, безшумно пропълзя в стаята и се излегна, положило муцуна върху лапите си. Дългата опашка се извиваше и удряше по пода.

„Барс! — помисли си мургавата девойка. — Обучен за лов, людоед! Но тюркменките не се предават без борба!“ — и като падна на колене, тя повдигна края на постлания килим. Хищникът заръмжа и започна да се приближава пълзешком.

— Вай-уляй! Помогнете! — закрещя Гюл-Джамал, докато вдигаше килима. С един силен скок звярът я повали и тя се сви, скрита под постелката. Пантерата удряше с лапи и се опитваше да раздере дебелата тъкан.

— Помощ! Настанал е последният ми ден! — крещеше момичето, когато чу силно чукане по вратата и спорещи гласове. Виковете на хората и ръмженето на звяра се усилиха и издигнаха… После шумът затихна… Някой отметна килима…

Висок слаб джигит с черна овча шапка над раздрана от слепоочието до брадичката си буза стоеше над нея и изтриваше в края на килима своя меч-кончар. Старият евнух, вкопчил се в ръкава на младия мъж, се опитваше да го избута навън.

— Как посмя да влезеш тук, в забранените покои? Какво стори, нещастнико? Как посмя да съсечеш любимия барс на падишаха? Повелителят ще те набие на кол!

— Отдръпни се, голобради! Или ще отсека и твоята глава.

Гюл-Джамал се надигна, но отново падна безсилно върху възглавниците. Животното лежеше в средата на стаята и сякаш държеше в лапи отсечената си глава. Тялото му все още потръпваше.

— Жива ли си, хатун?

— Ти си тежко ранен, смели джигите! Кръв се стича по лицето ти.

— Е, нищо и никаква работа! Белегът през лицето е украшение за воина.

В стаята се втурна началникът на охраната Тимур-Мелик. До вратата се тълпяха няколко стражи.

— Кой си ти? Как попадна в двореца? Как посмя да се биеш с часовите? Дай оръжието!

Джигитът, без да бърза, прибра меча в ножницата и спокойно отговори:

— А ти кой си? Не си ли ти началникът на стражата — Тимур-Мелик? Селям на теб! Трябва да видя шаха по много важна работа, отнасяща се до него. Лоши вести от Самарканд.

— Кой е този дързък човек? — прогърмя властен глас. В килимената стая с широки крачки влезе Хорезъм шахът, положил длан на дръжката на кинжала.

— Селям на теб, Велики шах! — поздрави джигитът, като допря длан до гърдите си и леко се поклони. После рязко се изправи. — Ти тук си зает с шегички да плашиш със степни кожи слабите жени, а по света стават важни работи. На пътя на керваните срещнах пратеник от Самарканд. Той преуморил коня си и бягаше пеша, чак докато се строполи от умора. Като безумец той твърдеше: „В Самарканд избухна въстание. Убиват всички търговци и ги окачват по дърветата като овчи трупове в месарница.“ Начело на въстаналите е твоят зет, султан Осман, управител на Самарканд. Искал да пререже гърлото и на твоята дъщеря, но тя със стотина предани джигита се е затворила в крепостта и се отбранява денонощно. Ето писмо от нея…

Великият владетел дръпна от ръцете на джигита червен свитък и го отвори с върха на кинжала си.

— Ще им дам аз едно въстание! — мърмореше, докато се опитваше да прочете писмото на мъждивата светлина. — Самарканд винаги е бил гнездо на бунтовници. Слушай, Тимур-Мелик! Незабавно да се съберат кипчакските отряди! Аз тръгвам за Самарканд. Там няма да стигнат тополите и въжетата, за да обеся всеки, осмелил се да вдигне ръка срещу сянката на Аллах на земята… Тази жена отнесете в нейната бяла юрта и извикайте лекар… Джигите, как се казваш?

— Е, не е важно! Просто така, един обикновен джигит във великата пустиня…

— Ти ми донесе „черна вест“, а по древен обичай аз съм длъжен да умъртвя „пратеника на скръбта“. А освен това съсече любимия ми барс. Каква присъда да ти отредя не знам…

— Аз зная, господарю! — провикна се Тимур-Мелик.

— Позволи ми да кажа.

— Говори, храбри Тимур-Мелик, и го обяви от мое име на дръзкия джигит.

— Във военните дела изпуснеш ли ден или дори час — значи да изпуснеш победата. Джигитът показа голямо усърдие и донесе важно и полезно писмо за Ваше величество. В него се казва, че дъщеря ви е жива и храбро отблъсква нападението на врага, сякаш тя самата е воин. Ти, мой Велики падишах, ще се понесеш към Самарканд и ще успееш да спасиш храбрата си дъщеря от гибел. За такава услуга шахът прощава на джигита девет пъти девет негови престъпления. А в замяна на убитото животно Хорезъм шахът ще получи нещо много по-голямо от него — същия този отчаяно смел джигит, и ще го назначи стотник — предводител на сто конника-тюркмени, които воинът трябва сам да доведе. Те ще постъпят в твоя отряд като лична охрана…

Владетелят стоеше изумен и навиваше къдрица от своята черна брада на пръста си, украсен с елмазен пръстен.

— Соколът от пътя си не се отбива, шахът две различни думи не казва — с достойнство произнесе джигитът и попита като се наведе и грижовно взе на ръце Гюл-Джамал.

— Къде ще заповядаш да отнеса тюркменската девойка?

На прага за миг се спря — висок, слаб и намръщен — и каза, обръщайки се към Хорезъм шаха като към равен:

— Селям на теб от Кара-Кончар, страшилището за твоите кервани! — и гордо продължи.

Шахът гледаше Тимур-Мелик и не знаеше да му се ядосва ли или да му благодари. А Тимур-Мелик се смееше гръмко.

— Какъв дързък храбрец! А ти, господарю, казваше, че на тюркмените не трябва да се доверяваш. Та с войска от такива джигити Вселената ще покориш!

… Изминаха няколко дни. Когато в нощния мрак над минаретата увисна тънкият сърп на полумесеца, няколко безшумни сенки се плъзнаха край двореца в една от пресечките и се спряха там, където клоните на старата топола се скланяха над стената.

Стълба от изплетено от косъм въже с кука в края бе преметната през стената. Една сянка се покатери горе. Над бялата юрта се извиваше дим, през цепнатините светеше. В тъмното, след крясък на сова от юртата излезе забулена жена…

В мрака се чуха думите:

— Всички тюркмени са братя! Селям! Здрава ли е хатун Гюл-Джамал?

— Аз съм нейната прислужница. Горко ни! Хорезъм шахът вече три дена откакто замина с войските си да усмирява въстаналия Самарканд. В двореца сега бди острото око на свирепата старица, ханшата майка Теркен-Хатун. Тя заповяда да пренесат нашата Усмивка на цвете в каменната кула на двореца и удвои стражата. Каза, че Гюл-Джамал ще остане в кулата до края на живота си.

— Ти се добери до нея. Ето ти златен динар за евнуха, а ето още два за стражата. Предай на хатун Гюл-Джамал да каже на ханшата майка, че иска да каже молитва на гроба на светия шейх, който се намира извън града, край големия път. Теркен-Хатун няма да посмее да й откаже молитва, а когато излязат от града — там вече Кара-Кончар ще стори, каквото е нужно.

Сянката отново се покатери върху стената и изчезна в мрака. Слугинята прошепна:

— Няма в света по-злобна и по-хитра жена от Теркен-Хатун! Ако поиска да изтрие някого от лицето на земята, кой ще се бори с нея?

Глава девета

В градината на изпадналия в немилост наследник

Ето конят и ето моето оръжие!

Те ще ми заменят угощението в градината.

Ибрахим Монтесер, 10-ти век

Тимур-Мелик беше опитен воин, видял немалко сражения. Той не се страхуваше от опасностите. Неведнъж сабята на врага беше се извивала над него, копие беше пробивало щита му, стрели се бяха впиваха в ризницата му; барс го беше нападал, смъртта се бе реяла над него, затулвайки очите му с черен облак. Какво още можеше да го изплаши? Ето защо, без да се бои от гнева на Хорезъм шаха, воинът отиде в извънградската градина Тилял, за да се види с нейния собственик, изпадналия в немилост син на шаха Джалал ад-Дин…

Завари младия хан в дъното на гъстата градина. Джалал седеше самотно на килим, потънал в размисъл. Като видя госта си ловко се надигна и тръгна да го посрещне.

— Селям на теб, храбри Тимур-Мелик! Поканих при себе си неколцина приятели, но повечето изпратиха „съжаленията“ си, като ми съобщиха, че поради болест не могат да дойдат. Само трима номади от степта и ти, Тимур-Мелик, не се побояхте да посетите изпадналия в немилост владетел на далечната Газна, която, разбира се, никога няма да ми се удаде да видя.

— Волята на шаха е свещена — каза опитният воин, отпускайки се на килима.

— Нима съм виновен — продължи замислено Джалал ад-Дин, — че съм роден от тюркменка, а всички кипчакци искат да имат за наследник кипчак? Нека да е кипчак, ала нека и баща ми позволи да замина като обикновен джигит на границата, там постоянно има сблъсъци. Аз обичам буйния кон, светлата сабя, степния вятър и не искам да се излежавам на килима, докато слушам песните и приказките на старците.

— Но нали войната е наоколо — каза Тимур-Мелик. — Кипчакските бекове молят шаха да потегли с войската си към тяхната степ. Там от изток пристигнал непознат народ, той завзема земята ни, гони кипчакския добитък от хубавите пасища…

— По-добре баща ми да изгони от Хорезъм всички кипчакци и да управлява без тях — отбеляза Джалал. — Те се изнежиха и развратиха. В тежка минута ще го предадат.

— Защо мислиш така? — попита го събеседникът му.

— Когато шахът не се доверява на народа на Хорезъм и предава защитата на властта и реда на чуждоземците кипчакци, прилича на този стопанин, който поверява опазването и стригането на своите овни на степния вълк. Скоро ще се окаже без кожи и овни, а и сам ще попадне в устата на вълка.

Джалал ад-Дин погледна към стоящия встрани гулям и помръдна с вежди. Слугата се приближи и се поклони.

— Имаме богата трапеза за много гости, а тях ги няма. Постави стража на пътя и заговаряй всеки, който мине наблизо. Сред минаващите намери такива хора, които биха развеселили душата ми. Доведи ги тук. Докарай и любимите ми жребци: ако поканените гости не пристигнат, ще нагостя коне си и бедняците от пътя…

— Ти ме повика и ето, аз съм тук! — разнесе се спокоен глас. От храстите в градината се показа висок, слаб тюркмен с голяма овча шапка. Той се поклони, като постави ръка на гърдите си.

— Радвам се да те видя, хищнико на пустинята, Кара-Кончар. Ела и седни при нас!

Али Джан, десетник от крепостниците на източната граница на Хорезъм, препускаше с петима джигити по широкия път на керваните. Той правеше съвсем малки почивки, само колкото да нахрани конете. Али Джан се страхуваше, че няма да успее да докара до Гургандж своя необикновен пленник. Срещаните пътници се спираха и питаха какъв опасен разбойник са хванали. Конници препускаха до тях, вглеждайки се в лицето на завързания. Но Али Джан удряше с бича всички, които се приближаваха, и любопитните изчезнаха.

Бяха прегазили два канала, преминаха по разклатения мост от върлини и клони и в далечината между тополите вече се мяркаха сините кахлени джамии и минарета на Гургандж. Изведнъж пътя му препречиха шестима конници в малинови кафтани, яхнали врани коне с бели сбруи.

— Спрете, джигити!

— Махнете се от пътя! — извика Али Джан. — В името на пазителя на вярата, не задържайте пристигащите за диван-арз[62] младежи по важни дела.

— Точно вие ни трябвате. Синът на Хорезъм шаха Джалал ад-Дин ви заповядва да се отклоните от пътя и веднага да се явите при него в градината.

— Трябва да продължим без да се бавим никъде, отиваме право в Гургандж при нашия началник Тимур-Мелик…

Но конниците здраво държаха поводите на коня на десетника.

— Самият Тимур-Мелик сега е тук, в градината, седи заедно с бека и двамата слушат песни. Отбивай! На теб говоря! Защо се дърпаш? Пленникът ти няма да умре, а Джалал ад-Дин ще ти подари шуба, ще те нахрани с пилаф и ще ти даде шепа сребърни дирхеми. Ако знаеш само какъв е пилафът на бека! Такъв пилаф никъде другаде няма да опиташ!

Али Джан усети приятния аромат на овча мазнина и извика на джигитите си:

— Спрете! Отбийте насам. Тук ще изпитаме наслада!

Джигитите, заедно със завързания пленник, свиха от пътя, подминаха намръщените часовои край високите порти и влязоха в първия двор. Сред утринния сумрак в шест огнища, разположени в редица, горяха високи пурпурни пламъци. Край тях се движеха жени в малинови дрехи. В червените отблясъци на огъня те сякаш горяха.

Конниците скочиха от конете и ги завързаха към няколко стълба. Пленникът остана на седлото. Неговият кон местеше крака, мяташе глава и се дърпаше към другите коне, на които джигитите хвърлиха по наръч сено. Жените притичаха, наобиколиха пленения, дивяха се на необичайния му вид.

Той бе привързан с въжета към коня. Синята дълга дреха с червени ивици по ръкавите и плоската шапка от кече със закривени нагоре краища говореха за някакво чуждо племе. От слепоочията му като два биволски рога се спускаше до раменете сплетената на две плитки черна коса. Дръпнатите му очи изглеждаха дивашки, неподвижно вторачени в една точка. Сред тълпата шепнеха:

— Та той си е направо мъртвец!

— Не, още диша. Всички езичници са издръжливи.

— Върви след мен! — заповяда слугата. — Домъкни и този изрод.

Али Джан отвърза коня с пленника и внимателно го поведе по пътеката през сенчестата градина, където младите прасковени дървета се редуваха с тъмно зелените листа на високите брястове.

Вадичка с бързоструйна вода се виеше около неголяма беседка. Пред нея в редица стояха дванайсет жребци — шест врани и шест златисто рижи, с блестяща като коприна козина, с разресани гриви и заплетени в тях малинови ленти. Всеки жребец беше завързан с верига към нисък стълб. Двама джигити с медни подноси обикаляха жребците и ги хранеха от ръка с парчета пъпеш.

Али Джан бе така поразен от красотата на конете, от техните огнени очи и лебедови шии, че не можа веднага да види групата хора, седнали под огромен стар бряст. Площадката, покрита с персийски килими, беше отрупана със сребърни блюда и стъклени иракски вази. Върху тях пъстрееха в разноцветни багри захаросани[63] сладкиши, бонбони, пресни и сушени плодове и други сладости. Няколко мъже се бяха разположили в полукръг. Отделно седеше мургав юноша с индийска чалма и черен чекмен: към него всички се обръщаха почтително, като към домакин. До площадката свиреха старателно няколко музиканта: едни с лъкове, други със свирки, а двама изтръгваха глухи трели от дайрета и изпълваха градината с причудливите звуци на упойваща музика.

— Гелюбсен, гелюбсен[64]! — извика смуглият младеж и скочи стремително. След него станаха и всички останали. Когато домакинът приближи към неподвижния пленник, Али Джан разбра, че срещу него стои синът на шаха, Джалал ад-Дин.

— Ти ли го хвана? Къде го намери?

— Срещнах го в степта до Отрар. Ама е здрав и жилав, едва го овързах!

— Кой е той? От кое племе? Какво казва?

— Не иска да отговаря. Мълчи.

— Като че ли животът изтича от лицето му. Умира ли?

— Не знам, светлейши хане. Аз препусках с все сили, за да го докарам жив пред очите на Хорезъм шаха.

— Уморил си го от язденето. Трябва да го накараме да говори.

Джалал ад-Дин плесна с длани, появи се слуга.

— Извикай лекаря Забан; нека дойде с всичките си шишенца и лекарства. Кажи му — човек умира.

— Веднага, хане мой!

Пленникът започна да се съживява. Очите му се разшириха, от разтворената му уста се изтръгваха глухи звуци и той завика, опитвайки да се измъкне от въжетата.

— Какво вика? — попита младият владетел.

Али Джан обясни:

— Видя конете ти и се възхищава: „Хубави коне! Красиви коне! Но няма да останат тук. Всички ще се озоват в табуна на Чингис хан непобедимия. Той единствен ще язди твоите коне!“

— Как разбираш думите на този езичник?

— Ходех преди с керваните в Китай, сред татарските[65] станове, там се научих да говоря на техния език.

— А кой е този Чингис хан непобедимият? Защо е непобедим? Как смее този езичник да говори така дръзко? — сърдеше се Тимур-Мелик. — Единствено Хорезъм шах Мохамед е непобедим повелител на всички народи. Ще съсека този пленник, ако ще говори така.

— Нека да си говори каквото иска — прекъсна го Джалал ад-Дин, — а ние ще разберем всичко, каквото знае за този непобедим татарски вожд.

Иззад храстите в градината се дочу тънък клас. Някой бързо се приближаваше и викаше в скоропоговорка:

— Да даде Аллах на всички мюсюлмани такива доблести, каквито има у сина на повелителя на правоверните, най-светлия и най-храбрия Джалал ад-Дин, притежател на светлия меч и най-прекрасните в света коне! И да се стовари неговият меч с оглушителен гръм на главите на всички врагове на исляма!

Дребен човек с дълга брада и огромна чалма бързо вървеше по пътечката. В ръце държеше кожена чанта и голяма глинена бутилка. Разни медни прибори, ножички и стъкълца, провесени на пояса му, звънтяха при всяко негово движение. Приближавайки се до господаря си, той се поклони до земята.

— Твоя милост ме изтръгна от глъбините на нещастието. Твоята обилна щедрост ме доведе до твоите врати. Сега ми казаха, че трябва да спася един умиращ…

Потокът на красноречието на лекаря беше прекъснат с един жест от ръката на Джалал ад-Дин.

— Доктор Забан! Нека гласът ти си отдъхне, а ти прегледай този болен човек и излей върху него цялата премъдрост на твоите знания и всички лекарства от твоите стъкленици. Постарай се да оживее.

— Аз съм твой слуга, твой роб, каквото чуя от моя хан, това ще изпълня!

И дребният лекар започна да се разпорежда. Слугите развързаха пленения и го свалиха от коня. Той едва стоеше, прегънал крака, застинал в положението, в което беше на седлото. Слугите се докосваха гнусливо до чуждоземеца, шепнеха молитви и по указанията на лекаря свалиха дрехите му и го положиха на разстлана плъстена постелка. Той лежеше покорно, в безсъзнание, избелил очи.

Лекарят започна да реди заклинания и да полива гърдите на болния с прозрачно масло, да остъргва с костна лъжичка червеите, покрили като оризови зърна засъхналите рани.

— Вече се завъдили червеи… Но в Свещената книга пише: „Колкото болести е създал Аллах, толкова премъдрият е създал и лекарства, за да лекуват тези болести.“

Когато от раните потече кръв, лекарят сложи върху тях намаслен памук и заповяда да увият цялото тяло в плат.

— О, светлейши хане! О, мой повелителю! — обърна се накрая към Джалал ад-Дин. — Аз съм арабски лекар — „кадах“, специалист съм по очни болести и махане на перде, изучил съм книгите на ромея Хипократ, намествам изкълчено, прогонвам смъртта. Аз съм твой роб и слуга и завися от твоята милост. Заповядай да дадат кана старо вино, за да приготвя лекарство. След моето лечение болният ще проговори и ще приказва ден или два, а после ще умре или ще оздравее, според това каква е волята на Аллах…

Като получи вино, лечителят го смеси с разноцветни прахчета и ту сам отпиваше от билковото лекарство, ту поеше болния, който се свести и наистина започна да говори.

С трескаво, разгорещено лице плененият отначало пееше и крещеше непонятни думи, после започна да говори плавно, с отмерена реч, като че ли рецитираха стихове. Али Джан внимателно слушаше и превеждаше.

— Прекрасна, радостна е моята родина и няма по-хубава от нея — говореше пленникът, устремил горящите си очи в далечината. — Трийсет и три пясъчни равнини са се разпростряли от край до край между розови хребети. И най-добрият в препускането кон няма да може да ги обиколи. Във високата тучна трева бродят диви зверове, препускат антилопи, пеят звънкогласи птици. В тюркоазеното небе прелитат бели лебеди и гъски… За всички има място в степите на моята родина, няма място само за моя беден стан. Силни племена с алчни ханове заграбиха от нас зелените пасбища и сега там бродят чужди табуни с охранени коне и стада бикове и овце… А за моя беден, слаб стан останаха само каменистите пустини и скалистите клисури. Там стадата залиняха, оредяха, конете измършавяха и се олюляваха от слабост. За всичко са виновни надменните ханове и техният главатар, Чингис хан, червенобрад, непобедим, повел монголците към други страни за грабежи…

— Какъв Чингис хан споменава той? — попита Джалал ад-Дин.

Али Джан преведе въпроса. Плененият възкликна:

— Кой не познава Темучин Чингис хан! Аз избягах от него. Той не прощава на тези, които се осмеляват да стоят пред него, без да превиват робски гръб! Той отмъщава на непокорните, преследва всички, които някога са се борили срещу него, и изколва целия род, до последния младенец.

— Кой си ти? Защо така смело говориш против Чингис хан?

— Аз съм свободният мерген[66] Гур хан-багатур[67]. Сам съм си хан, сам съм си нукер[68]-дружинник, аз напуснах войската на Чингис хан, защото този киселолик старец заповяда да пречупят гръбнака на баща ми и брат ми, защото прибира най-красивите момичета и ги прави свои робини, защото не търпи по цялата земя никаква друга воля, освен неговата собствена, хаганска воля. Аз ще стигна до края на света, където живеят само зверове и такива свободни ловци като мен, и ще живея там, където няма да се доберат нукерите на злобния Чингис хан.

— Къде е сега Чингис хан? Какво подготвя? — попита синът на шаха.

— Сега царството на Чингис хан прилича на езеро, препълнено с вода, която бентът едва удържа. Чингис хан стои готов, всичките му воини са наострили мечове и само чакат заповед, за да се нахвърлят върху западните страни. Бързо ще достигнат дотук и ще разграбят нашите земи.

— Ще оставим този младеж да живее тук, с нас — каза Тимур-Мелик. — Ще се ожени за тюркменка, ще построи своята юрта в стана на безстрашния Кара-Кончар и ще бъде свободен мерген-ловец, който може да броди из Каракум.

— Но кой е този Чингис хан? — попита Джалал ад-Дин. — Тази думи ме притесняват. Трябва да разузнаем всичко за него.

— Прости ми, светлейши хане — изправи се Тимур-Мелик. — Аз трябва да отида в диван-арз заедно с този пленник. Ще го разпитам за всичко, за този наглец, Чингис хан.

— Прости и на мен, светлейши стопанино, — обади се и Али Джан. — Моите джигити се наситиха, и конете получиха обилна храна. Сега душата ни се радва, изпитала блаженство. Разреши и на нас да потеглим нататък и да отведем този окаян езичник в Гургандж, в крепостта.

— Хош, добре! — отвърна Джалал ад-Дин. — Гулем, дай на джигита нова овча шуба.

Али Джан се поклони ниско и каза:

— На птицата — полет, на гостите — селям, на стопанина — почит, а на джигита — път!

Част трета

Битката при река Ергиз

Глава първа

Поход в кипчакската степ

Възкликнал Афросиаб: „На поход тръгвам! Оцветете опашката на коня ми с къна!“

Из древна персийска песен

Хорезъм шахът Мохамед измина много бързо разстоянието от Гургандж до Самарканд и пристигна в града обладан от ярост. Беше решил безмилостно да отмъсти на зет си Осман и на гражданите, които се бяха осмелили да вдигнат меч срещу своя шах.

Когато обсади града, той обяви, че за неподчинението ще изколи всички, до последното бебе, и ще изтреби даже чужденците. Дълго се биха самаркандците, издигаха барикади из тесните улици, но накрая хан Осман се яви пред тъста си с молба за помилване на града. Изправи се пред Мохамед протегнал меч и парче бял саван, с което изразяваше пълно покорство и готовност да бъде екзекутиран с този меч. Хорезъм шахът се умилостиви при вида на зет си, проснал се в краката му, и реши да му прости. Когато градът се предаде, ханша Султан, която смело се защищаваше в крепостта, обсадена от метежниците, най-накрая се върна при баща си. Тя не искаше да прости на съпруга си и поиска смъртта му. През нощта Осман бе екзекутиран. Избиха и всичките му роднини, заедно с децата, така че се прекъсна древният род на Караханидите[69], управниците на Самарканд.

Кипчакските ханове, дошли заедно с шаха, жестоко се разправиха с населението на размирния град. Под мечовете им погинаха над десет хиляди души, а те искаха да продължат с клането и грабежа. Тогава се намеси жестоката, но предпазлива шахкиня-майка Теркен-Хатун и ги склони да прекратят касапницата.

След това Самарканд стана столица на Хорезъм и шахът пристъпи към построяване на голям дворец.

Кипчакските ханове поискаха от Мохамед да изпрати войски в техните степи, за да разгромят пристигналото от източните пустини татарско племе меркити[70], което притискаше становете им. Шахът отлагаше, като се оправдаваше с държавни грижи и строежа на двореца. Тогава майка му, Теркен-Хатун, се обърна към него със същата молба.

Както старата орлица пази своите голишарчета на върха на скалите в недостъпното гнездо, впила зорки очи надалече в степта, така и Теркен-Хатун, най-коварната и най-предпазливата сред жените, опазваше престола от опасните метежи на вечно недоволното население, от измяната и предателствата на коварните ханове и от тайни покушения. В минути на опасност, от своя мрачен, недостъпен дворец в Гургандж тя изпращаше преданите й кипчакски отряди да разкъсат всеки, който се осмели да посегне на величието на нейния син, Хорезъм шаха, непобедимия. Ето защо той не можеше да подмине призива на грижовната си майка?

През ранната есен на следващата година Мохамед пристигна в Гургандж и от там начело на голяма конна войска тръгна на поход. Десетте отряда излизаха от града в продължение на десет дни. Всеки отряд наброяваше шест хиляди конници. Обозните коне бяха натоварен с ечемик, олющено просо, ориз, масло и мехове с кумис[71].

Хорезъм шахът обичаше блясъка на войната, грохота на бойните барабани, дрезгавия вой на бойните тръби, призоваващи за поход.

Пред десетките хиляди конници препускаше широкогръд дорест кон, размахвайки боядисана в алено опашка, украсен с бляскава златна сбруя, на която искряха скъпоценни камъни, а на краката му прозвънваха сребърни звънчета. Кой ли в Хорезъм не познаваше дорестия кон и чернобрадия конник с белоснежен тюрбан, пресечен от елмазени нишки!

Този конник — защитник на исляма, стълб на правоверието, страшилище за езичниците — изпращаше мълниите на своята воля и гняв срещу самия багдадски халиф Насир, потомък на пророка. Този конник — Хорезъм шахът Алла ад-Дин Мохамед, бе прострял пределите на своето царство чак до онези пустини, които не е посещавал и самият Искендер-Руми, непобедимият завоевател на Вселената.

Войската се беше разтегнала на разстояние десет дни път. Всяка колона бе от няколко хиляди коня и спреше ли на място за водопой, изпиваше всичката вода в кладенците и едва след денонощие тя се събираше там отново.

В първия отряд препускаха разузнавачите. Шахът яздеше с втория отряд, където крачеха и бързоходни камили, натоварени с палатки, котли и обилни запаси от царската кухня.

В последния, десети отряд заедно с тюркмените, както винаги тревожни и непокорни, пътуваше изпадналият в немилост син на шаха, Джалал ад-Дин. Тюркмените враждуваха с кипчакците, защото не можеха да им простят надменността и алчността. Вечер наклаждаха огньове в широки кръгове и организираха около тях военни игри и танци; извиваха хора, пееха воински песни и размахваха над главите си блестящи саби.

Пътят минаваше покрай бреговете на Хорезъмийско море. Отрядите се прехвърлиха през река Сейхун[72] и поеха към тесния залив Сара-Чаганак. Тук спряха. Шахът очакваше новини от изпратените напред разузнавачи, а през това време сам с ловните си соколи се разходи по бреговете на тюркоазеното море и се върна в лагера с връзки убити патици и жерави.

Разузнавачите съобщиха, че табуните на меркитите са забелязани на север, в низините на река Иргиз, където тя се влива в езерото Челкар. Мохамед изчака да се съберат всички отряди, повика военачалниците им и на съвещание разясни плана за настъпление. Цялата войска щеше да поеме на три части. Самият шах щеше да бъде в средната, която ще нанесе последния, решаващ удар. Лявото крило щеше да се предвожда от кипчакския хан Тургай, а дясното — от Джалал ад-Дин. Хорезъм шахът искаше да провери как ще се прояви в боя непокорният му, самоуверен син.

В лагера пристигна пратеник от Гургандж и донесе свитък от Теркен-Хатун, майката на шаха-ти векилът и мирзата последваха господаря си в палатката му. Там той разряза свитъка с кинжала си — вътре лежеше торбичка от алена коприна. Допря я до челото и устните си и после я отвори — тя съдържаше писмо, написано с големи букви на тесен лист хартия[73].

„На най-великия и благословен, защитника на вярата и справедливостта, Алла ад-Дин Мохамед, шах на Хорезъм, да пази Аллах твоето царство! Селям!

Имамите във всички джамии по пет пъти всеки ден възнасят молитви към Всевишния създател, който властва над всички, да продължи твоето царуване и да те дари с победа над враговете! Така да бъде!

На пазара хванаха един дервиш, изпратен от багдадския халиф. Дервишът проповядваше на доверчивите простодушни, че Аллах ще накаже нашия любим шах за това, че вероятно е приел от персите нечестивата им вяра, и за наказание в Хорезъм ще нахлуят езическите народи яджуджи и маджуджи[74] и ще разрушат нашето царство. Началникът на палачите Джихан-Пехливан залови този бъбривец и след мъчения с нажежено желязо му отряза езика и го обеси на пазарния площад.

Като видят тази екзекуция, хиляди хора ще се уплашат. Всичко останало е благополучно. Нека спокойствието и благоденствието в твоето господарство да продължат много години!

ТЕРКЕН-ХАТУН — ПОБЕДИТЕЛКА НА ВСИЧКИ ЖЕНИ В СВЕТА“

Рано сутринта войските потеглиха с ускорен ход и след два прехода стигнаха до река Иргиз.

Степта зеленееше от свежите пролетни стръкове. Жълти и лилави перуники и червени лалета весело се бяха пръснали по пясъците на равнината, обикновено толкова изсушена и безплодна. Слънцето ту сипеше ослепителни лъчи, ту се криеше зад дъждовните облаци.

Река Иргиз все още бе покрита с тънък, чуплив лед. Водата се разливаше върху него, тъмните дупки и размразени места не позволяваха на войската да премине на другия бряг.

Хорезъм шахът заповяда на отрядите да почакат, скрити в долината зад тръстиките, за да не ги забележат меркитите и да избягат далече в степните равнини.

Два дни войската почиваше, без да пали никакъв огън. През втората нощ на небето се появи незнайна светлина. То грееше като посипано с нажежени въглени, не искаше да потъне в мрак и звездите не се показваха. Изглеждаше така, сякаш залезът продължава до утринната зора[75]. Шейх-ул-ислам[76], съпровождащ войската, обясни, че това божествено знамение предсказва сиянието на велика слава, която очаква шаха Мохамед.

Когато реката се освободи от леда, разузнавачите намериха брод и всички отряди преминаха на другия бряг.

Пустинната степ, тук-там осеяна с хълмове, се простираше загадъчна и безмълвна. Водени от едва забележими пътеки, войските се отправиха на изток. Движеха се плътно, готвейки се за предстоящия бой.

В една долина, сгушена сред каменисти височини, се показаха черни юрти. Те вероятно бяха изоставени при внезапно бягство — покъщнина, женски дрехи и стари килими се търкаляха из целия път. На едно място лежеше човек с две черни плитки, жълто лице и тесни очи. Неговата избеляла, дълга до петите синя дреха беше изпонарязана. По-нататък се търкаляше талига с две колела, паднала на една страна.

Разузнавачите се изкачиха на хълма и показваха настрани със знаци. Войската се обърна, за да се разгърне в полукръг.

Конниците преминаха в тръс и задържаха конете — пред тях се разстла сива равнина, обсипана сякаш с тъмни кръпки. Един кон, оседлан, но без ездач, бродеше из нея.

— Бойно поле! — възкликнаха воините. — С помощта на Аллах животът им е завършил завинаги.

— Кой е помогнал да завърши? Кой е измъкнал плячката от ръцете ни? Къде са им стадата, конете, камилите?

Отрядите се понесоха през поле, осеяно с трупове. Отблизо кръпките се оказаха тела, нарязани от мечове, надупчени от стрели и копия. Те лежаха и по единично, и на купчини по десетина. От някои бяха свалени дрехите и обувките.

Конниците се разпръснаха по полето, за да съберат кой каквото може — я изпуснат меч, я кръгъл щит или копие.

Хорезъм шахът крачеше замислен, навивайки на пръста си къдрица от черната си брада. Приближените му тихо си разменяха думи:

— Битката тук е била упорита. Паднали са няколко хиляди меркити. Никого не са пощадили, ранените са доубивали…

Дотича конник и извика:

— Намерих жив меркит. Може да говори!

Шахът смушка коня си, след него препусна и свитата.

Меркитът седеше в подножието на хълма. Около него клечаха кипчакци и го разпитваха. Главата на непознатия беше обръсната от челото до тила и плувнала в кръв.

Хорезъм шахът рязко спря коня.

— Какво казва той? От кое племе е? Кой ги е избил?

Със стенания и плач меркитът, започна да разказва:

— Нашият народ беше велик народ, а ето че вече го няма! Наричахме се меркити. Хан беше Тукту хан… Той бягаше заедно със сина си, Холту хан, знаменит ловец: никой не пускаше стрели по-точно и по-далече от него. Двамата ханове казваха на простите воини: „Бягайте заедно с нас от гнева на червенобрадия Чингис хан; той е решил да изкорени племето на меркитите от тази земя… На запад, зад солените езера, до самото море са се прострели Кипчакските степи, там ще се намери място и за нас. Ще има много трева, която биковете толкова обичат, и гъста тръстика; там нашите стада отново ще започнат да се угояват и размножават. Кипчакците няма да ни откажат и ще ни позволят да ядем с тях от един котел и да пием вода от един мях…“

Така говореха хановете. Какво ни оставаше да сторим? Зад нас идеше смъртта, отпред се простираха простор и радост. Преследваха ни две злобни кучета, забили носове в следите ни. Насъскваше ги най-големият син на червенобрадия — Джочи хан, и се казват Субетей и Тохучар-нойон[77]… Ние бягахме бързо, толкова бързо, колкото можехме… Искахме следите на конете ни да се загубят в каменистите пустини и в червените пясъци. Но конете измършавяха, копитата им се напукаха и изгубиха предишната си пъргавина… Като разярени ни нападнаха монголите! Нямаше къде да се спасим, когато върху ни се нахвърлиха двайсет хиляди монголски конници. Река Иргиз се разля, по нея плуваха ледени блокове, конете затъваха в прогизналата земя…

Няма го вече великият народ на меркитите! Едни паднаха в това поле, изклани от монголите, други са отведени в плен… Смееше се рижият Чингис хан, седнал на купчина от кожи в жълтата си юрта! Загина древната слава на меркитите! Жива остана само една изменница от този славен род, младата ханша, красивата Кулан! Чингис хан я направи своя последна жена…

Кипчакците започнаха да крещят:

— Води ни при тези разбойници! Ние ще се разправим с тях! Те не са далече! Не могат да водят бързо биковете и пленените. Ще им отнемем плячката…

— Бързо ще ги догоним! — отсече Хорезъм шахът и заповяда на тръбача да събере разпръснатите по полето конници, които събличаха дрехите от изкланите меркити.

Глава втора

Битката с незнайните племена

Знаеш ли ти, любезни мой, какво е казал Зал на юнака Рустем: „Никога да не смяташ врага за нищожен и безпомощен“.

От древна персийска песен

Войската вървя цялата нощ. Направиха само две кратки почивки, за да нахранят конете. На сутринта степта се покри с мъгла. Отделните отряди се загубиха един друг от поглед. Разузнавачите се провикваха със слаби, унили гласове, подражавайки на воя на вълците и чакалите.

Когато хладният вятър прогони разкъсаните кълба на мъглата, на хоризонта, на фона на златистата ивица небе, се показаха хълмисти възвишения. В полите им мъждукаха безброй пламъчета на огньове и все по-ясно се очертаваха групите конници, камилите и натоварените каруци върху огромни високи колела.

Това беше лагерът на неизвестно племе. Там вече бяха забелязали приближаването на войската на Хорезъм шаха. Внезапно от топящите се късчета мъгла се показаха трийсет конници.

Те се движеха в три отделни десетки. Първите коси лъчи на слънцето осветиха дългите им сини дрехи, броните и шлемовете от желязо. Яздеха не големи, дългогриви коне с яки крака. Заедно с предната десятка на висок тюркменски жребец препускаше и белобрад мюсюлманин с бял тюрбан и алена шуба, извезана с жълти цветя. До него се поклащаше конник, понесъл копие с бяла конска опашка на края.

— Селям на вас! — извика старецът, — аз също съм мюсюлманин! Позволете ми да поговоря с вашия главен пълководец, Аллах да го пази!

— Ние имаме много пълководци, ала командва само един, страшилището на света, мечът на исляма, шахът на Хорезъм Алла ад-Дин Мохамед — отвърнаха му.

Старецът слезе от коня. Сложил ръка на гърдите си, превил се в лек поклон, той се приближи към владетеля, застанал неподвижен на великолепния си кон и заобиколен от безмълвните ханове в пищни дрехи.

— Повелителят на монголската войска, великият нойон[78] Джочи хан, син на Чингис хан, владетелят на източните страни, заповяда на мен, неговия преводач, да приветствам могъщия повелител на западните страни, Алла ад-Дин Мохамед, да продължи Аллах твоето царуване сто и двайсет години! Той ти казва: Селям!

— Селям! — отвърна шахът.

— Хан Джочи пита защо храбрата войска на шаха върви по следите на монголците така бързо цяла нощ?

Старецът чакаше отговор. Но шахът поглаждаше черната си брада, втренчено се взираше със страшен поглед в монголския пратеник и мълчеше.

— Хан Джочи ми заповяда още да кажа, че неговият баща, непобедимият повелител Чингис хан, заповяда на своите пълководци Субетей и Тохучар да накажат бунтовните меркити, избягали от ханската власт. След като ги изтреби, монголската войска ще се върне обратно в родните степи…

Старецът помълча още няколко мига, впил поглед в невъзмутимото сурово лице на шаха, после продължи:

— Чингис хан, повелителят на всички народи, които живеят в плъстени юрти, заповяда на всички ни да се отнасяме приятелски с мюсюлманските войски, ако се случи да ги срещнем. В знак на дружба хан Джочи предлага да предаде на войските на твое шахско величество част от ограбената плячка и част от пленените меркити за роби.

Тогава шахът шибна с камшика дорестия си кон и той затанцува на място, задържан от силната ръка на ездача си. Той произнесе знаменитите думи, записани веднага в „Походна тетрадка за подвизи и битки и изречения на шаха“ от придворния му летописец Мирза-Юсуф:

— Кажи на твоя господар: ако Чингис хан не ти е заповядал да се сражаваш с мен, то на мен Аллах ми заповядва друго — да нападна вашите войски! Аз искам да заслужа милостта на всемогъщия Аллах като ви изтребя, мръсни езичници!…

Преводачът поразен се вцепени, докато обмисляше думите на стоящия пред него предводител, но Мохамед не изчака реакцията му и насочи коня си към бързо заемащата боен ред войска.

Старецът се върна при монголските конници, качи се на коня и цялата група монголци тръгна обратно към своите. Първите няколко крачки яздеха бавно, но после се наведоха над гривите на животните и се понесоха към своя лагер с всички сили.

… Закипя яростна битка.

Едва старецът мюсюлманин достигна до лагера на монголите, когато оттам се отделиха няколко отряда и бавно се отправиха срещу войските на Хорезъм шаха и се спряха на полегатите хълмове.

Мохамед даде заповед на хановете:

— Войската разделете на три части: дясно, ляво и средно крило. Двете крила трябва да обкръжат лагера на монголите, за да не може никой да се изплъзне оттам. Средното, където се намирам аз, ще бъде запасна сила. Ще я поведа натам, където се наложи помощ и решителен удар. Право срещу нас врагът няма да се хвърли. А ако се хвърли, толкова по-добре: ще затъне в соленото мочурище.

Шахът се изкачи на върха на хълма. Степта — мястото на бъдещия бой — се простираше надалече. Военачалникът слезе от коня и се отпусна на килима. Достарханджията разстла бродирана с коприна покривка, нареди подноси с питки, стафиди, сушен пъпеш, наля кумис в чаши и го поднесе на младите бекове, които придружаваха господаря си в похода и се учеха на военно дело.

Бързоходните камили с провизиите коленичиха. Достарханджията се разпореди и започна да носи заедно със слугите златни стомни, блюда и най-изискани храни, за да подкрепи Хорезъм шахът изтощените си от похода сили.

Дясното крило бе под командването на недолюбвания син Джалал ад-Дин. Той препусна на врания жребец чак до върха на една пясъчна дюна, застана там и дълго съзерцаваше равнината на боя, прикрил с малката си ръка тесните си черни очи от слънцето.

— Извикай Кара-Кончар! — заповяда на един джигит.

Широкоплещестият млад тюркмен в червен кафтан се спусна в галоп от хълма и се върна заедно с мършав конник, нахлупил черна овча шапка и наметнат с черен плащ. Кара-Кончар се приближи към Джалал ад-Дин и се наведе към него, докато внимателно се вслушваше в думите му. Ханът обясни плана за бъдещата битка. Ястребовото лице на разбойника не изразяваше никакво вълнение, само в кафявите, кръгли като на сова очи припламваха весели искри.

— Виждаш ли това солено тресавище? — говореше Джалал ад-Дин. — В него се крият нашата гибел и нашата сполука. Татарите не са чак толкова много. Ние сме три пъти повече. Но работата не е в количеството. Мога ли да се доверя на воините ни? Узнах от умиращия меркит, че монголците са само двайсет хиляди. Значи, ако срещу нашето крило тръгнат половината, то това ще са само десет хиляди. При нас само тюркмените са шест хиляди, а каракитаите — пет хиляди. Но каракитаите се подчиниха на падишаха от бедност и от глад. Те тръгнаха на поход не за да воюват, а за да стоплят ръцете си на чужди огньове. Ще ги пусна напред първи. Те ще тръгнат на драго сърце, като знаят, че така по-бързо ще достигнат до татарските обози. Но този същият меркит нарече татарите „разярени тигри“. В битка те, разбира се, ще отблъснат каракитаите и ще се нахвърлят върху нас. Тук и трябва да ги посрещнем с цялата си ярост и сила, да ги ударим отстрани и да ги отбием към мочурливия солник. Там те ще затънат, а ние ще ги изколим. След това ще се втурнем да спасим баща ми. Ще му се наложи днес на падишаха да забрави сладостния покой на душата и печените гъски… Ей, джигити, спуснете се при тюркменските ханове и кажете, че днес в боя ще ги поведе Кара-Кончар, барсът на Каракум.

Шестима джигита се понесоха към всяка част от тюркменските отряди, разпръснаха се по хълмовете. Когато войската чу името на Кара-Кончар, всички се оживиха и зашумяха. Кой не е чувал това име, страшилището на Хурасан и Астрабад! Никой не подозираше досега, че мълчаливият черен конник, възседнал висок и слаб риж кон, е безстрашният и неуловим джигит от каракумските равнини.

Разбойникът се приближи към тюркмените, извика няколко конника, изложи накратко плана на боя и отведе три хиляди конници зад хълма, където трябваше да се спотаяват, причаквайки татарите.

Джалал ад-Дин, на вран жребец, полетя като вихър към каракитаите. С малки плъстени шапки, яхнали дребни космати коне, те чакаха в безредна тълпа, с извадени къси копия.

— Смели каракитаи! — извика им Джалал ад-Дин. — Вие сте планински пантери, вие сте най-храбрите в боя! Ето, пред нас е лагерът на страхливите скитници. Те разграбиха богатата ни плячка, досущ като нощни крадци. Тя принадлежи само и единствено на нас, стопаните на тази степ. Нападайте ги и вземете от лагера всичко, което искате!

Каракитаите се раздвижиха и в лек тръс се понесоха към лагера на татарите. Над главите им се издигна прах на облаци и колкото повече ускоряваха галопа си, толкова повече се усилваха дивите им викове, докато не преминаха в непрестанен рев.

Хорезъм шах Мохамед, отгърнал дългите поли на самурената шуба, настанил се удобно на килима, оглозгваше със здравите си бели зъби кълката на дива патица. Другата кълка я огризваше шейх-ул-ислам, единственият от шахската свита, който бе удостоен с честта да седи на килима срещу върховния владетел. Дори участника във всички походи, Тимур-Мелик, любимецът на падишаха, „ръкохватката на меча му и щит на спокойствието му“, и той стоеше скръстил ръце и слушаше дълбокосмислената беседа на господаря си с белобрадия глава на духовенството, който бе пожелал да се присъедини към похода, за да може през цялото време да се моли на Аллах за победа.

Хорезъмийският властелин се шегуваше и от време на време поглеждаше по посока на неприятеля, който се групираше на отделни отряди в степта. В тихия утринен въздух ясно се виждаше как между отделните части стремително препускаха конници, как пробляскваха кръглите им метални щитове.

Една група монголски храбреци полетя напред, сблъскаха се с кипчакските джигити… Високо се издигаха и се стоварваха блестящите мечове, падна воин, конят със смъкнало се под корема му седло се понесе из степта с непохватни скокове, мятайки задните си крака.

След това започна атаката. Няколко конни отряда кипчакци се понесоха по жълтата равнина.

Шахът остави патицата и извика:

— Нападайте! Аллах да ви помага!

По заповед на шаха кипчакските отряди започнаха да разгръщат редиците си като ръце, които се извиват, за да обхванат монголите. Но врагът не се и опита да се изплъзне от затварящия се кръг. От стана се отдели първият отряд монголци. Хиляда сплотени конници, по сто души в ред, препуснаха срещу дребните коне, покрити с железни и кожени брони. Те трябваше да разкъсат нестройната, колеблива линия на кипчакците, разтегната широко в степта.

— Кху-кху-кху-кху! — чуваше се животинският им рев.

От стана се откъсна втора хилядна и се понесе из пясъчното пространство. С ярък блясък пламваха на слънцето стоманените шлемове, металните щитове и извитите мечове.

Шахът виждаше от върха на хълма как от общата маса на монголските войски се откъсват отряд след отряд и неудържимо се носят напред с викове: „Кху!“

Кипчакците се залутаха. Крайният отряд се насочи към стана на непознатото племе, за да ограби обозите. Но от лагера се отдели още една хилядна и леко и целенасочено се понесе встрани и преряза пътя на грабителите. Двата отряда се вкопчиха в битка.

Облаци прах обвиха мястото на боя. Оттам започнаха да се откъсват отделни кипчакски конници и, залегнали над шията на коня, се понасяха в степта.

— Такова нещо не съм виждал никога! — възкликна докато се надигаше шахът. Впил очи в далечината, той тревожно усукваше на пръста си крайчеца на брадата си.

Четирите монголски отряда се насочиха един след друг в стройна редица към центъра на разгърнатите падишахови войски, точно към хълма, на който се бе разположил Мохамед със свитата си. Възгласите „кху-кху-кху!“ се чуваха все по-близо и по-близо.

Кой би съумял да спре тази лавина? Притесненият владетел се озърна — Тимур-Мелик не беше вече до него, бе скочил на коня си и се бе понесъл към битката.

Най-добрите, най-опитните кипчакски отряди се хвърлиха срещу монголите, но не успяха да ги задържат повече от няколко мига. Враговете им си проправиха път със сеч и продължиха да летят нататък, към хълма, към Мохамед…

— Кон! — изрева шахът. — Конят ми!

И без да дочака да го чуят, той пъргаво изтича към подножието на възвишението, където двама коняри държаха за юздите дорестия кон с червена опашка.

Хорезъмийският повелител яхна жребеца и препусна в степта. След него се втурнаха приближените му. Доспехите, сбруите и хлопатарите им звънтяха в нестройна мелодия.

На хълма останаха отъпканият килим с медните блюда, златни чаши и разсипалите се вкусотии. Вятърът премяташе края на пъстрата копринена покривка. Само един от приближените на шаха не успя да се скрие — сивобрадият Шейх-ул-ислам падна от коня си, когато цялата свита препусна след Мохамед. Той се изкачи обратно на хълма, оправи килима и падна на колене, после дълго рови в муселинените гънки на белоснежния си тюрбан, докато накрая извади овална златна пластинка.

Когато монголците се приближиха до хълма, трима военачалници и старият преводач се изкачиха горе. Единият беше млад, с мрачно лице, черни очи и тънка, черна брада. Краят й бе заплетен на плитка и преметнат зад лявото му ухо. Вторият беше стар, тромав и тлъст, с насечена дясна ръка. Пурпурен белег пресичаше косо лицето му и от това едното му око стоеше присвито, а другото изпитателно ококорено, се вглеждаше във всичко наоколо. Третият пък беше висок и мършав, облечен от главата до петите в стоманена ризница. Това бяха най-големият син на Чингис хан — Джочи, и двама вече прославили се в Китай пълководци — едноокият Субетей-багатур и мършавият Тохучар-нойон. Имамът продължаваше да стои в молитвено съсредоточение, превил гръб до земята. „Той е служител на бога“ — каза преводачът. Тогава духовникът се изправи, сложи ръка на гърдите си, поклони се и с малки крачки приближи към един от новодошлите.

— Вече три години аз съм верен слуга на повелителя на Вселената Чингис хан — смирено каза той и протегна към военачалника златната пластинка. — Всеки месец изпращам с керваните писма до началника на първия монголски пост по големия път към Китай. Сега моля да ме вземете с вас на служба в монголската войска. Не искам да се връщам в Хорезъм…

Преводачът преведе думите на имама. Джочи хан небрежно взе знака от благороден метал…

— Малка пайцза със сокол… — отбеляза, но не спря внимателно да наблюдава степта, из която във всички посоки препускаха конници. После върна пластинката на Шейх-ул-ислам и му отвърна:

— Не! Ти си ни нужен, докато се топлиш до сърцето на твоя господар. Заминавай обратно при своя доверчив шах и пак ни изпращай предани писма.

И монголците тутакси забравиха за имама. Схватката се приближаваше към тях. Тюркмените на Джалал ад-Дин бяха успели да отблъснат враговете си при лявото крило, като една част бяха изколили, а останалите избутваха в блатото. Като видяха това, и тримата монголски военачалници в галоп се спуснаха от хълма.

Битката продължи до вечерта. Тюркмените и каракитаите се прехвърлиха в лявото крило и атакуваха монголите, които се биеха на отделни групички. Те ту се разпръскваха и побягваха встрани, ту внезапно обръщаха конете и стремително нападаха преследващите ги тюркмени, след това отново се обръщаха в бягство. А щом падна здрач, изведнъж отлетяха към стана си.

Падишахът се върна на хълма и прекара там тревожна нощ. Наоколо кипчакските воини налягаха край привързаните с ласо коне.

В далечината небето трептеше в пурпурни пламъци и отразяваше монголските огньове. Те горяха така цялата нощ. „Монголите се готвят за утринната битка“ — говореха воините. От всички страни на степта се дочуваха стонове и викове за помощ — половината кипчакци паднаха ранени или убити в тази битка.

Джалал ад-Дин убеждаваше шаха:

— Ако отстъпим сега, когато нашествениците не можаха нищо да ни направят, значи да потъпчем славата си. Те сега се укрепват в стана си… Ето защо е нужно сега, тази нощ, да се приближим незабелязано, да нападнем внезапно и да ги довършим.

— Ще продължа битката утре — отсече Мохамед и се загърна в самурената си шуба.

Когато полегатите лъчи на слънцето побягнаха по степта и от хълмовете се протегнаха дълги сенки, войската на Хорезъм шаха, отново строена в три редици, тръгна към монголците.

Но в техния лагер, зад дима от огньове, бе пусто: не се виждаше нито един неприятелски воин. Търкаляха се само труповете на зверски заклани меркити и няколко куци камили.

Отрядът тюркмени, изпратен да догони врага, се върна вечерта.

— Монголите така бързо препускаха на изток, че ние видяхме в далечината само отлитащи облаци прах.

— Добри воини са, никога досега не съм виждал други като тях! — отбеляза Хорезъм шахът и заповяда на воините си да обърнат обратно конете.

— Тези бяха само преден отряд разузнавачи — каза на баща си Джалал ад-Дин. — Ще се върнат с огромна войска ето защо трябва да тръгнем след тях, да ги следим, да разберем какво подготвят, после самите ние незабавно трябва да се подготвим за война…

— Разсъждаваш като неопитен юноша — отвърна Мохамед. — Те никога повече няма да се решат да ме нападнат!…

Част четвърта

Враговете са на границата

Глава първа

Монголската войска е готова за нападение

Този цар притежавал огромна жестокост, проницателен ум и много победи.

Из персийска приказка

По горното течение на Черни Иртиш, в подножието на самотна могила, надигнала се сред зелената степ, бе кацнала жълта копринена шатра. Чингис хан я бе отнел от китайския император. Малко зад шатрата имаше две големи монголски юрти, обшити в бяло: в едната живееше последната жена на хана, младата Кулан (дъщеря на убития от монголците хан на меркитите) заедно с малкия си син Кюлкан. В другата съжителстваха седем прислужници — китайски робини.

Пред шатрите върху разчистена площадка горяха огньовете на изградени от камъни жертвеници. Между тях трябваше да преминават всички, които идваха да се поклонят на Великия хаган: „С огън — обясняваха шаманите — се очистват престъпните помисли и се отпъждат носещите нещастие и болести зли диви, които се вият невидими около злонамерения.“

Старият главен шаман, Беки, и четирима млади шамани с островърхи плъстени шапки и бели свободни дрехи, обикаляха около жертвениците, удряха с ръце по големи дайрета и разклащаха хлопки. Сред целия шум, който вдигаха, викаха молитви и подхвърляха в пламъците смолисти клонки и сушени ароматни цветя.

От едната страна на шатрата, привързан за златен кол, стоеше бял жребец на име Сетър. Очите му бяха огнени, а косъмът — сребрист. Той не знаеше какво е седло и никога никой не го бе яхвал. По време на походите на Чингис хан, според шаманите, на този белоснежен кон яздел невидимият могъщ бог на войната Сулдъ, покровител на монголската войската, водещ я към велики победи.

От другата страна бе завързан вечно оседланият широкогръд Нейман, любимият боен кон на Чингис хан, със светъл червеникавокафяв косъм, черни крака и опашка и черна ивица по дължината на гръбнака — потомък на дивите степни коне.

До коня Сетър бе забит дълъг бамбуков прът със свитото бяло знаме на Чингис хан.

Около могилата се беше разположил отряд телохранители „тургауди“, с ризници и железни шлемове; те внимаваха нито едно живо същество да не приближи до шатрата на Великия хаган. Само онези, които притежаваха златни пластинки — пайцзи — с изображение на тигрова глава, можеха да минават покрай стражата от тургауди и да приближат могилата с жълтата копринена шатра. По-натам в степта черни татарски юрти и червеникави копринени тангутски шатри бяха пръснати в широк кръг. Това беше личният курен[79], охрана на Чингис хан — стан на хиляда отбрани телохранители, яздещи на бели коне. В тази гвардия влизаха само синовете на най-знатните ханове; от тях хаганът избираше най-съобразителните и най-преданите и ги назначаваше за началници на отрядите.

Още по-нататък се разполагаха другите курени; те се простираха през равнината чак до планините, покрити с гъсти гори. Между тях пасяха камили и табуни коне с най-различни окраски. Конярите се провикваха, скачаха, размахваха ласа и внимаваха да не се смесят конете от различните табуни или да не се приближават до стадото от кобили с жребчета.

Преди да потегли към земята на мюсюлманите, монголският владетел беше изпратил за шаха на Хорезъм в Бухара пратеници с богати подаръци. Начело беше поставил предания му мюсюлманин Махмуд-Ялвач, богат търговец, родом от Гургандж, по-рано изпращал кервани от Средна Азия в Китай. На него му беше поръчано да разузнае какво се върши в западните земи, какви са там войските и готов ли е за война шахът на Хорезъм. Едновременно с това Чингис хан изпрати и много тайни шпиони.

Глава втора

Посланиците на източния владетел

В гънките на дрехите им още бе запазен ароматът на цветя от далечни страни.

От персийска приказка

Разгроменият Самарканд стана временна столица на последния шах на Хорезъм. В чест на своята победа над свободолюбивите самаркандци Мохамед изгради висока джамия и пристъпи към построяването на голям дворец. Той продължаваше да се смята за велик завоевател, който подобно на Искендер Двурогия трябва да потегли с войските на преданите му кипчакци до края на Вселената и да разшири границите на владенията на Хорезъм шаховете чак до Последното море[80], след което започва мракът. Смяташе за свой най-голям и опасен противник багдадския халиф Насир, не пожелал да му отстъпи титлата „Глава на всички мюсюлмани“. Първо трябваше да разгроми Насир и да забие копието си в свещената земя на Багдад, пред главната джамия, а после да обърне коня си и да потегли на изток, за да завладее далечния, прославен със своите богатства Китай.

Мохамед събра голяма войска. Развявал зеленото знаме на пророка, той се отправи през Иран към Багдад, столицата на арабските халифи.

Ала скоро авангардът на шахската войска, който не беше се снабдил с никакви топли дрехи, загина в планините на Иран, застигнат от снежна буря; останал без сили, той бе изклан от нечестивите кюрди. Това нещастие спря падишаха и той започна да се съмнява в необходимостта от война с халифа. „Не е ли това проява на божия гняв?“ — мислеше си той и се върна в Бухара, където временно „остави настрана тоягата на странстванията.“

През есента в годината на Заека (1219) пристигна голямото пратеничество от Чингис хан, Великия хаган на монголците, татарите, китайците и другите народи, обитаващи Изтока. Хорезъм шахът отново трябваше да се занимае с татарите.

Към високите порти на двореца приближаваха на петнисти степни коне посланиците на Чингис хан — трима мюсюлмани от най-богатите търговци, ежегодно изпращащи кервани с товари от Хорезъм до различни краища на Азия. Тези търговци, родом от трите най-големи града — Гургандж, Бухара и Отрар[81], бяха отдавна на служба при Чингис хан. Такива заможни хора обикновено притежаваха търговски компании и приемаха пари от вложителите, пожелали да си опитат щастието в търговията. Техните искания за изплащане на пари по търговски сделки за огромни суми се изпълняваха навсякъде без забавяне — както от Далечния изток, така и от крайния Запад на Азия. Плащането пък ставаше по-бързо, отколкото постъпваха данъците в хазната на управниците.

Подаръците за Мохамед бяха докарани на сто камили и на една пъстро украсена талига, впрегната с два дълговълнести якове. Струпа се многолюдна тълпа насред улицата — от извънградския дворец, предоставен на посланиците, до портите на шахската Арка. Управителите, служещи при тези търговци, всички облечени в еднакви халати от китайска коприна, сваляха от камилите денкове, развързваха ги и пренасяха необикновени, редки подаръци в приемната зала на двореца.

Сред даровете имаше кюлчета ценни метали с невиждан цвят, рогове на носорози, чувалчета с мускус, червени и розови корали, гравирани чашки от яспис и нефрит, парчета от скъпоценната материя „таргу“, изтъкана от вълна на бели камили, носена само от ханове; копринени платове, обшити със злато, парчета тънка, прозрачна като паяжина тъкан. Накрая слугите внесоха огромен къс злато от китайските планини, голям колкото камилска шия — бяха го докарали с талигата, запретната с якове.

Хорезъм шахът прие посланиците, седнал на високия старинен трон на султан Осман, последният владетел от рода на Караханидите. Властелинът бе облякъл брокатена дреха, каквито бяха и одеждите на обкръжаващата го свита; той седеше, замислен и равнодушен, с полузатворени клепачи. Погледът му блуждаеше далече, над главите на събралите се. До трона бе застанал Великият везир, а край него се трупаха другите висши сановници на държавата.

Трима пратеници сториха поклон до земята, паднаха на колене и разказаха за причината на пристигането си. Старшият сред тях, високият, едър Махмуд-Ялвач, започна:

— Великият Чингис хан, повелителят на всички монголци, изпрати нашето извънредно пратеничество, за да завържем възлите на дружбата, мира и доброжелателното съседство. Великият хаган изпраща на Хорезъм шаха подаръци и своите приветствия и ни поръча да предадем тези негови думи… — Махмуд-Ялвач подаде на другия посланик, Али Ходжа ал-Бухари пергаментов свитък със син восъчен печат, прикрепен с бял шнур, и той прочете:

„Аз не съм лишен от сведения нито за високата степен на твоя сан, нито за великите размери на твоето могъщо царство. Уведомен съм, че твоето шахско величие се почита в по-голямата част от държавите по света. Ето защо аз смятам за свой дълг да укрепя дружбата с теб, шаха на Хорезъм, защото ти за мен си толкова скъп, колкото любимия от моите синове[82]…“

— Син ли? Какво каза ти — син? — възкликна шахът, внезапно опомнил се от обзелото го отнесено състояние. Той сложи ръка на кокалената дръжка на кинжала в пояса си и впи очи в говорещия като се наведе към него.

„… Също така ти знаеш — продължаваше невъзмутимо посланикът, — че аз покорих китайското царство, завземайки главната му северна столица, а също присъединих тази част от земите, които са в съседство с твоите владения…“

Шахът поклати глава и започна да навива на пръста си с елмазен пръстен черна къдрица от брадата си.

„… Ти най-добре от всички знаеш, че принадлежащите ми земи са станове за моите непобедими воини, както и че изобилстват от сребърни рудници. Моите обширни владения произвеждат в изобилие всякакви храни. Ето защо нямам никаква нужда да излизам извън своите предели, за да се сдобивам с плячка. Велики владетелю, ако ти сметнеш за полезно всеки от нас да осигури свободен достъп в своите земи за търговците на другата страна, то това ще бъде изгодно и за двама ни и ще бъдем безкрайно доволни“.

Тримата посланици мълчаливо очакваха отговора, който ще даде повелителят на Западните мюсюлмански страни на писмото от владетеля на скитническия Изток. Шахът на Хорезъм продължи да седи неподвижно, после едва погледна Великия везир и лениво махна с ръка, натежала от златни гривни.

Великият везир прие посланието на Чингис хан тържествено, после вдигна поглед към господаря си, а Мохамед отново махна с ръка, сякаш пропъжда нахална муха. Тогава везирът се наведе и тихо прошепна на Махмуд-Ялвач, най-възрастния сред пратениците:

— Височайшият прием завърши. Падишахът сега ще оказва висока милост на други, неотложни просители.

Тримата посланици станаха и, без да се обръщат, почтително заотстъпваха назад към входната врата, после излязоха в следващата приемна. Тук ги догони везирът и пошепна на Махмуд-Ялвач:

— Очаквай ме в полунощ!

Глава трета

Нощната беседа на шаха с посланика

Не казвай, че си силен —

ще се намери по-силен.

Не казвай, че си хитър —

ще се намери по-хитър.

Киргизка пословица

През нощта един мълчалив слуга изведе Махмуд-Ялвач от извънградския дворец, където бяха настанени монголските посланици. Конете чакаха под старо ясеново дърво. На лунната светлина Махмуд-Ялвач разпозна измежду конниците Върховния везир, който му каза:

— Следвай ме. Хайде, на конете!

След като преминаха тъмните пресечки през цялата притихнала Бухара, те се спряха до глуха стена с желязна врата. При звука на уговорено почукване портата се открехна безшумно и откри мрачен воин в ризница и шлем, който изглеждаше като излят от сребро под лунната светлина. Махмуд-Ялвач последва везира и двамата преминаха през градина с басейни, в които дремеха лебеди, а от беседките се дочуваше шепот на женски гласове.

Изкачиха се на терасата на причудлива беседка. Зад тежките завеси беше скрита малка стая, тапицирана с пъстро избродиран плат. Във високите сребърни свещници горяха с пращене дебели восъчни свещи. Шах Мохамед седеше на копринени възглавници, облечен в шарен халат от кашмирска вълна.

— Седни по-близо! — нареди владетелят, след като изслуша поздравите на госта. — Искам да поговоря насаме с теб за важни дела. Ти се числиш към моите поданици — нали си родом от Хорезъм, от моя град Гургандж? Ти си правоверен мюсюлманин, а не някакъв нечестив езичник и сега си длъжен да ми докажеш, че с душата, разума и делата си стоиш на страната на всички правоверни, а не си се продал на враговете на исляма.

— Всичко това е вярно, мой падишах! Наистина съм родом от Гургандж — отговори Махмуд-Ялвач, отпускайки се на колене в краката на Мохамед. — Слушам почтително и боязливо думите на твое шахско величество и ще се радвам да служа през целия си живот на управника на земите на исляма.

— Ако отговаряш правдиво на всичките ми въпроси, щедро ще те наградя. Ето залог за това, че обещанието ми ще бъде изпълнено — шахът откъсна голям бисер от златната си гривна и го подаде на посланика. — Но помни, че ако се окажеш лъжец и предател, още утре няма да видиш слънцето.

— Какво трябва да сторя? Ще се подчиня на падишаха!

— Искам чрез теб да разузная всичко за татарския хаган Чингис хан. Искам ти да станеш моите очи и уши при него. Искам да ми изпращаш писма по верен човек и така да ме известяваш спешно какво прави ханът, какво е намислил, къде поход готви. Закълни се, че ще го изпълниш!

— Аллах ми е свидетел, че аз служа и ще служа на теб, мой падишах! — каза Махмуд-Ялвач и докосна брадата си.

— Ще останеш тук още едно денонощие, за да разкажеш на моя летописец Мирза-Юсуф всичко, което знаеш за Чингис хан — откъде се появи, какви войни е водил и как е станал владетел на всички татари.

— Ще разкажа, господарю мой!

— Чингис хан твърди, че сега той е повелител на могъщия Китай и дори е превзел столицата на тази могъща държава. Истина ли е това, или всичко е празно самохвалство?

— Кълна се, че това е самата истина! — отговори Махмуд. — Дело от такава огромна важност не може да остане в тайна. Скоро, господарю, сам ще се убедиш, че всичко е истина.

— Дори да допуснем, че това е така — продължи шахът, — ти знаеш колко са огромни размерите на моите владения и колко многобройна е моята войска? Как тогава този самохвалко, езичник-скотовъд, се осмели да нарече мен, могъщия повелител на всички мюсюлмани, свой син? — Шахът впи силните си пръсти в раменете на посланика и го придърпа към себе си, изгаряйки го с впит в него поглед. — Кажи сега, колко е силна армията му?

Махмуд почувства скритата ярост в речта на Хорезъм шаха. И тъй като се боеше от гнева му и от смъртно наказание, той сложи длани на гърдите си и отговори с почтително смирение:

— В сравнение с твоите несметни, победоносни войски, войската на Чингис хан не е повече от струйка дим в мрака на нощта!…

— Вярно е! — възкликна шахът и отблъсна посланика от себе си. — Моите войски са и безбройни, и непобедими! Това го знае всеки на света и ти добре го каза… След един ден ще получиш писмен отговор до татарския падишах. А на тебе и на твоите монголски другари по търговия ще дам всички привилегии и преимущества както при продажба и покупки на стоки, така и за свободно придвижване из мюсюлманските земи. Сега тръгвай с моя векил; той ще те заведе в кръглата стая, където те чака летописецът ми, старият Мирза-Юсуф.

Хорезъм шахът кимна с глава в знак на милост и няколко пъти плесна с ръце.

Глава четвърта

Какво разказа посланикът за Чингис хан

Не трябва да се говори лошо за никого в негово отсъствие, тъй като Земята може да му предаде всичко.

Източна поговорка

Векилът предложи на монголския посланик да го последва и го преведе през кривите и заплетени преходи на двореца до кръгла стая с висок купол. Около стените стояха наредени черни сандъци, обковани с желязо. В тесни ниши на многобройни полици лежаха прашни свитъци.

„Шахската библиотека!“ — досети се Махмуд-Ялвач и малко се успокои. Той очакваше да попадне във влажно мазе за разпит с мъчения.

На килима седеше сух, прегърбен старец с белоснежна брада и червени, сълзящи очи. До него, наведен над купчина книжа, бе застанал млад писар с миловидно, нежно като на девойка лице-ти векилът се извини със спешни задължения и се отдалечи. Посланикът, висок, пълен, с изкусно завит тюрбан и червен копринен халат, остави на входа зелените си обувки и важно приближи до стареца, който се изправи да го приветства и го покани да коленичи до него. Двамата прошепнаха молитва, прекараха длан по брадите си и размениха учтиви въпроси за здравето си. После Махмуд заговори:

— Великият падишах ми заповяда да ти разкажа всичко, което знам за татарския владетел. При него аз обикновено изпълнявам длъжността на преводач, а сега — на посланик…

— Ще те слушам с най-голямо внимание, почтени гостенино. На мен Великият падишах заповяда същото: да науча от теб полезни за родината сведения и да запиша всичко чуто в дворцовата тайна книга на летописите.

Махмуд-Ялвач наведе очи и известно време остана безмълвен. „Всичко, което кажа — мислеше той, — след няколко дни ще бъде известно на дворцовите клюкари. Как да избегна опасността и от страна на шаха, който ще се разгневи, ако не кажа нищо важно, и от страна на Великия хаган на татарите, който ще узнае за тази нощна беседа? Шпионите на Чингис хан вече са проникнали навсякъде…“

И като прие тъжен, загрижен израз на лицето си, той започна да премята зърната на седефената броеница, провесена на лявата му ръка.

— Ще разкажа за много неща, които разумът не може да възприеме, — поде накрая, — толкова са различни от всичко обичайно, с което сме свикнали. Често аз сам не вярвам на истинността на тези разкази… Но ако кажа, че всички те са лъжа, то все пак ти ще поискаш да узнаеш що за лъжа е това? Ето защо аз ще ти разправя какво съм чул. Всеки може да сгреши. Ако някой започне да твърди, че е достигнал до непогрешимостта, то с него няма смисъл изобщо да се разговаря!…

Махмуд-Ялвач спря и повдигна вежди с удивление като видя колко бързо младият писар записваше думите. Тръстиковото перо леко бягаше по хартиения лист и думите една след друга се подреждаха в равна редичка, изрисувани с красивите арабски плетеници.

— Защо този юноша записва всичко? Та аз още нищо не съм започнал да разказвам за татарите!

— Това не е юноша — отвърна летописецът. — Това е момиче, Бент-Занкиджа… Започнах да ослепявам и ръката ми трепери. Ала внучката ми помага. Тя пише толкова леко и красиво, както най-добрите арабски калиграфи. Но не съм сигурен, че ще остане за дълго моя помощница. Тя вече съчинява песни за „радостта за черните очи“ и за „бенката на бузата“, затова се страхувам, че скоро ще ме напусне… Тогава ще трябва да скръстя ръце на гърдите си и да легна с лице към „свещения камък“[83].

— Няма да те оставя, дядо! — каза момичето без да вдигне очи и без да спре да пише.

Старецът отново се обърна към посланика:

— Падишахът ти обещава висока награда за всичко, което кажеш, за всичко важно, което е нужно да знаем. Би било тъжно, ако поради нехайството ни държавата на исляма изведнъж бъде подложена на нападение от силни врагове! Ти нали си правоверен, като всички нас? Ще съумееш ли навреме да ни предпазиш? Велика награда те очаква…

— Нищо не ми е нужно! — въздъхна пратеникът.

— Нека наградата за труда и скитанията ми по света бъдат молитвите на благочестивите правоверни и в деня на последния съд да се събудя в редовете на възкръсващите праведници.

Насмешлива усмивка се плъзна по устните на девойката. Тя хвърли недоверчив поглед към посланика, към охраненото му тяло и ръцете със златни пръстени. Мъжът мълчеше и обмисляше всяка дума.

— Така да бъде! — съчувствено произнесе старият летописец.

Мършав слуга с дълги сиви коси внесе сребърен поднос с различни сладкиши и го постави пред госта. После от глинена кана му наля тъмночервено вино в изящна сребърна чаша.

— Опитай старото вино от дворцовата изба — подкани го събеседникът му. — Първото, което е важно да знаем — що за народ са монголите и татарите? Къде живеят? Колко са? Какви воини са? Те се появиха на нашата граница толкова внезапно, както страшните яджуджи и маджуджи, изхвърлени от лукавия Иблис[84] от огнената утроба на земята.

Посланикът започна да обяснява:

— И монголите, и татарите са степни жители; живеят близо един до друг в далечни източни страни и не могат да водят уседнал живот. Техните обширни земи представляват пустиня с обилна трева и малко вода, пригодна за коне, овни и камили, защото този добитък употребява много трева и малко вода…

Летописецът прекъсна посланика:

— За нас е важно да знаем застрашават ли ни като войска?

— Бих бил предател на исляма и подъл лъжец, ако кажа, че монголите и татарите са по-малко опасни за съседите си, отколкото яджуджите и маджуджите…

— Аллах да ни спаси! — възкликна старият Мирза-Юсуф.

— Те по природа са воини, сто години враждуват един с друг, едно племе срещу друго племе… Може например днес някой татарски хан да има хиляди коне, огромно стадо овни и стотина полуголи пастири, които са вечно недоволни и гладни, защото всеки има гладна жена и гладни деца… Когато ханът види, че за неговите пастири положението става непоносимо и те ръмжат като зверове, той им заповядва: „Отиваме на война със съседното племе! Ще се върнем сити и богати!“ И владетелят тръгва на поход с пастирите… А битката понякога завършва така, че самият този хан го оковават и продават заедно със собствените му животни и пастири по четири дирхема за глава и ги купуват трети съседни племена или търговци, прекупвачи на роби…

— За какво разказваш всичко това? — укори го летописецът. — За нас е важно да разберем не за робите или други такива дреболии, а за войската на татарския хан, за неговото оръжие, за числеността и бойните качества на неговите воини!

Посланикът отпи от виното си без да бърза.

— За да стигнеш до планината, — каза той, — понякога се налага първо да заобиколиш по пътя си реки, езера и солници…

— Уважавани гостенино, разкажи ни първо не за солниците, а за татарския падишах.

— Хубаво и ароматно е виното в избите на шаха на Хорезъм! — невъзмутимо продължи Махмуд-Ялвач. — Пожелавам му да царства без беди и нещастия до края на живота си… Сред войнствените татарски ханове има един на име Темучин (Темуджин), той се отличавал с особен успех в битките, жестокост към врага, щедрост към съюзниците си и стремителност в нападенията. Този хан Темучин по-рано бил видял не малко бедствия. Разказват, че като юноша дори му се случило да бъде роб и с дървена пранга на шията да върши най-тежката работа в ковачница на неприятелско племе[85]. Но той избягал от там, като убил стража с веригата си, а по-късно воювал много години, стремейки се към власт над другите ханове… Бил вече на петдесет години, когато хановете го провъзгласили за Велик хаган и го издигнали на трона с надеждата, че ще изпълнява желанията на знатните ханове… Но Темучин подчинил всички на своята воля, избрал си ново име — „Чингис хан“, което означава „изпратен от небето“, разгромил и поробил непокорните племена, а техните вождове сварил живи в котли…

— Това е ужасно! — въздъхна летописецът. — Но ти разказваш страшни приказки, а не говориш за войската на великия владетел на татарите!

Посланикът изпи още една чаша и старецът вече го поглеждаше с боязън и си мислеше: „Дворцовото вино е силно… Ще успее ли да разкаже, което е нужно на шаха, или ще заспи?“ А мършавият стар слуга отново му доля вино.

— Аз говоря именно за войската — спокойно възрази Махмуд. — От деня, в който Чингис хан бе обявен за Велик хаган, всички татари, които по-рано враждуваха помежду си, станаха негова единна покорна войска. Той сам ги раздели на хилядни, стотни и десятки и сам назначи свои хилядници, стотници и десятници, които да ги водят, като отхвърляше родовите ханове, ако не им се доверяваше. Освен това провъзгласи чрез глашатаи сред населението нов закон, гласящ че нито един чергар няма право да враждува, да граби или мами друг номад и за всяка такава постъпка ще последва едно наказание — смърт!

— А разрешава ли законът на Чингис хан да граби и да мами хората на друго, не татарско племе?

— Разбира се! — каза посланикът. — Това даже се смята за особена доблест: да ограби, окраде или убие човек от друго, не татарско племе.

— Разбирам — прошепна летописецът. — А какво казаха простите скотовъдци? Намаля ли гладът им?

— Чингис хан провъзгласи, че подчинените му племена съставят единствения в света, избран от небето народ, че оттук нататък те ще носят името „монголи“, което означава „побеждаващите“… Всички останали народи на Земята трябва да станат техни роби. Непокорните племена ханът ще изчисти така, както се плевят бурени и вредни треви, и ще останат да живеят само монголите.

Летописецът плесна с ръце.

— Значи ли това, че татарският хаган и към нашата граница е приближил с претенции правоверните да му се подчинят? Но падишахът има огромна войска от смели воини, които се сражават като лъвове под свещените зелени знамена на исляма. Че това е безумие! Детска приказка е да мислиш, че такава доблестна мюсюлманска войска, такъв прославен пълководец като шаха на Хорезъм Мохамед Алла ад-Дин ще се покори на безумния владетел на прости скотовъдци! Свещената сянка на самия пророк витае над нашите войски и ги води към победа!

Посланикът скръсти пълните си ръце над дебелия си корем, въздъхна и затвори очи.

— Аз те предупреждавах, че ще наречеш моите разкази басни и приказки!

— Не, не, почтени гостенино! Говори нататък! Аз те слушам, колкото и неочаквано и невероятно да е всичко, което казваш.

Пратеникът се поизправи. Девойката забеляза, че в очите му горят ум и бодрост, но той отново ги притвори, сякаш е уморен, и вяло продължи:

— Татарският хаган видя, че алчността на хановете не намалява, че гладът и нуждите на простите пастири се засилват, че татарският народ натрупа сила, която по-рано губеше в безплодна взаимна сеч… Ето защо, за да не тръгват обикновени скотовъдци срещу своите ханове, Чингис хан реши да насочи тази натрупана сила в друга посока…

Той свика курултай (съвет) на най-знатните ханове и им каза: „Предстои ви скоро велик поход. Ще се върнете от войната окичени със злато, с табуни коне, стада с добитък и тълпа изкусни роби. Аз до насита ще нахраня най-бедните пастири, ще ги облека в скъпоценна коприна, на всеки ще дам по няколко наложници… Ще покорим най-богатата страна и всички вие ще се върнете толкова богати, че няма да ви стигне товарният добитък, за да пренесете плячката до юртите си…“

През пролетта, когато степта се раззелени с хубава паша, Чингис хан поведе гладната конница към богатия древен Китай. Разгроми срещнатата китайска войска, носеше се като хала из страната, направи на пух и прах хиляди китайски градове и само след три години война, покорил половината Китай, отегчен от безмерната плячка, се завърна в своите степни станове…

— Да ни пази Аллах от този! — прошепна летописецът.

— Всичко, което казах, пак ще ти се стори приказка, а между другото всичко това е истина!

— Кажи, моля те, почтени Махмуд-Ялвач, как изглежда този необикновен пълководец Чингис хан?

— Той е висок на ръст и макар да е над шейсет години, все още е много силен. С тежките си стъпки и тромави маниери прилича на мечка, по хитростта си — на лисица, по злобата — на змия, по стремителността — на барс, по неуморността — на камила, а по щедрост към тези, които иска да награди — на кръвожадна тигрица, галеща своите тигърчета. Той има високо чело, дълга, тясна брада и жълти, немигащи очи като на котка. Всички ханове и обикновени воини се страхуват от него повече отколкото от пожар или гръм, а ако той заповяда десет воини да нападнат хиляди врагове, то воините ще се хвърлят, без да се замислят, тъй като вярват, че ще победят. Чингис хан винаги удържа победа…

— Аз съм живял много години — промълви старецът — и съм виждал мнозина славни, смели пълководци, но такива, каквито описваш, не ми се е случвало да срещна… Много прилича на приказка твоята реч… Обясни ми, ако можеш, защо татарският хаган, правейки богат всеки пастир, сега изведнъж се оказа на нашата граница, толкова далече от родината си?

Посланикът допи чашата си с вино, отново затвори очи и силно се олюля. Старецът отправи строг поглед към слугата, който посягаше да налее още. Но търговецът се сепна и щом видя празния бокал, със знак посочи на слугата да му я напълни.

— Не се учудвай, че пия толкова много! Нито ти, почтени Мирза-Юсуф, нито твоята млада помощничка не пихте и една капка, значи на мен се пада да пия за трима…

Махмуд продължи с чашата в ръка, като леко се полюшваше:

— Великият хаган почиваше в стана си цели три години. Половината войска остави в Китай, където народът и досега продължава да защитава родината си. А втората половина сам поведе на запад през пустини и планини…

Летописецът закри с ръцете ушите си и застена.

— Ах, предчувствам нещо ужасно!

Пратеникът продължи:

— Алчността на хановете и гладът на обикновените чергари са неизмерими. Воините се оплакваха, че хановете вземали за себе си най-хубавата плячка, а за бедняците оставяли огризките. Тогава Чингис хан реши да отведе воините по-далече, за да не започнат отново да се избиват един друг и хановете си…

— Колко голяма е татарската войска сега?

Отвърна му сънен, вял глас:

— Чингис хан поведе на запад единайсет тюмена (корпуса). Във всеки тюмен има десет хиляди конници татари. Всеки конник води със себе си втори, запасен кон, а понякога и два…

— Значи татарският хаган има само сто и десет хиляди конници? — възкликна летописецът. — А воините на нашия падишах са четири пъти повече!… Ако той вдигне на Свещена война всичките наши племена, то огромната войска на исляма ще бъде непобедима!

— Нима не казах същото и на негово величество, шаха Алла ад-Дин Мохамед? Татарската войска пред войските на падишах Мохамед — да царува сто и двайсет години! — все едно че е струйка дим в тъмната нощ!… Вярно е обаче, че по време на похода на запад, по пътя към татарската войска се присъединиха всички, които се скитат из степите: и уйгури, и алтайци, и киргизи, и каракитаи, така че татарската войска на Чингис хан бързо се увеличи и нарасна… Това не е приказка!

Посланикът пак се олюля, подпря се на килима и се изтегна отгоре му. Девойката подложи под главата му зелена сахтиянова възглавница и прошепна на ухото на Мирза-Юсуф:

— Ама че хитра лисица! Просто не иска да каже истината…

— Такива са посланиците! Къде ще намериш някой от тях да ти говори направо?

Влезе векилът и после всички дълго време седяха безшумно, чакаха и не знаеха какво да правят със спящия.

Махмуд-Ялвач се събуди внезапно и изведнъж се изправи сред порой от извинения:

— Какво съм ви наговорил в пияно състояние, сам не знам! Напразно сте записали всичко! Изгорете тези записки!…

Векилът поведе посланика обратно по тесните тъмни преходи на двореца към глухата вратичка на градината, където чакаха конете. Джигитите с много усилия качиха на седлото залитащия Махмуд-Ялвач. В сумрака преди наближаващата зора конниците преминаха по безмълвните улици на спящата Бухара и стигнаха до извънградския дворец на шаха.

На следващия ден татарското пратеничество получи писмо с отговор от ръката на шах Мохамед и се отправи обратно на изток, в стана на Великия хаган на всички татари.

Глава пета

Великият хаган изслушва съобщението

Чингис хан се отличаваше с висок ръст и здраво телосложение. Имаше котешки очи.

Историкът Джузджани, 13-ти век

Трима конници препускаха по пътечката между татарските юрти, а вълнените им наметала се развяваха като крилете на биещи се орли. Двамата часови скръстиха копия пред тях. Конниците слязоха от конете и хвърлиха върху белия пясък прашните си плащове. Единият извика, докато оправяше червения си раиран халат:

— Да бъде благословено името на хагана! Съобщение от изключителна важност!

От най-близката шатра вече приближаваха тичешком двама нукери в сини шуби с червени нашивки на ръкавите.

— Пристигаме от западната страна, където бяхме посланици на Великия хаган — продължи мъжът. — Извести за нашето пристигане. Аз съм посланик Махмуд-Ялвач.

В жълтата шатра се отметна копринена завеска и от там прозвуча заповед. Десетимата часови по пътеката към шатрата заповтаряха един след друг:

— Великият хаган заповяда: „Да влязат!“.

Тримата новодошли се поклониха; скръстиха ръце на гърдите си и тръгнаха към шатрата. Слугата китаец ги пусна; те влязоха вътре без да повдигнат поглед и се проснаха на килима.

— Говори! — произнесе нисък глас.

Махмуд-Ялвач повдигна очи. Пред себе си видя строго, тъмно лице с остра рижа брада. Две побелели, завити на възел плитки падаха на широките рамене. Изпод лакираната черна шапка с огромен изумруд в него се взираха втренчено две зеленикавожълти очи.

— Шахът на Хорезъм Алла ад-Дин Мохамед е много доволен от твоите подаръци и предложението за дружба. Той охотно се съгласи да даде всякакви привилегии на търговците ти. Но се разгневи…

— Че съм го нарекъл син?

— Ти, велики, както винаги, позна. Шахът изпадна в такава ярост, че моята глава вече едва се крепеше на раменете ми.

Очите на хагана се присвиха и се превърнаха в тесни процепи.

— Вече мислеше, че ще ти се случи това? — и хаганът прокара с дебелия си пръст права черта по въздуха. От този жест се бояха всички: така Чингис хан осъждаше на смърт.

— Аз успокоих гнева на шаха на Хорезъм и той ти изпраща „селям“ и писмо.

— Успокои гнева му? Как? — гласът на страшния владетел прозвуча недоверчиво. Очите му се взираха в пратеника и ту се разширяваха, ту се присвиваха.

Махмуд-Ялвач започна подробно да разказва за приема при шах Мохамед и за това, как през нощта при него дошъл Великият везир и го извикал за таен разговор. Като каза това, положи в широката длан на Чингис хан перлата, получена от Хорезъм шаха, и подробно изложи всичко, за което говори с Мохамед.

Търговецът, без дори да вдигне очи, чувстваше, че хаганът го гледа втренчено и се старае да проникне и в най-скритите му помисли.

— Това ли е всичко, което чу?

— Ако нещо съм забравил, прости на мен, неспособния!

Чу се изсумтяване: хаганът беше доволен. Той удари с тежка ръка по рамото Махмуд-Ялвач.

— Хитър мюсюлманин си ти, Махмуд. Добре си казал, че моята войска прилича на струйка дим в мрака на черната нощ. Нека шахът си мисли така! Вечерта елате и тримата при мен на трапезата.

Посланиците излязоха от шатрата.

Хаганът се изправи, висок, прегърбен, в черна дреха от грубо ленено платно, пристегната с широк златен пояс. Като стъпваше тежко с големи тромави стъпки на обутите в бели велурени ботуши крака, той премина през шатрата, открехна завеската и проследи как тримата посланици с бели тюрбани и пъстри халати яхнаха прашните коне и бавно се отдалечиха.

— Наближава времето на „великата заповед“ (поемане на поход). Ще почакам „щастливата луна“.

Глава шеста

Тревожната нощ на Чингис хан

Чингис хан не обичаше да спи на нара, стоплян от дълги комини, на каквито спяха изнежените китайци, или пък на пухен дюшек, традиционен за мюсюлманските търговци. Хаганът обичаше да чувства под хълбока си твърдата земя и старият китайски слуга му постилаше на килима само сгънати на две дебели плъстени парчета.

Обикновено властелинът заспиваше веднага. Често сънуваше и караше шаманите или мъдрия си съветник, китаеца Йелю Чуцай[86], да обясняват какво предсказват тези сънища, ала невинаги се доверяваше на обясненията им и постъпваше така, както смяташе, че ще бъде най-добре за него. Събуждайки се на разсъмване, завит с топлата самурена шуба, той мислеше за десетките хиляди свои воини и коне, за най-добрия начин, по който населението ще успее да изхрани неговата ненаситна армия, за издръжката на оставените в Монголия негови петстотин жени с техните деца, робини и слуги. Мислеше още за донесенията на многобройните шпиони, които отрано разпращаше из земите, в които готвеше поход; мислеше и за синовете си, ревниви и завистливи един към друг; мислеше за болките в краката и ставите си, мислеше и за смъртта…

Хаганът отвори немигащите си без горни ресници очи и се загледа в една точка. Взираше се в пролуката между платнищата на шатрата — там синееше ъгълче от небето. Звездите вече избледняваха. Понякога се мярваше черната сянка на часовия нукер, който се местеше напред-назад пред входа на палатката.

Една тежка мисъл често се завръщаше при хагана. В навечерието на похода на запад старата му дебела жена Бурте каза, както винаги, мъдри слова.

„Велики хагане — произнесе тя, като склони глава до земята и задиша тежко, — ще тръгнеш с войската през планини и пустини, в неизвестни страни, на страшни битки с други народи. Помисли ли, че вражеска стрела може да прониже твоето могъщо сърце или меч на чужд воин да разцепи стоманения ти шлем? И ако се случи най-ужасното и непоправимо нещо (тя мислеше за смъртта, но не се решаваше да каже думата) и ако вместо теб на земята остане само твоето свещено име, то на кого от нашите четирима сина ще заповядаш да бъде твой наследник и владетел на света? Обяви отрано волята си на всички, за да не пламне после война между синовете ти и да се стигне до братоубийство.“

До този ден никой не се бе осмелил даже да му намекне за старостта, за това, че дните му може вече да са преброени. Всички твърдяха, че той е велик, незаменим, неизменен и че светът не може без него. Единствено старата, вярна Бурте се осмели да заговори за смъртта…

А може наистина да е остарял? Не, още може да покаже на всички тайни завистници, че е способен да яхне неоседлан кон и яздейки да порази див глиган с копие, да отклони ръката на убиец и да го удуши със собствените си ръце. Жестоко ще се разправи с всеки, който се осмели да говори за неговите слабости или старостта му…

Но мъдрата, смела Бурте все пак беше права, когато заговори тогава за наследник. Кой от четиримата си сина да назначи за свой приемник? Неукротимият и своеволен Джочи, най-големият, той желае най-много от всички смъртта на баща си. Той сега е на четирийсет години и навярно жадува да изтръгне поводите на царството от ръцете на баща си и да го прати в шатра за грохнали старци. По тази причина и Чингис хан изпрати Джочи надалече, в най-далечния край на своето царство, и пусна с него тайни съгледвачи, за да донасят за всяка въздишка и помисъл на първородния…

Вторият син, Чагатай, повече желае гибелта на своя брат и съперник Джочи, отколкото смъртта на баща си. Докато двамата се ненавиждат взаимно и се борят, няма да са опасни. Ето защо ханът реши да обяви за свой наследник третия си син, Угедей; той е с мек и безгрижен нрав, обича веселите пирове, лова със соколи, конни надбягвания, никога няма да изкопае яма, за да бутне в нея баща си. Такъв е и най-малкият, четвъртият син, Толуй хан. Те двамата обичат гуляите и не ги изгаря огънят на властолюбието.

Когато тръгна на поход, Чингис хан обяви за свой наследник третия си син — Угедей. Но с това още повече озлоби двамата по-големи и сега постоянно му се налагаше да бъде нащрек, очаквайки покушения, отровна стрела, пусната в тъмнината, или удар от копие през завесата на шатрата…

От този момент нататък обиденият Джочи постоянно бе някъде надалеч, предвождаше войската, винаги начело на отделения му тюмен. Старае се да се отличи, да спечели любовта на воините — търси слава. Млад и силен е… Хубаво е да бъдеш млад!…

Хаганът се обръщаше от една страна на друга и като си спомняше думите на старата дебела Бурте, мислеше за смъртта. Мислеше за високата могила в степта, където се носят леки сайги[87] с извити рогчета, където орлите бавно кръжат в небето… В такива могили почиват останките на великите богатири. Най-могъщите владетели на народите досега винаги са умирали. Но той, Чингис хан, е най-могъщият сред всички. Нима някой досега е покорявал такива обширни земи?… Какво е смъртта? Казват, че има такива учени лекари, вълшебници и магьосници, които знаят камък, който превръща желязото в злато. Те могат да приготвят напитка, възвръщаща младостта, да сварят от деветдесет и девет билки скъпоценно лекарство, даващо безсмъртие…

Нима той, простият нукер Темучин, бивш роб с пранга на шията, не беше провъзгласен на курултай[88] за „посланик на небето“, за Чингис хан? Ако синьото небе е вечно, то и той, неговият посланик, трябва да е вечен. Нека великият китайски съветник Йелю Чуцай спешно, още утре, да разпрати по всички краища на царството строги заповеди да дойдат веднага при хагана най-учените мъдреци, умеещи да правят чудеса: и китайските даоси, и тибетските магьосници, и алтайските шамани, и да донесат със себе си лекарства, даряващи сила, младост и безсмъртие. За такива чудесни лекарства той, Великият хаган, ще им връчи такава награда, каквато още нито един владетел из целия свят не е давал…

Той дълго не можа да заспи, въртеше се и накрая вече започна да задрямва, когато изведнъж почувства лека болка в големия пръст на крака. Нещо силно го прищипа. Това не го изплаши — той познаваше този обичаен за номадите условен знак. Чингис повдигна глава, но в тъмното не можа да забележи нищо. Добре помнеше знака: още като юноша така притискаше пръста на крака на любимата Бурте, тогава тъничка и пъргава като степна мишка. Тогава всички спяха като едно голямо семейство на разстлани плъстени парчета в тъмната юрта на нейния суров баща Дай-Сечен.

Кой е застанал до краката му? Кой го вика? Внимателно протегна ръка и почувства под дланта си тънката коприна на дреха, свита женска фигура и тесни рамене; на главата — необичайна прическа. — Кой е това? Притегни я към себе си и жената с неправилна накъсана реч, тихо прошепна на ухото му:

— Твоята Кюсюлтю, твоята любима, Кулан-хатун, приготвя да умре, твой идва… Твоя утеши… Твоя — слънце, Кюсюлтю — луна…

Това беше китайката слугиня на младата му жена Кулан-хатун, която хаганът наричаше „Кюсюлтю“. Тя беше пропълзяла безшумно в шатрата като мишка — Кулан го вика.

Чингис хан намъкна широките ботуши, подплатени с плъст, внимателно се промъкна към изхода, като се стараеше да не събуди двамата сина, Угедей и Толуй, които спяха вътре заедно с него, и излезе от шатрата.

Глава седма

В юртата на Кулан-хатун

Ще видиш — няма по-прекрасни красавици!

Очите им са тесни и приличат на очите на ядосан рис.

От монголска песен

Тихата нощ навяваше студ от снежните планини. Луната се беше скрила зад тежки облаци. Тук-там мъждиво блещукаха редки звезди. Китайката вървеше напред и оставяше след себе си нежния аромат на цъфнал жасмин.

Две сенки се надигнаха от земята.

— Ха[89]! Кой идва?

— „Черният Иртиш“… — прошепна девойката.

— „Покорената Вселена“ — отговори на паролата часовият и сенките се отдръпнаха.

Докато крачеше към бялата юрта, хаганът мислеше каква ли нова прищявка ще измисли днес Кюсюлтю? Всеки път, когато той отиваше при нея, откъсвайки се от важна беседа с военачалниците, тя го посрещаше винаги различно: ту беше облечена като китайка, в копринена дреха, извезана с необикновени цветя, ту лежеше, охкайки, под самурено покривало, уверявайки го, че умира и го молеше да положи могъщата си ръка на малкото й сърце, ту седеше, обхванала главата си с ръце и се обливаше в сълзи, заслушана в старата монголка, която пееше старинни монголски песни за зелените брегове на Херлен[90] и самотния стан сред необятната пустинна степ.

Китайката повдигна входната завеса и хаганът влезе вътре. Насред юртата гореше огън от корени на степен храст и ароматният дим се издигаше на вълма към отверстието на кръглия покрив. Кулан-хатун седеше, обгърнала с ръце коленете си, втренчила неподвижния поглед на присвитите си очи в подскачащите пламъчета на огъня. Вместо обичайните вълнени килими, подът бе застлан с три прости пъстри плъстени постелки. Встрани бяха натрупани товарните торби, вече пристегнати с връзки, готови за път.

Чингис хан се спря на входа. Весели искри проблеснаха в котешките му очи. „Ето я новата прищявка!“ — помисли си той.

Кулан-хатун се сепна, прокара длан над очите с почернените, изтеглени почти до слепоочията вежди, скочи на крака, отметна глава назад и падна ничком, обгръщайки с ръце краката на съпруга си.

— Прости ми, велики, незаменими, единствен във вековете, че разтревожих твоя сън, твоите мисли или военен съвет. Но аз повече не мога да остана тук. Отвсякъде, от всяка пролука смърт заплашва мен и моя малък син.

Искам да си ида бедна, само с една вярна слугиня, и да скитам из степта, където никой няма да ме познае.

— Но почакай малко, дай ми чашка китайски чай, а аз ще поседна до теб и ще те изслушам — откъде и кой те заплашва?

Хаганът заобиколи огъня и се отпусна на постелката. Къде отидоха копринените килими, застилащи юртата? Къде са избродираните с птици и цветя завеси, които висяха по-рано по стените? Сега тук изглеждаше като юрта на обикновен, прост номад, какъвто самият той беше преди четирийсет години.

Кулан отново се сви на кълбо и поглеждаше към мъжа си със злите очи на разсърден рис. До нея лежеше сгушен малкият й син, Кюлкан, гол, мургав, с остригана глава, с две плитчици над ушите. Тя заговори тихо с жаловит, напевен глас:

— Аз не мога да се надявам на нищо, на никаква защита. Нямам нито баща, нито майка, и от всичките ми братя остана само един — и той служи като прост нукер, а по-рано би имал хиляди нукери. И той, моят брат, също скоро ще загине.

— Защо трябва да загине?

— Всички ние сме меркити, цялото ни нещастно племе загина от мечовете на нукерите на твоя син с тигровите очи, неумолимия, безжалостен Джочи. Скоро той ще дойде тук и аз ще видя ненавистния убиец на моя баща и на целия ни род. Защо ми е да оставам под скалата, която е готова да падне и да ме смаже? Пусни ме! Всичко вече е опаковано за заминаването.

— Джочи хан няма да дойде тук. Той е по бреговете на река Иргиз и се готви за нов поход. А аз още съм жив, крепя на плещите си управлението на Вселената. За каква друга защита, освен моята, говориш?

Кулан избърса ронещите се от очите й сълзи с тънките си пръсти.

— Брат ти, Джамал-Хаджи, назначавам командващ на шеста стотна от моята хилядна нукери. Утре ще кажа на командира й — Чаган, че тази шеста стотна ще охранява и теб, и юртата ти, и твоя малък богатир Кюлкан. Кой смее да се страхува, ако се намира под закрилата на моята ръка?

Кулан наведе очи и каза с тих, дрезгав глас:

— Теб самия те заплашват стрели…

— Какви стрели? Кажи, чии стрели? — хаганът положи ръка на рамото на Кулан.

Тя прехапа устни, извърна се, отскубна се и като подскочи, изтича встрани. Дългата й черна плитка се провлече по пода като бягаща змия. Хаганът притисна с крак края й и повтори с едва доловим шепот:

— Говори, кой ми готви гибел?

Жената притисна гръб към решетката на юртата.

— Велики, несравними! Никакви народи, никакви войски не са страшни за теб — ще ги разгромиш, както порива на вятъра отнася есенните листа. Но можеш ли да се опазиш от тайните врагове, които седят заедно с теб в една шатра, следят те ден и нощ? Единствено аз съм ти предана и те обичам като могъщата, прекрасна планина на родния Алтай, покрита с блестящ сняг. Ти единствен си моя защита, а без теб ще ме отритнат като камъче на пътя. Нима не казвам истината? Та нали ти виждаш всичко, разбираш всичко — и речта на вятъра, и стона на авлигата, и съскането на змията. Нали всичко, което казвам, е вярно?

— Разказвай всичко, всичко, което знаеш — хриптеше хаганът, без да отстъпи от косата й.

Зелени злоради огънчета пламнаха в очите на Кулан-хатун.

— Старците в степта мъдро са измислили, че наследникът, пазителят на огъня в юртата, винаги трябва да бъде най-младият от синовете на хана. Големите синове порастват и се мъчат да вземат в ръце поводите на бащиния кон. Затова бащата ги отделя и им дава юрта по-далече от своята — нека сами да водят домакинство. А докато мъничкото синче порасне, бащата може спокойно да пасе табуните си. Ти всички надари, на всички синове даде област земя, защо тогава забрави да направиш наследник твоя най-малък син, Кюлкан?

Хаганът пусна плитката, дълго сумтя и накрая каза:

— Предпазвам и момчето, и тебе… Затова и не го обявих за наследник. Монголите никога няма да обичат и да слушат сина на меркитка.

Кулан се хвърли на колене.

— А ето, аз не се боя да обичам единствения и най-добър на света, най-необикновения от хората, сина на меркитка, тебе, мой повелителю, изпратен от самото небе, защото твоята майка, великата Оелен, беше не от монголски род, а от моето племе на меркитите.

Чингис хан се надигна и гласът му изхриптя:

— Да, говориш разумно! За това всички забравиха. И нека не си спомнят… Твоите думи ще запазя дълбоко в сърцето си. Никъде не смей да заминаваш. Сложи пак килимите. След военния съвет с нойоните ще дойда при тебе, мой малък рис, моя любима, моя Кюсюлтю!

И с тежки стъпки властелинът излезе от юртата.

Кулан стана и сбърчи вежди, докато бавно, умислено намотаваше на ръката си своята дълга черна плитка. Тя повика слугинята — китайката спеше дълбоко, свита до стената. Господарката й я събуди с ритник на малкия си крак и каза:

— Грубиян! Едва не ми счупи ръката!… Разстели пак килимите! Вплети снопче конски косми в плитката ми — дивакът едва не я откъсна! Утре е големият обед с чуждоземните посланици. Извади китайската синя рокля, със сребърни цветя…

Глава осма

Хаганът брои на пръсти

Хаганът обмисляше това, което му каза „разсърденият рис“, и през това време тихо обикаляше могилата. Пред него отново изникна сянка. Те размениха паролите: „Черен Иртиш!“ — „Покорената Вселена!“ и хаганът позна в часовия своя стар нукер, който го съпровождаше във всички боеве.

— Какво чу? Какво видя?

— Там, в далечните планини, има много огньове. Все едно виждаш наниз от звезди — това са огньовете на жителите на тази равнина, избягали със стадата си в планината. Страхуват се от нашата войска.

— А какво говорят нукерите помежду си?

— Говорят, че ние доизяждаме овните, че конете опасаха цялата трева и вече скубят корените, че мечовете искат кръв. Ето защо казват: Великият хаган е по-мъдър от нас, той вижда всичко, знае всичко, скоро ще ни поведе натам, където всичко е в изобилие и за нас, и за конете.

— Вярно! Хаганът вижда всичко, знае всичко и за всичко мисли. Тичай бързо при началника на хилядниците Чаган. Кажи, че му заповядвам веднага да яхне коня си и да вземе със себе си шест стотни.

— Сега ще изтичам, хане мой!

— Чакай! Кажи още на Чаган, че ще отброявам на пръсти и ще го чакам тук, на могилата, пред тази полянка.

Монголът, клатушкайки се на кривите си крака, побягна надолу по хълма, а хаганът се отпусна на пети и застана неподвижно. Наостри уши, вслушвайки се в звуците, долитащи от тъмнината. Започна да брои наум: едно, две, три, четири… и когато стигна до стотица, сви един пръст.

Луната бавно се движеше по небето като ту се скриваше зад облак, ту отново изпълзяваше на тъмното небе и тогава юртите на нукерите, разпънати около хълма в широки кръгове, ту се виждаха, ясни и близки, ту се изгубваха в сянката на облака и тъмнееха като неясни петна.

Когато Чингис хан преброи до двеста и сгъна втори пръст, между юртите притичаха сенки, няколко нукера яхнаха конете и се устремиха в мъгливата степ. Из целия лагер се дочуха гърлени викове:

— Тревога!

Хаганът продължаваше да седи неподвижно и спокойно да отброява третата стотица, после четвъртата… В далечината се дочу глухо бучене, то все повече се усилваше и Чингис разбра, че препуска табун от хиляда коня. Той идваше все по-близо и изведнъж се спря в подножието на хълма. До владетеля достигна острата миризма на конска пот и го връхлетяха облаци прах, за миг скрили целия лагер.

Хаганът продължаваше да брои и да свива пръсти. От табуна се чуваха резки звуци и глухите удари на риещите с копита коне. С нисък дрезгав глас владетелят ревна:

— Чагане! Ойе, Чагане!

— Ойе, слушам! — долетя проточен отговор от тъмнината.

— Свих вече шест пръста! Защо се бавиш?

— Свий още два, и всички ще сме на конете!

Луната отново изплува иззад облака и освети кръга между юртите, накъдето отвсякъде тичаха монголи. Едни мъкнеха седла и потници — плъстените постилки под седлото, други водеха коне към юртите си, трети в галоп препускаха към своите по-рано определени места.

Хаганът продължи да брои. Сви седмия пръст и се огледа, чул стъпки зад себе си. Два нукери водеха оседлания дорест кон на Чингис хан. Той се хвана с ръка за гривата на животното, яхна го и като се изправи на седлото, бавно се изкачи на хълма. Зад него се построиха седем нукери; един държеше знамето, чиито краища трептяха от вятъра.

Пред хагана отвсякъде се придвижваха плътни маси коне и конници. Всички бързо заемаха определените им места и властелинът още не беше успял да свие осмия си пръст, когато пред него вече стройно се бяха опънали шест редици конници, по сто във всеки ред, а отпред се строиха командващият хилядната Чаган, а близо до него — няколко телохранители-тургауди.

— Чаган, при мен! — викна го Чингис хан.

Чаган препусна към хълма и спря на три крачки от господаря си.

— Ти ще тръгнеш към онази планина, където са се събрали всички харачи[91] — бедните скитници на степта. Ще подгониш насам целия им добитък и да не си изпуснал и един овен. Напред!

Чаган обърна коня и се върна при отряда си.

— След мен!

Отрядът потегли ред след ред, стотна след стотна, завивайки по белеещия се на лунната светлина път. Хаганът остана неподвижен върху хълма и продължи да брои и свива пръсти, докато и последният конник не потъна в дрезгавата далечина. Тогава сви десетия пръст.

— Подготвил ли е надменният самохвалко, шахът на Хорезъм, такава войска? Скоро ще се разбере в боя при Бухара.

Глава девета

Изчезналият керван

Чингис хан заповяда на своите мюсюлмански посланици да натоварят голям керван и да тръгнат, уж за продажба на стоки, към владенията на Хорезъм шаха. Даде им голяма част от своите собствени ценности, заграбени от Китай, а със спечелените пари заповяда да накупят възможно най-много тъкани, за да може с тях да надари отличилите се.

Махмуд-Ялвач изпрати с кервана много стока, но самият той отказа да отиде в Хорезъм. Той и двама негови спътници лежаха в юртите си, охкаха и уверяваха, че в Бухара са ги отровили. Керванът се състоеше от петстотин камили и с тях тръгнаха четиристотин и петдесет души, представящи се за търговци и продавачи. Начело Чингис хан постави своя монголски нукер Усун. Като преминаха през горното разклонение на Тяншан, пристигнаха в пограничния мюсюлмански град Отрар. Там „керванбаши“ Усун показа на началника на града грамота, собственоръчно подписана от шах Мохамед и с неговия восъчен печат; с нея шахът разрешаваше на монголските търговци „да преминават и търгуват във всички градове на Хорезъм свободно и без всякакви такси“.

Град Отрар се славеше със своите пазари. Тук пролет и есен пристигаха чергари от най-отдалечените пасбища. Те докарваха овни и роби, донасяха осолени кожи, вълна, различни кожи и килими и ги разменяха за платове, ботуши, оръжие, брадви, ножници, игли и карфици, чашки, медни и глинени съдове. Всичко това се приготвяше от изкусни майстори и техните роби в градовете на Маверанагр и Хорезъм.

Пристигналият керван не беше обичаен за пазарите на Отрар. Търговците изложиха на килимите такива чудновати и скъпоценни вещи, каквито жителите на Отар никога не бяха виждали. Хората се стичаха на тълпи и се дивяха, разглеждаха металните идоли, позлатени така изкусно, сякаш са излети от злато, ясписовите извити жезли, „носещите щастие“, вазички, пепелници и странни фигури от яспис и нефрит, чайници и чашки от тънък китайски порцелан, мечове със златни ръкохватки и ножници, обсипани със скъпоценни камъни. Имаше и боброви и черно-сиво-кафяви лисичи кожи, и мъжки, и женски дрехи от дебела шумяща коприна, подплатени със самури; имаше и други редки и ценни предмети. В тълпата говореха:

— Всички тези скъпоценности са ограбени от татарите в Китай, от царските дворци. По тези разкошни дрехи навярно има петна засъхнала кръв. Воините са продали ограбените вещи на безценица на търговците, а тук търговците искат да ги препродадат и да припечелят.

— Защо нашите войски не отидат в Китай? — разсъждаваха други. — И ние бихме могли да вземем такива съкровища.

— Ако татарските търговци ще предлагат тези разкошни стоки на половин цена, то какво ще правят на Отар търговците? Нашите стоки никой няма да иска даже да погледне.

Степните говедари неодобрително поклащаха глави.

— На кого са нужни такива неща? Само на хановете, бековете и за халатите на съдиите и имамите. За да купят тези разкошни дрехи, те сега ще смъкнат от нас двойни данъци.

Началник на град Отрар беше Иналчук Кадир хан, племенник на царицата на Хорезъм Теркен-Хатун. Той премина със свитата си по пазара, спря до изложените вещи от монголския керван и прие подаръци от търговците. След това, крайно загрижен, се върна в крепостта и изпрати на Хорезъм шаха донесение, в което написа:

Тези хора, пристигнали в Отрар в дрехи на търговци, не са търговци, а по-скоро шпиони на татарския хаган. Държат се надменно. Един от търговците, роден индус, опита грубо да ме нарече само по име, без да каже „хан“, и аз заповядах да го нашибат с камшик. А останалите търговци разпитват купувачите за работи, които изобщо нямат отношение към търговията. Когато останат сами с някого от народа, го заплашват: „Вие и не подозирате какво се случва зад гърба ви. Скоро ще станат такива събития, срещу които вие няма да можете да се борите…“

Разтревожен от писмото, шахът заповяда в Отрар да задържат монголския керван. Всичките четиристотин и петдесет търговци и монголският „керванбашия“ Усун изчезнаха безследно в подземието на крепостта, а монголските стоки управителят изпрати в Бухара за продажба. Хорезъм шах Мохамед взе за себе си спечелените пари.

От целия керван остана жив само един говедар. Той успя да избяга и да се добере до първия монголски пост. Там го качиха на пощенски кон със звънчета[92] и той се понесе към Чингис хан със страшната вест.

Глава десета

Посланик не душат, посредник не убиват

Не успя месецът да се налее и после отново да се излинее до извит сърп, когато в Бухара пристигна новият посланик на татарския владетел — Ибн Кефредж Богра, чийто баща беше някога емир на служба при бащата на Хорезъм шаха, Текеш. С него пристигнаха и двама знатни монголи.

Преди да приеме посланиците, падишахът дълго се съветва със своите кипчакски военачалници. По тяхно указание реши да приеме монголските посланици гордо и сурово, но все пак да ги изслуша, за да узнае намеренията на Чингис хан.

Старши пратеникът влезе с вдигната глава, даже не прегъна колене и говори прав, сякаш готов за бой, макар и да остави оръжието си при влизане съгласно искането на векила.

— Владетелю на Западните страни! — започна той. — Ние се явяваме да ти напомним, че на нашите търговци, пристигнали в Отрар от царството на Чингис хан, ти сам издаде грамота, подписана от твоята ръка и подпечатана с твоя печат. С нея им разреши свободно да търгуват и заповяда на всички да се отнасят с тях дружелюбно. Но ти коварно ги излъга — те всички са убити и имуществото им е разграбено. Ако предателството само по себе си е презряно дело, то става още по-отвратително, когато излиза от Главата на исляма.

Хорезъм шахът се развика:

— Безсрамник! Как смееш така да говориш с мен? Как се реши да ме обвиняваш в постъпки, направени от моите слуги?

— Велики шах! Значи ти потвърждаваш, че управителят на Отрар е постъпил срещу твоята заповед? Отлично! Тогава ни предай този престъпен слуга Иналчук Кадир хан и нашия Велик хаган сам ще съумее да го накаже, както подобава. Но ако ми отговориш „не“, то тогава готви се за война, в която най-доблестните сърца ще паднат в битката и татарските копия, насочени с твърда ръка, ще попаднат в целта си!

Хорезъм шахът се замисли, когато чу страшните думи. Всички замряха — разбираха, че сега се решава въпросът: ще има ли война или не? Но няколко надменни кипчакски ханове завикаха:

— Смърт на самохвалкото! Как смее да ни заплашва? Велики падишах, нали Иналчук Кадир хан е племенник на майка ти! Нима ще го предадеш в ръцете на неверниците? Заповядай да убият този наглец, или ние сами ще го довършим!…

Хорезъм шахът седеше бледен и посивял като мъртвец. Устните му трепереха, когато каза тихо:

— Не! Иналчук[93] Кадир хан, мой верен слуга, няма да ви предам!

Тогава един от кипчакските ханове приближи към монголския посланик, хвана го за брадата, с един замах на кинжала я отряза и я хвърли в лицето му. Посланик Ибн Кефредж Богра беше силен и смел човек. Но той не започна да се бие, а само извика:

— В Свещената книга е казано: посланикът не се души, посредникът не го убиват!

Хановете крещяха:

— Ти не си посланик, а прах по ботушите на татарския хаган! Защо ти, мюсюлманино, служиш на нашите врагове? Ти си предател, татарска тор! Ти си изменник на родината!

И вкупом се нахвърлиха върху му, заклаха го с кинжалите си, а двамата му спътници — монголи пребиха. Изпратиха ги в измъчен вид до границата на владенията на Хорезъм шаха, където им запалиха брадите и после ги пуснаха пеша, вземайки им конете.

Глава единадесета

Чингис хан се разсърди

През деня хаганът на няколко пъти излизаше от шатрата и се взираше в далечината — очакваше нещо. Връщайки се в шатрата, се отпускаше на копринения килим и изслушваше главния си съветник, Йелю Чуцай, висок, с бавни движения, слабоват китаец, с остри, проницателни очи.

— Възможно е да завладееш Вселената, седнал на коня, но да я управляваш като останеш на седлото, е невъзможно. Трябва незабавно да се назначи началник във всяка област, той ще се погрижи за запасите от зърно, ще установи „съдебни места“ за събиране на умерени данъци от населението, със смъртни наказания за тези, които не плащат. Във всяко такова „съдебно място“ трябва да се назначат двама доверени, избрани сред учените хора; единият ще бъде началник, а другият — негов помощник. За увеличаване на доходите трябва да се въведе мито за търговците, налози за виното, оцета, солта, добива на желязо, злато, сребро и за правото за ползване на вода за напояване на полята…

— Всичко това, което казваш, е разумно — отговори Чингис хан.

Пазителят на печата, уйгур[94] Исмаил Ходжа, му подаде печата, който представляваше нефритена фигурка на тигър, застанал върху златно кръгче, боядисано в червено. Хаганът подпечати указа, който Йелю Чуцай бе подготвил предварително.

В знойния обед не подухваше вятър и над степта трептяха вълните на горещия въздух. Целият лагер на Чингис хан дремеше и дори конете, обикновено скитащи по равнината, сега стояха неподвижно, събрани в табуни и равномерно поклащаха глави, за да отпъждат кръжащите наоколо конски мухи.

Отдалече се дочу тънък провлечен звук — точно като жуженето на мухи. След това започна да се долавя бързото звънтене на хлопатарите. Чингис хан вдигна късия си дебел пръст, обърна към входа квадратното си лице и се заслуша с голямото си ухо, на което висеше тежка златна обеца.

— Пратеник, и то не един… — каза и излезе от шатрата.

Вече се виждаше как по пътя бързо се движи кълбо прах. Трима конници летяха към лагера. Те галопираха до черната юрта, където единият кон се сгромоляса на земята, а конникът се преметна през главата му.

Часовите уловиха конете за юздите и ги поведоха към заставата. Оттам, съпроводени от часовите, двама от дошлите тръгнаха към загражденията за жребчета, където намериха Чингис хан. Хаганът беше клекнал пред бяла кобила и примижвайки, гледаше как сивото жребче пъха муцуната си в розовото виме на майка си.

Двамата пристигнали бяха превързани с парцали. Покритите им с циреи лица бяха подпухнали. Толкова се бяха променили, че господарят им не можа да ги познае и попита, обръщайки се към тях:

— Кои сте вие?

— Велики хагане! Ние преди бяхме твои хилядници, а сега станахме пришълци от гроба. Шахът на Хорезъм поиска да се подиграе с нас и заповяда да запалят брадите ни — честта и достойнството на един воин.

— А къде е Ибн Кефредж Богра?

— Заради това, че твърдо каза на шаха твоите заповеди, тези кучета, дето обикалят и вият с хорезъмийската свиня, го накълцаха на парчета.

— Как?! Заклаха моя посланик! Моя храбър, верен Ибн Кефредж Богра?

Чингис хан зави от мъка. Сграбчи шепа пясък и го посипа на главата си. Той разтриваше с ръце лицето си, по което потекоха сълзи. Втурна се и, тежък и тромав, побягна по пътя. С него побягнаха всички наоколо, присъединяваха се и нови воини, събудили се от вика, без да разбират какво е предизвикало тревогата.

Хаганът се задъхваше, но дотича до коневръза, дръпна един неоседлан кон, хвана го за гривата, стовари се на гърба му и се понесе по пътя към Синята планина. Йелю Чуцай и синовете на Чингис се метнаха на конете и се понесоха след него.

Стигнаха до скалистата планина… На възвишението, сред елите, стоеше хаганът — забелязваше се отдалеч. Властелинът сне шапката си и сложи пояса на врата си[95]. Големи и блестящи сълзи се стичаха по смуглото му лице, които хаганът размазваше с пръст.

— Вечно небе! Ти спасяваш праведните и наказваш виновните — викаше владетелят. — Ще накажеш нечестивите мюсюлмани! Чувате ли вие, мои храбри багатури: мюсюлманите удушиха моя посланик Усун и четиристотин и петдесет усърдни търговци, тръгнали да търгуват. Мюсюлманите разграбиха всичките им стоки и ни се присмиват. Те убиха другия ми посланик, храбрия Ибн Кефредж Богра. Те опърлиха с огън, също като свине, брадите на още двама посланици и ги изгониха като просяци, отнемайки им конете. Ще търпим ли това?

— Води ни към мюсюлманите! — крещяха татарите.

— Ще сринем градовете им, ще избием всички, с жените и децата! Ще вземем всичкия им добитък и всички коне.

— Там няма студове и виелици — продължи гръмогласно да реве Чингис хан — там винаги е лято, там растат сладки пъпеши, памук и грозде. Там на ливадите тревата израства три пъти в годината. Нима е прилично в такава щастлива страна да живеят такива престъпници като мюсюлманите? Ние ще отнемем земите им и ще сравним със земята техните градове. На тяхно място ще посеем ечемик, и там ще пасат нашите здрави коне и ще се виждат само юрти с нашите предани жени и деца. Готови ли сте да поемем към мюсюлманските земи?

— Покажи ни само къде са те, а ние ще ги изколим! — крещяха татарите.

— Аз виждам даже без помощта на шаманите, че настъпи „щастливата луна“ и е време да поведа войската на запад — високо каза Чингис хан, обърна се и бавно започна да се изкачва по планината. Последваха го телохранителите му и заобиколиха мястото в планината, където Чингис хан пожела да остане насаме с мислите си.

Изкачвайки се още по-високо по склона на планината, ханът видя на площадка над стръмен сипей запален огън. До него седеше момче и раздухваше с ръчен мях въглените, върху които лежеше лента нажежено желязо. Там, клекнал, стар монголец обръщаше желязото с клещи и държеше ковашки чук.

— Кой си ти? — попита хаганът.

— Аз съм ковачът Хори, от тюмена на Джебе-нойон.

— Защо си тук?

— Приготвям закалени върхове за стрелите. Те не се огъват от удара в желязо и пробиват и най-здравата броня. Нима, приготвяйки такива неотразими стрели, не ти помагам?

— Разумно говориш — забеляза Чингис хан. — А защо работиш тук, в планината?

— Тук, в планината, има много смолисти корени, които горят със силен пламък. Пък и да си призная, така оттук, от високото, виждам далече в степта и нашите родни пасища.

— Какви ги говориш? Оттук нашите пасища не се виждат, те са далеко!

— Нима степните далечини не са еднакви? Аз гледам в родната посока и ми става леко на сърцето!

— А това момче — твой син ли е?

— Беше китайче, а сега стана мой син. Аз с тебе, Велики хагане, ходих в Китай и там прибрах изоставеното дете. В седлото го отгледах. Той ми стана помощник в ковачницата.

— Къде е твоята ковачница?

— Тя цялата е с мен на седлото. Ето чуковете, а и парче желязо става за наковалня. Мяхът прибирам в чувал и го нося на втория кон, където седи и моят син.

— А конете ти добри ли са, здрави ли са?

— Много са стари вече моите коне, в колко походи съм бил с тях! Когато отидем в бухарските земи, там ще си избера здрави коне, а и още няколко роби помощник-ковачи, за да бият с чуковете.

— Ако се биеш добре — и цял табун коне може да спечелиш.

— Какъв воин съм вече аз! Много съм изранен. За бой малко не ме бива вече, а виж — да кова ножове и накрайници за стрели — това за мен е лесна работа. Кажи ми, Велики хане, дълго ли още ще стоим тук? Нашият тюмен, на Джебе-нойон, гладува и изяжда конете си. Време е да поемаме нататък…

Чингис хан започна силно да сумти и да диша тежко: това беше лош признак.

— Не, първо ми кажи, ковачо Хори: ако целият тюмен на Джебе-нойон е заминал напред и го няма вече дванайсет дни, ще тръгнеш ли по степта да го догонваш и да питаш срещаните бездомници не е ли виждал някой Джебе-нойон? Ако всички нукери започнат да се мотаят около лагера, тогава цялата ми войска ще се разпръсне!

Ковачът се затресе от страх и падна ничком на земята.

— Заповядвам този ковач да се отведе в моята хилядна и пред всички да му ударят двайсет пръчки по петите, за да си ги начеше. Да се изпратят незабавно конни патрули около лагера, да се изловят онези нукери, които се шляят, отделили се от своите стотни, а имената на техните стотници и хилядници да ми се съобщават, аз ще им измисля наказание.

Чингис хан отблъсна ковача, който се бе уловил за тромавия му крак, и бавно започна да се изкачва по каменистата пътека. След малко спря.

— Ще беседвам с небето за успешен поход. Да се постави около планината стража, за да не ми попречи някой на беседата! — а после се насочи към върха на планината.

Глава дванадесета

Как трябва да се пишат писма

Чингис хан не знаел друг език, освен монголски, и не умеел да пише.

Акад. В. Бартолд

Вечерта хаганът се върна в своята шатра и извика старши военачалниците. Тук бяха и покритите със славата на победата другари от младите години на хана, сгърбени, побелели, изсъхнали, с увиснали бузи, а също и младите, привлечени от проницателния хаган бойци, изгарящи от жажда за подвизи. Всеки водеше под знамената си десет хиляди конници, напълно готови за поход.

Всички седяха в тесен полукръг на килимите. Единствен Чингис хан бе седнал по-високо от другите, на златен трон. Облегалката, изкусно изработена от ръката на китайски майстор, беше във вид на сплетени „щастливи дракони“, играещи с „бисерна мида“, които приличаха на морска медуза с дълги лапички, а страничните облегалки представляваха два разярени тигъра. Това гравирано със злато кресло хаганът плячкоса от двореца на китайския император и сега го носеше със себе си в походите.

Отдясно на трона стояха двамата братя на Чингис хан и двамата му по-малки сина: Угедей и Толуй, отляво седеше последната му жена, младата Кулан-хатун, цялата обсипана със скъпоценни нанизи и златни гривни, покрили ръцете й от китките до раменете. Слуги — китайци безшумно минаваха зад седящите и разнасяха златни блюда с храна и златни чашки с кумис и червено вино от хмел.

До лявата ръка на владетеля, редом с младата му жена, седяха двама посланици: единият — Ашаганбу, пристигнал от могъщия тангутски[96] цар Бурхан, другият — китайският пълководец Мен Хун[97], изпратен от императора от династия Сун в Южен Китай, който ненавиждаше императора на Северен Китай — от династията Дзин и затова търсеше дружбата и съюза с монголите.

На това пиршество Чингис хан порази гостите с разкошни златни съдове, с обилни и разнообразни храни и напитки: на големи златни блюда се поднасяше печено месо от млада кобилка, див елен и степен жерав, редувани с необикновени сладости, приготвени от китайски готвач. Кумис, айран, червено персийско вино и китайска водка от динени семки, редки южни плодове, донесени от пратеници, препускали много дни и сменяли кон след кон по пътя — всичко това изглеждаше крайно необичайно в тази пустинна долина, прекосявана само от табуните диви коне и тигрите, които ги следваха.

Иззад копринените завеси на шатрата се носеха песните на китайските певици и звуците на флейта и тръстикови свирки. Няколко причудливо облечени танцьорки изпълняваха танци, като изобразяваха как в степта безгрижно пасе кошута, към нея се прокрадва рис, хвърля се отгоре й, но сам загива от стрела на спотаен ловец.

Чингис хан, доволен от успешния пир, седеше на трона с кръстосани крака и мляскаше шумно, докато взимаше парчета печено месо от специално блюдо, поднесено му от коленичил китайски слуга. Най-хубавите късове хаганът пъхаше в устата на тези от гостите, на които искаше да покаже милостта си.

По време на гощавката владетелят гледаше накриво с ревност в погледа тангутския посланик: чужденецът седеше до жена му, Кулан-хатун, и я разсмиваше с разкази за това, как той, който никога не губел пътя си в степта, попаднал за пръв път в Китай и се заблудил сред заплетените тесни улички на столицата. Кулан безгрижно се смееше.

Чингис хан, загризал една овча плешка, се обърна към посланика:

— Твоят владетел, цар Бурхан, обеща да бъде моята дясна ръка в предстоящия поход. Народът на мюсюлманите уби пратениците ми и аз ще поема натам, за да накажа шаха на Хорезъм. Време е цар Бурхан да се яви тук със своите конници и да заеме мястото си като дясно крило в моята войска.

Тангутът, зает да разговаря с красавицата Кулан-хатун, небрежно отвърна:

— Ако не ти стигат войски за похода, тогава не бъди хаган.

Чингис хан хвърли на страна овчата плешка, изтри мазни пръсти в белите велурени ботуши и обърса мустаци в полите на самурената шуба. Всички притихнаха. Задъхвайки се, той захриптя:

— Ти говориш от името на господаря си. Как смееш да ми отговаряш така дръзко? Мислиш ли, че е много трудно на момента да вдигна могъщата си войска и да поема към тангутското царство? Но имам други грижи и аз няма да ви разгромявам сега подли, коварни тангути като теб. Но ако вечното небе ме запази от вражите стрели, то, кълна се, когато се върна обратно, след разгрома на Хорезъм шаха ще тръгна на война с твоя неверен цар. Тогава ще ви припомня твоите думи и ще ви покажа умея ли да бъда хаган! Йелю Чуцай, заповядай да доведат конете и това тангутско кутренце да изпълзи от шатрата ми.

Ашаганбу заекваше:

— Нима казах нещо обидно?

Но китайските слуги го подхванаха под мишниците и го извлякоха от шатрата.

Чингис хан се намръщи и строго каза на китайския посланик Мен Хун, че пие много малко и за наказание го застави да изпие една след друга шест големи чаши вино. Посланикът покорно пи, а в това време всички гости пяха хвалебствена песен в негова чест. След шестата чаша китаецът падна и веднага заспа. Хаганът отново стана весел и приветлив и рече:

— Ето, моят гост се напи! Значи той е мой приятел и мисли по един и същи начин с мен. Внимателно отнесете приятеля ми в шатрата му. На сутринта той също може да се прибира в родината си. Нека навсякъде управителите на градовете да го приемат с почест, да го поят с вино и чай и да го гощават с каквото той пожелае. Заповядвам по пътя изкусни музиканти да му свирят на флейта и да дърпат струните на инструментите. Нашето желание е китайският ни приятел да не е лишен от нищо.

Когато изнесоха спящия посланик, Чингис хан се обърна към Йелю Чуцай:

— Написа ли писмо до убиеца на моя посланик, Хорезъм шаха Мохамед?

Великият съветник отвърна тихо:

— Когато двама храбри пълководци се канят да воюват, ще съумея ли аз да напиша достойно писмо? Аз знам само как да се въвежда ред в завоюваните земи и се старая да следя да се изпълняват заповедите ти. Ето защо писмото написа твоят по-опитен писар, уйгурът Исмаил Ходжа.

— Къде е той?

Престарелият секретар и пазител на печата на хагана приближи трона, падна на колене и вдигна над главата си пергаментов свитък.

— Чети!

Исмаил Ходжа започна:

„Вечното небе ме издигна за Велик хаган на всички народи. През последните седем години извърших необикновени дела. Такова царство не е имало още от древни времена. За непокорство аз громя, разбивам и довеждам до ужас. Само щом се появи войската ми, се покоряват и успокояват и далечните страни. Но защо ти не постъпваш почтително? Опомни се! Нима искаш да изпиташ удара на моя гняв?…“

Чингис хан спусна краката си от трона, нахвърли се към Исмаил Ходжа и изтръгна от ръцете му недочетеното послание.

— На кого пишеш ти? На владетел, достоен да говори с мен, или на сина Жълтоухо куче? Така ли трябва да говориш с враговете? Ти самият си мюсюлманин и затова въртиш опашка пред мюсюлманския хан. Искаш Мохамед да помисли, че се страхувам от него ли?

Исмаил Ходжа лежеше, заврял лице в килима, и се тресеше от страх. Хаганът го хвана за пояса, извлече го от шатрата и го хвърли до входа, като го подритна. Съветникът Йелю Чуцай приближи и тихо започна да го укорява:

— Погледни посивялата брада на твоя писар. Спомни си заслугите му в продължение на много години. Той учеше на четмо и писмо твоите деца и внуци. Не трябва да наказваш така предания слуга…

Чингис хан се изправи:

— Исмаил Ходжа пише робски писма. Той не умее да говори гордо. Нека да продължава да учи на четмо и писмо внуците ми, но да не се захваща да говори с повелителя на народите.

Хаганът се върна в шатрата, седна на трона и подви крака. Обгърнал с ръце дясното си коляно, дълго седя на петата на левия крак, жълто-зелените му очи ту се разширяваха, ту се свиваха. До трона се появи друг писар с чист пергаментов лист. Йелю Чуцай му подаде тръстиковата писалка, но владетелят, все така присвил зли очи, мълчеше и се взираше в една точка. Накрая се обърна към коленичилия писар и каза:

— Напиши така: „Ти искаше война — ще я получиш!“

И сякаш дошъл внезапно на себе си, изтръгна от ръцете на Йелю Чуцай златния печат, потопен в синя боя[98], и го притисна към писмото. На пергамента се появи отпечатък:

Бог е на небето.

Хаганът е божията мощ на земята.

Повелява хода на планетите.

Печат на владетеля на всички хора.

И в безмълвието сред притихналите гости изведнъж се разнесе бойният вик на монголите, когато се хвърлят в атака:

— Кху-кху-кху!

Като чуха гласа на стопанина си, завързаните пред шатрата любими жребци на Чингис хан зацвилиха гръмогласно. След няколко мига от всички краища на лагера се заобаждаха монголски коне.

Йелю Чуцай пое пергамента внимателно с две ръце, а властелинът заповяда рязко и отривисто:

— Писмото да се изпрати! На мюсюлманската граница! Незабавно! На пратеника да се даде охрана! Триста конници!… — После се обърна към сътрапезниците си и отново заговори ласкаво, с мъркащ глас: — А ние ще продължим пира си и спокойно ще беседваме. Скоро душата ни ще се радва в мюсюлманските градове. Там ще се повеселим! Вече виждам как мъглата, вдигаща се от изпотените коне, покрива изораните поля, как бягат изплашени хора и надават зверски викове отвлечените от арканите жени; там реките ще потекат червени, като това вино, и опушеното небе ще се нажежи от пушека на горящите селища…

Той примижа и с насочен нагоре пръст се заслуша как по целия лагер продължават да се обаждат жребците.

Гостите заговориха тихо: „Май походът вече наближава…“. И, както подобава на големите военачалници, те вдигаха златни чаши, пожелавайки си един на друг успех, и обсъдиха предстоящите велики дни.

Част пета

Нахлуването на непознатия народ

Глава първа

Който не се защитава — загива

След нашествието на монголите в света настъпи безпорядък, подобно косите на етиопец. Хората заприличаха на вълци.

Саади, 13-ти век

Щом получи застрашителното писмо от шест думи, Хорезъм шахът Мохамед заповяда спешно да се огради новата му столица Самарканд със здрава стена, въпреки огромните размери — дължината й трябваше да бъде 12 фарсаха[99].

Шахът изпрати събирачи на данъци във всички части на държавата да съберат налога за три години напред, макар данъците за текущата година да бяха събрани особено трудно. Заповяда също да се създадат отряди от стрелци с лък. Те трябваше да се явят на сборните места на кон, със свое собствено въоръжение и със запас от храна за няколко дни.

Накрая владетелят заповяда незабавно да се изгорят всички селища, разположени по десния бряг на река Сейхун (Сърдаря) до източната граница с каракитаите, в чиято държава се бяха появили монголите. Жителите на изгорените села бяха изгонени от опустошената ивица, за да не могат монголите, като минат оттам, да намерят ни покрив над главата, нито някаква храна. Но озлобеното население избяга при каракитаите, където мъжете постъпиха в отрядите на нашественика.

Докато войската от всички краища на държавата се стичаше в Хорезъм, шахът стоеше в Самарканд. Обкръжен от раболепна свита, той ходеше в джамиите, където слушаше красноречивите проповеди на Шейх-ул-ислам. Усърдно се молеше пред очите на многобройните правоверни, застанали в стройни редици на площада пред храма. Заедно с тях той падаше на колене и силно повтаряше молитвите след имама.

В началото на годината на дракона (1220) Мохамед свика извънреден съвет, съставен от главните военачалници, знатни бекове, висши сановници и белобради имами.

Всички очакваха мъдрите и смели решения на „новия Искендер“, „Мохамед-воина“, както бяха започнали да го наричат след разгрома на разбунтувалия се Самарканд и похода в Кипчакската степ, да вдъхнат бодрост и надежда. Насядали в тесен кръг по килимите, всички очакваха шаха, говореха за неговия военен опит, за това, че той, разбира се, ще съумее бързо и победоносно да изведе страната от беда.

Тимур-Мелик разказваше:

— Днес падишахът обиколи укрепленията на Самарканд и огледа как върви работата. Дълго наблюдаваше как хиляди селяни и роби, докарани откъде ли не, копаеха ров. Земята е замръзнала и не се поддава лесно на ударите на лопатите. Шахът се разсърди и извика: „Ако работите толкова бавно, то когато дивите татари пристигнат, ще трябва само да метнат камшиците си в тези ровове и ще ги напълнят до горе“. Щом чуха тези думи, сърцата на работещите се изпълниха с ужас. „Наистина ли — попитаха — Чингис хан има толкова много воини?“

В залата за съвещания влезе шахът на Хорезъм, непроницаем и мълчалив. Седна на златния си трон и подви крака под себе си. Главният имам прочете кратка молитва, която завърши с думите: „Да съхрани Аллах благословените, цъфтящи земи на Хорезъм в полза и слава на падишаха!“ Всички вдигнаха длани и прекараха краищата на пръстите по брадите си. Шахът каза:

— Чакам помощ от всеки от вас. Нека всички поред посочат какво е най-добре да се направи.

Пръв заговори Великият имам, увенчаният с познания по много науки, престарелият Шихаб ад-Дин Хиваки, наричан „стълба на вярата и твърдостта на царството“.

— Ще повторя тук това, което винаги казвам от височината на амвона в джамията. Най-верният хадис[100] на пророка — да бъде благословено и прославено името му! — казва: „Който бъде убит при защита на живота и имущество си, той е мъченик, джахид“. Сега всички трябва да излязат от мрака на мирските си занимания и да стъпят на пътя на послушанието, да разбият ежедневните грижи с мечовете на смелостта и усърдието.

— Всички сме готови да оставим костите си по бойното поле! — възкликнаха седящите.

— И какво ме съветваш ти? — попита шахът.

— Ти си велик пълководец, ти си новият Искендер! — каза старият имам. — Трябва да стовариш цялата си безбройна войска на брега на Сейхун и там да посрещнеш езичниците монголи в решителна битка. Трябва да ги нападнеш със свежи сили, преди да са успели да си починат след тежкия път по пустините на Азия.

Мохамед наведе поглед, помълча, после заповяда на следващия да говори.

Един кипчакски хан каза:

— Трябва да пуснеш монголите във вътрешните предели на нашето царство. Като познаваме добре местността, лесно ще ги унищожим.

Другите ханове съветваха да изостави Самарканд и Бухара на собствената им участ, да разчитат единствено на яките и високи крепостни стени, и да се погрижи единствено за отбраната на брода при пълноводната река Джейхун, за да не пусне монголите по-навътре в Иран.

— Познавам добре тези груби чергари — обади се друг хан. — Ще преминат през страната, ще я разграбят, но няма да останат задълго. Не обичат горещината. И те, и конете им са свикнали със студената зима. Докато монголците се разпореждат у нас, ще се постараем да предпазим нашия любим падишах, да продължи до сто и двайсет години неговото царуване! Ще отстъпим зад хребетите на Хиндукуш[101] и ще се отдръпнем далече до Газна. Там ще съберем нова голяма войска. Ако се наложи, ще можем да се оттеглим в Индия. А през това време диваците ще се наситят на плячката и ще се върнат обратно в степите си.

— Думи на малодушен! — промърмори Тимур-Мелик.

Мохамед попита сина си Джалал ад-Дин:

— А ти какво ще предложиш?

— Аз съм твой воин и чакам заповедите ти.

— А ти, Тимур-Мелик?

— Побеждава този, който напада. А който само се защитава, той се обрича на гибел — отговори Тимур-Мелик. — Ето защо слабият човек може, ако нападне смело, да победи силен, разярен тигър. А в планината се оттегля този, който подвива опашка, който се страхува да се срещне с врага лице в лице. Защо ме питаш? Отдавна те моля: пусни ме да ида там, където вече сноват предните татарските конни отряди. Ще проверя в сблъсъка с тях дали стрелата ми мери точно, не е ли натежала светлата ми сабя!

— Нека бъде така! — каза Мохамед. — Скоро проходите ще се освободят от снеговете и монголите ще започнат да се спускат от планините в долината на Фергана[102]. Там ще можеш да изпробваш сабята си върху техните глави. Назначавам те началник на войските на град Ходженд.

Всички наведоха очи и събраха върховете на пръстите си. Ясно бе, че господарят се разгневи от прямотата на Тимур-Мелик, толкова невъздържан в приказките, колкото и неудържим в битка. Той никога не вливаше меда на ласкателството в потока на красноречието си. В Ходженд се намираше малък отряд и за един опитен вожд като Тимур-Мелик не беше достойно да стане началник на такава нищожна крепост. Но думите му бяха обидни и бодливи и Мохамед добави:

— Тимур-Мелик твърди, че побеждава само нападащият. Но на война е нужна не сляпа храброст, а разсъдливост. Няма да обидя и оставя нито един град без защита. Аз също смятам, че монголите и татарите, увити в овчите си кожи, няма да издържат на нашата жега и дълго няма да се задържат. Най-добрата защита за мирните жители са неразрушимите стени на крепостите и…

— Твоята могъща ръка! Твоята мъдрост! — извикаха угоднически хановете.

— Разбира се, войската, ръководена от мен, ще се изправи като страшна, непоколебима скала на пътя на татарите — съгласи се Мохамед. — Нима храбрият Иналчук Кадир хан не удържа вече пет месеца обсадения Отрар и така задържа натиска на монголите? Той твърдо отбива всичките им атаки, защото аз навреме изпратих там на помощ двадесет хиляди храбри кипчакци…

— Храбрец е Кадир хан! — възкликнаха хановете.

— Казаха ми верни, осведомени хора, че татарската войска, в сравнение с моите войски на исляма, е като струйка дим сред черна нощ. Защо да се страхувам при това положение? Аз ще оставя в Самарканд сто и десет хиляди воина, без да смятам доброволците, и двайсет мощни бойни слона със страховит вид. В Бухара се намират петдесет хиляди храбреци. И във всички други градове изпратих по двайсет и по трийсет хиляди защитници. Какво ще остане от татарите на Чингис хан, ако се бавят цяла година при всички крепости? Нови войски той няма да има и силите му ще се стопяват като сняг през лятото…

— Иншалла! Иншалла! (Да даде Аллах!) — завикаха всички.

— А аз през това време — продължи шахът — ще събера в Иран нови войски с правоверни и със свежи сили ще разгромя остатъците на татарите така, че и внуците, и правнуците им ще се страхуват изобщо да се приближат до земите на исляма.

— Иншалла! Иншалла! — пак възкликнаха всички. — Това е истинска мъдра реч на непобедим пълководец!

Към шаха се приближи началникът на диван-арз (шахската канцелария) и му подаде бележка. Тя съдържаше кратко съобщение, донесено от беден дервиш, който едва се беше промъкнал през монголските постове, че двайсет хиляди кипчакци, тръгнали към Отрар, изпратени натам от шаха, са му изменили и преминали на страната на монголите. Всички се взираха тревожно в лицето на владетеля, като се стараеха да прочетат по него добри или лоши са вестите. Шахът повдигна вежди и прошепна:

— Време е, не бива да се бавим! — след молитвата на имама стана и се оттегли във вътрешните покои на двореца.

Глава втора

Курбан-Къзък[103] става джигит

— Хей, Курбан-Къзък, смешнико! Отсега нататък няма повече да човъркаш земята. Хорезъм шахът те назначава главен предводител на своите храбри войски! — без да слиза от коня, един джигит блъскаше с дръжката на камшика си по ниската, крива врата на колибата на Курбан.

— Каква нова беда се стовари върху ни? — вайкаше се слаба, прегърбена старица, майката на Курбан, докато креташе припряно от градината.

— Излизай бързо, Курбане! Защо спи денем? Сигурно се е напил.

— Кой ти мисли за пиене! — нареждаше старицата. — Първо цяла нощ дебна до канала, додето не тръгна водата, после поливаше своя участък, а после сам се би с четиримата съседи — искаха да отбият водата към своите ниви по-рано от уреченото време. Сега Курбан целият в синини лежи и охка.

Старицата се скри зад вратата на колибата, а оттам се показа Курбан. Той стоеше опърпан, търкаше очи и със страх се вглеждаше в конника.

— Селям на теб, бек-джигит! Какво иска началникът на окръга?

— Сам Хорезъм шахът те вика при себе си с кон, меч и пика да воюваш с незнайните яджуджи и маджуджи.

Прегърбен в дългата си дреха, Курбан се почесваше по гърба.

— Не се подигравай с мен, бек-джигит! Какъв воин съм аз? Нищо не умея да държа в ръце, освен мотиката и супената лъжица.

— Не е твоя и моя работа да разсъждаваме. Мен хакимът ме изпрати да обиколя всички селски старшини и да предам заповед всички селяни да се съберат незабавно — който има кон — на коня, който има камила — с камилата. Виж, утре трябва да се явиш при твоя бек, а той ще ви поведе — воини, такива смели като теб, на война. А който не се яви — главата му ще хвръкне. Разбра ли?

— Почакай, бек-джигит, обясни ми за какво става дума, какви са тия яджуджи-маджуджи?

Но вестителят шибна с камшика си сивия жребец и препусна. Само облачета прах се вдигнаха след него над пътя и после бавно заплуваха встрани.

— Курбане, сине, какво са намислили бековете, че си им притрябвал? — не спираше старицата, отпуснала се на земята до прага.

— Побеснели са явно. Ох, защо не издъхна нашата Рижка! Тогава нямаше да ме викат при хакима. — Курбан тръгна към рижата кобила, която пощипваше трева на междата. Малкият му син държеше края на оглавника й, застанал полугол, само с навити над коленете шалвари.

— Ей, Курбан-Къзък, какво стана? — викаха работещите на съседните участъци селяни, докато притичваха към него.

Курбан не отговори. Още го болеше цялото тяло от побоя. Погали кобилата, оправи рядката грива и прокара ръка по мършавия гръб и издадените й ребра.

— Не ни се сърди, Курбане! Сам знаеш: кучетата първо за кокалите ще се сбият, а после, дорде се огледаш, пак заедно се греят на слънце — увещаваха го съседите. — Заради водата и родният брат става звяр. Та кажи, Курбане, защо дойде джигитът на окръжния управител?

— Война… — промълви глухо Курбан.

— Война ли?! — повториха и четиримата и застинаха в учудване. — Каква война? Хорезъм шахът е най-силният владетел на света, неговата сянка покрива Вселената. Кой ще се осмели да воюва с него?

— А какво искат от нас? Нали ние не сме воини! Ние сеем хляб, после бековете ни го вземат, но да не ни закачат повече.

— Какво каза джигитът?

— Каза, че всички трябва да отиват на война, за да защитават земята ни. Който има кон или камила, трябва да се яви с тях при бека.

— А аз ще взема жената и децата и ще избягам с тях в планината или блатата. Какво да защитавам? Тази земя? Та тя не е наша, а на бека! Нека бековете със своите джигити да се бият за нея!

— Хорезъм шахът притежава войска от наемни кипчакци. Тяхна работа е да воюват. Досега те воюваха повече с нас, с орачите, бял ден не виждахме от тях.

— А ето, като ги налегна неволята, и се обърнаха към нас!

— Ей, гледайте! Задава се още една беда!

По пътя, вдигайки облаци прах, бързо се приближаваха конници, зад тях трополяха четири каруци с високи колела. Те спряха до паянтовата къща на Курбан и от талигата скочиха няколко слуги с дълги бели тояги.

— Елате насам! — повика единият ездач. Курбан и другите селяни се приближиха, поклониха се и скръстиха ръце на корема.

— Сигурно ме познавате. Аз съм окръжният хасиб, събирачът на данъци. Главният ковчежник Мустафа разпрати заповед до всички хасиби. Страната е застрашена от война, към нас от степта прииждат езичници-татари. Ако нахлуят в земите ни, всички ще заколят, добитъка и хляба ще ни вземат, и ние голи и гладни ще останем.

— А че ние и така сме голи! — начумери се старата майка на Курбан.

— А като дойдат враговете — продължаваше хасибът бирник, — дори и главите си ще загубим. Значи, нужни са много пари и хляб, за да въоръжим петстотин хиляди воини и всичките да нахраним. Затова шахът заповяда да се съберат данъци.

— Но ние всички данъци платихме току-що!

— Платили сте за тази година, а сега ще платите за следващата. Трябва да се плати сега. Ще започнем с първия. Чия е тази къща?

— Моя, велики управителю! — обади се Курбан-Къзък. — Ала нямам с какво да платя! Нищо нямам! Остана само една кокошка, а и тя не снася.

— Знам предварително какво ще кажеш! Всички така приказвате. Ей, юнаци, огледайте хубавичко тази къща и особено сарая.

Четиримата джигити пресякоха двора, огледаха сарая и градината и се върнаха с празни ръце. Единият държеше кокошката.

— Давам ти срок от два дена. Днес ще ти ударят петдесет пръчки и ще те бият всеки ден, докато не ми донесеш чувал пшеница. А после твоят участък земя ще дадат на друг, по-усърден данъкоплатец, който няма да отказва да помогне на храбрата войска.

Курбан-Къзък падна на земята.

— Ще сторя всичко, каквото поиска шахът! Ще отида с кобилата да воювам с яджуджите и маджуджите. Ще работя, ще поправям мостове и пътища, но не ме бий пред очите на децата ми и не искай хляб, когато го няма! Имам четири деца, малки като бръмбари, и стара майка. Трябва да ги нахраня, а с какво — не знам. Пощади ме, Велики хасиб! — и той прегърна копитата на коня на бирника. Той сам се чудеше на смелата си реч и сам на себе си се стори толкова нищожен, сякаш буболечка, а рижата му кобила му се стори нещастна като гладно кученце.

— Ти, гледам, си голям шегобиец, Курбан-Къзък — каза бирникът. — Знаеш, че Великият аллах за вечни времена е създал стъпала за хората: най-високо от всички е сложил шаха, след това бековете, после търговците, и накрая — простите орачи. Всеки трябва да прави това, което му подхожда — шахът заповядва, а всички останали трябва да се подчиняват. А какво трябва да прави орачът аргатин? Да работи за бека и за шаха и да им дава хляб, колкото му поискат. Така че приготви торба пшеница. Добре, няма да те налагам днес, нямам време, но утре ще ти съдера кожата.

Хасибът шибна коня и отлетя нататък.

Когато улегна прахта, вдигната от отминалите бирници, и омърлушените съседи се разотидоха, Курбан-Къзък започна да се приготвя за заминаването.

Отиде в джамията при моллата и при търговеца, който държеше дюкянче на завоя на големия път. По пътя дочуваше разговори на срещнатите хора и се убеди, че бекът е прав: навсякъде говореха за война и за неизвестен народ. Той идвал от изток: вероятно са обикновени чергари-киргизи, каракитаи или уйгури, или друго татарско племе, разраснало се след няколко плодородни години, когато добитъкът се е множал и е нямало снежни виелици или мор по добитъка.

Навсякъде се носеха слухове, че воините от това племе са с ръст на човек и половина, неуязвими за мечове и стрели, че направо е безполезно да им се съпротивляваш. Единственото спасение от тях е да се залостиш зад високите здрави стени на градовете, или да избягаш в блатата.

Курбан се върна замислен. Накълца шепа слама и стъбла от сорго[104], за да нахрани кобилата. Взе ръждясала отломка от коса и я прикрепи към дълъг прът — получи се копие. Ходи и при ковача, помогна му в работата, защото се събраха много селяни, потеглящи на път, призовани от шаха в Бухара.

Като помогна на ковача, Курбан заработи девет медни дирхема, така че можа да купи няколко малки овчи изрезки.

Вечерта се върна жена му, която по цял ден работеше на нивите на бека-земевладелец. Свари котле кашица от сорго и изпече питки с парченца овча сланина.

Когато всички, седнали около глинената купа, мълчаливо започнаха да се хранят, Курбан, застанал важно като глава на семейството, незабелязано оглеждаше всеки от седящите.

Ето я прегърбената майка със сиви коси — от работа й порасна гърбица. Спомни си я млада, смугла, красива, с блеснали очи и закачлив смях. Работата под палещото слънце на залетите с вода полета, пренасянето на тежки вързопи сорго или сухи вършини, непрекъснатият труд прегънаха гърба й и притиснаха раменете й.

Ето я жена му, вече увяхваща, с остри бръчки, прорязващи красивото, нежно лице. По цял ден тя седи превита на пода, над стана, бърза да изтъче възможно най-много плат. Ръцете й станаха корави, пръстите й — възлести като на старица.

Четирите деца, седнали едно до друго, бързаха да си вземат и нагълтат повече каша, а майка им отделя на всяко по мъничко парченце овнешко. Най-големият — Хасан, вече е на единайсет години. Той помоли да тръгне с баща си до Бухара, не толкова за да види великолепния град, а да погледа баща си как с тънко, гъвкаво копие, меч и кръгъл блестящ щит препуска там на луд кон.

Още три деца: най-голямото — момиче, вече срамежливо се покрива с края на кърпата, и още две мъничета. Те седят едно до друго на пети и лапат кашата, омазали бузите си. Какво ще стане с тях?

Почти през цялата нощ Курбан не спа, обсъждаше с жена си как в негово отсъствие да води домакинството, кога да пускат вода за посевите, как да повика на помощ съседите, за да ожъне нивата, и с какво да ги нагости, след като й помогнат.

— А ако дойдат яджуджи? — попита съпругата му. — Къде да бягаме? И как ще те намерим после?

Курбан я успокояваше — нима може дори да допусне, че неизвестните врагове ще достигнат до Бухара, в самото сърце на исляма? Навярно шахът на Хорезъм ще събере своята могъща войска и ще я поведе през кипчакските земи, за да пресрещне и разгроми враговете в степта, и тогава Курбан ще се върне на хубав кон, и ще го следва втори кон, натоварен с вързопи бойна плячка — подаръци за цялото семейство.

Рано сутринта той слезе в близкото дере и донесе с кобилата толкова сухи вършини, че под наръча се виждаха само четирите крака на животното. После насече и подреди дървата на равна купчина до стената. Още веднъж заръча на жена си и на майка си да не казват на никого за ямата, измазана отвътре с глина и облепена със слама, в която се пазеше неголям запас от сорго и пшеничени семена за посев. Трябва да стигне за дълго, а междувременно Курбан ще се върне.

— Как ще тръгнеш на дълъг път? — нареждаха и двете жени. — Нямаш нито хляб, нито пари! От глад ще паднеш заедно с коня. Вземи нашето жито!

— Нищо, не се бойте! — отвърна Курбан. — Пътят ще нахрани джигита.

Глава трета

Войната започна…

Като нарами самоделното си копие, Курбан тръгна на път. Най-напред се отби при бека, за да разбере къде трябва да се яви. Той го навика и му каза, че Иналчук хан с отряда, към който се числял и Курбан, вече е заминал. Всички, които били закъснели, трябвало да го настигнат по големия път, водещ в Бухара.

По всички пътища се виждаха групи преселници, пеша или на коне, върволици от двуколки, натоварени с покъщнина и деца. С викове и сълзи вървяха старци и жени. Обозите пътуваха във всички посоки — едни към града, други, обратно, отиваха към южните планини.

Беше началото на пролетта. Из полята зеленееха есенниците, слънцето вече грееше по-силно. Пътищата бяха изсъхнали и гъсти облаци прах се вдигаха над върволиците хора тръгнали нанякъде. Край градчетата и селата изникваха ковачници, в които се чуваха чукове и викове на въоръжени мъже, докато обясняваха, че искат да им се подкове кон, да си купят острие на копие или умело изкован железен меч.

Надвечер на следващия ден, когато в далечината се показаха глинените огради на Бухарските предградия, Курбан вече бе успял да се сприятели с черноок брадат дервиш, който крачеше до натоварено с вързопи черно магаре. От него не се отделяше едно момче, на видима възраст около тринайсет години. Дервишът си пееше песни и призоваваше щастие и успех за смелите богатири, тръгнали на битка с неверниците. Някои воини пускаха в паничката му питки или шепа пшеница.

Щом падна нощта, край града заблестяха хиляди огньове. Курбан следваше дервиша и се озова край ниски постройки, от които долитаха монотонни викове: „Гу, гу-у, гу-у“. Това беше ханакът — общежитието на дервишите. Вътре имаше много хора, които молеха светите хора за изцеление от болести и за молитви, които да ги предпазят от смърт в предстоящата война. Дервишите врачуваха, четяха заклинания, раздаваха на посетителите малки листчета със свещени надписи.

Курбан завърза кобилата си край оградата, обиколи около огньовете и събра разпръсната по земята слама, за да нахрани Рижка и черното магаре. Дервишът раздели питките и кашата от брашно, която свари в желязно котле.

„Джигита ще го нахрани пътят“ спомни си селянинът.

Цялата нощ той се бори със съня и стоя около коня, намотал повода около ръката си. Край огньовете се говореше, че сега се купуват за добри пари и най-лошите и куци коне, тъй като всички искат да се махнат по-надалеч от Бухара — в персийските планини или в Индия, докъдето няма да достигнат появилите се, незнайно откъде, езичници.

На разсъмване Курбан заспа така дълбоко, че не чу как някой преряза повода и отведе неговата Рижка.

— Казват, че Аллах ще накаже безсрамния крадец, отнел коня на воин, тръгнал на Свещена война — обясни дервишът. — Но май Бог е наказал и мен, бедния Хаджи Рахим, тъй като крадецът е отмъкнал и моето старо магаре. Да се утешим с това, че сега ще ни бъде по-лесно да разгледаме благословената Бухара.

Курбан нарами дългото си копие и тръгна заедно със своя спътник и младия му придружител да обиколи прославения град — „светлата звезда на небето на просвещението“, „благословената Бухара“.

Тримата пътници, „държейки се заедно за пояса на дружбата“, закрачиха сред безбройната тълпа, която се движеше като несекващ поток.

Във високите стени, построени още в древни времена, обрасли с бурени и порутени на места, имаше единайсет порти, през които търговските кервани свързваха тази твърдина на исляма с всички краища на света.

Пред първата се беше скупчила голяма тълпа. Стражниците разпитваха всички, които минаваха оттам, и към всички се обръщаха с един и същ призив:

— Дарете за укрепването на града, за изхранване на воините, за изработване на мечове! Нека не се затваря скъпернически ръката ви, нека щедростта развърже пълните ви кесии!

Стари учени улеми с кожени торби се движеха из тълпата и караха всеки да дари по нещо за свещеното дело — защита на родината.

Непосредствено след вратата започваха търговските редици. Малки магазинчета с всевъзможни стоки се притискаха едно до друго. Търговците знаеха какво най-много се търси днес и се провикваха, изтъквайки достойнствата на тъкани, издържащи на дълъг път, или на добре сгънати плъстени парчета, нужни за нощувка край пътя, и на медени хлебчета, които не се развалят дълго време.

Навсякъде се виждаха групи объркани бежанци, дошли с децата и покъщнината си от околността, за да потърсят защита и подслон.

След като преминаха и през масивните врати на втората стена, която отделяше предградията от вътрешния град — Шахристан, тримата пътници свърнаха от шумната улица към безмълвен площад, обкръжен с високите арки на джамиите и медресето. Там се учеха няколко хиляди млади и стари изтормозени студенти, „шагирди“, които желаеха да постигнат премъдростта на богословските арабски книги, за да могат след много години на труд и лишение да станат имами.

На площада имаше тържествено богослужение: редиците на молещите се, подравнени като строфите на Свещената книга, бяха застинали неподвижно и следяха всяко движение на белобрад, величествен имам. Когато той падаше на колене, навеждаше се към земята или вдигаше ръце към главата си, няколко хиляди повтаряха след него движенията му. Само звукът от безброй падащи и ставащи тела се носеше като порив на вятъра по каменния площад.

Когато молитвата завърши, към стъпалата на високата джамия поведоха дорест кон с червена опашка, покрит с алено кадифен чул, избродиран със златни цветя. Отвътре излезе високият чернобрад шах на Хорезъм с белоснежния си тюрбан, на който проблясваха елмазени нишки. Шахът се обърна към тълпата:

— Всички народи на исляма са един народ. Нашата най-добра защита е наточеният меч. Пророкът е казал за правоверните: „Създадох ви, воини на исляма, най-добри сред всички творения на света, и поставих мюсюлманите да са повелители на всичко, що е на земята и на небето“. Правоверните трябва да са господари на света, затова не бива от нищо да се боите! Но Свещената книга ни казва също: „Аллах дарява милостта си на роба според старанието му.“ Ето защо вие трябва да вложите цялото си усърдие, за да поразите врага с меча на безстрашието… Нима може нещо да устои на яростта на правоверните мюсюлмани, отдаващи душата си за словото на пророка?!

Убивайте враговете навсякъде, където ги срещнете, преследвайте ги! Велик е в гнева си Аллах, ще ни дари победа над неверниците!…

— Убивайте неверниците! Преследвайте езичниците! — крещеше тълпата.

Падишахът се качи на коня си и произнесе още няколко думи:

— Нашата цел е да дадем добър съвет — и ви го дадохме. Тръгваме към Самарканд да пресрещнем противника, който вече се спуска от покритите със сняг проходи на Тяншан… Но горко им! Враговете ще срещнат смъртта си от безстрашните редици на нашите отчаяно храбри воини… Да ви пази Аллах!

— Да живее воинът Мохамед! Да живее шахът на Хорезъм, победителят над неверниците! — викаше тълпата, докато правеше път на шаха и на отряда му телохранители-кипчакци. — Ти един си най-добрата ни защита!

Глава четвърта

Защитата на воина е острието на меча му

След като излезе извън пределите на Бухара, Хорезъм шахът Мохамед внезапно обърна коня си и пое не по широкия път към Самарканд, а на юг, към Келиф. Закрил лице с копринен шал, той яздеше мълчешком ту в тръс, ту в галоп, и цялата му свита го следваше, без да изостава. Пътниците, които срещаха по пътя, отскачаха в канавката. Падаха по очи и изумено проследяваха с поглед хилядата конници, които препускаха така, сякаш ги гонеше страшният Иблис.

Напразно великият везир се опитваше да убеди сина на падишаха, Джалал ад-Дин, че господарят най-вероятно е объркал пътя и трябва да се върнат. Младият хан равнодушно отвръщаше:

— Какво ме касае това! Аз следвам баща си, ако ще падишахът да се хвърли в огнената паст на ада.

— Каква е тази къща? — изведнъж запита Мохамед и дръпна поводите, като сочеше стената със скосени кулички, зад която се издигаше редица стройни високи тополи.

— Това е ловната къща на хан Тимур-Мелик. Тя се слави със старата си градина и рядка сбирка на диви животни.

— Искам да разгледам всичко това! А защо не виждам храбрия стопанин? — попита владетелят.

— Още в деня, в който получи заповедта да заеме поста началник на гарнизона в Ходженд, той се отправи натам.

— Инат е той! Не бях заповядвал да бърза толкова. Сега ми е скучно без него…

Стотната от личната охрана забърза напред, за да подготви посрещането, а Мохамед, сдържайки разгорещения си кон, закрачи към къщата. Разтвориха се тежките порти — по двора търчаха слуги, звънтяха ключове, отключваха вратите, които водеха към дълга тераса. Робите мъкнеха торби с ечемик и наръчи сухо сено. Джигитите препуснаха до най-близкото селище и се върнаха, преметнали на конете отбрани овни. Походните готвачи стъкнаха огньове и започнаха да приготвят обяда.

Шахът се изкачи по стълба до малка беседка. След него се качиха Джалал ад-Дин и старият главен слуга на дома.

От беседката се виждаше градината, все още неразлистена. Няколко диви кози се грееха на слънце, а край тях стоеше, като че на стража, дългорог планински козел.

— Там, в далечината, насред градината, има две семейства диви свине и малки прасенца — обясни слугата. — А в клетка държим два много свирепи леопарда, които наскоро бяха донесени от планините. Моят доблестен господар Тимур-Мелик обича да гледа от тази беседка как леопардите преследват прасетата и козите, и понякога и сам отива в градината на лов. Той може да убие на място звяра със стрела, като предварително каже къде ще попадне тя.

— Махни се! — заповяда строго шахът.

Когато остана сам със сина си, заговори полугласно:

— Тревожа се. Дойдоха разузнавачите от три посоки, черни облаци прииждат отвсякъде.

— Нали сме във война — отбеляза равнодушно Джалал.

— Първият вестоносец донесе вестта, че рижият тигър Чингис хан е завладял Отрар, заловил е Иналчук Кадир хан и, за да задоволи жаждата си за мъст, заповядал да полеят очите и ушите му с разтопено сребро. Сега се е насочил насам и ме търси.

— Нека дойде! Чакаме го.

— Как може дори при заплаха от най-ужасно бедствие да оставаш така лекомислен!

— Имаме толкова многобройна войска, че няма защо да се отчайваме.

— Вторият пратеник дойде от юг. Твърди, че е видял татарски разузнавачи.

— Някой малък отряд. Сега, в началото на пролетта, голяма войска не може да премине през затрупаните със сняг проходи.

— Но ако се спуснат от планината, татарите ще ни отрежат пътя за отстъпление към Индия.

— А за какво ни е да отстъпваме натам?

— Има още вести — монголска войска вече е забелязана из пясъците на Къзълкум.

— Сред пясъците за прикритие е изпратен отряд тюркмени от десет хиляди конници.

— Тези тюркмени няма да задържат монголите!

— Ако е така, то Чингис хан може да се окаже при портите на Бухара в близките няколко дни. Да се приготвим.

— Може би червенобрадият звяр вече се прокрадва към Бухара, отрядите му се навъртат наоколо и ни търсят. Трябва по-бързо да се махаме оттук! — ломотеше Мохамед и се озърташе, сякаш очакваше някой да го нападне иззад храстите.

Синът му мълчеше.

— Защо не отговаряш?

— Мислиш ме за безумец. Какво мога да кажа?

— Заповядвам ти да говориш!

— Тогава ще ти кажа, а ти може да ме помилваш или да ми отсечеш главата. Ако проклетият Чингис хан идва насам, то нашата войска не трябва да се крие зад стените на града, а да го търси. Аз бих извел в полето всички кипчакски ханове, които са храбри, когато трябва да се дерат кожите от гърбовете на покорните селяни, но треперят като листа в суровия час на истинската война. Бих им забранил под страх от смъртно наказание да влизат в градовете. Защитата на воина са острието на меча му и буйният му кон. Рижият тигър идва насам? Още по-добре. Значи вече знаем какъв е пътят му. Трябва да обърнем конете и да тръгнем по следите му, да нападаме иззад гърба му, да станем преграда на пътя му, да го нападаме от всички страни, да избиваме камилите му и да откъсваме парчета месо от рижата му кожа. Каква полза, че зад стените в Самарканд са се скрили сто хиляди конници? Те само пекат овни и се гощават, а благородните им коне губят силите си…

— Смееш да осъждаш заповедите на баща си? Отдавна го забелязах. Чакаш гибелта ми!

Джалал ад-Дин наведе очи, а гласът му беше пропит с тъга, когато отвърна:

— Не е така. Няма да те оставя в труден час, когато светът се разпада. Но се кълна в паметта на любимия ти Искендер, че съм безумец, задето постъпвам така покорно и нерешително. За какво ти е цялата тази огромна войска, ако не стои в бойна готовност, ако не е готова да се нахвърли върху врага при едно твое махване с ръка! За какво са ти високите стени, ако зад тях се крият не нашите жени и деца, а въоръжени силни мъже, които обаче се тресат от страх под завивките на невестите си? Може да ме накажеш, но направи каквото ти казвам. Татко, да отидем в Самарканд и да тръгнем…

— Само към Иран или Индия!…

— Не! Останали са ни само две възможности: мъжествена борба или позорна смърт в изгнание. Ще излезем с войските в открито поле, за да се сблъскаме с татарите… Ще сме стремителни като мълния, и неуловими като нощните сенки… Ще се прославиш като велик пълководец!… Не се бави, действай!

— Ти не си пълководец, — каза величествено шахът, като вдигна пръста си с елмазен пръстен, — ти си храбър джигит, можеш да командваш дори няколко хиляди джигити, които безумно ще връхлетят врага… А аз не мога да постъпвам като храбър, но безумен джигит. Трябва всичко да премисля, всичко да предвидя. Реших другояче. С теб отиваме в Келиф, където ще охраняваме брода през река Джейхун.

— И ще изоставиш родната ни страна? Тогава народът ще е прав, че изпраща проклятия върху рода на Хорезъм шаховете за това, че можем само да вземаме и последната му риза, но пред лицето на опасността го изоставихме на милостта на татарите!

— В Иран ще събера огромна, отпочинала войска.

— Не, господарю! Сега трябва да действаме с тези сили, който имаме под ръка. Късно е да се обучава друга войска, когато твоята остава без предводители, тъй като те са се скрили зад стените. Една войска се готви двайсет години, за да удържи победа в един-единствен ден. Да отидем в Самарканд! Ще се бия като прост джигит редом с теб…

— Не, не! Заповядвам ти да тръгнеш към Балхаш и там да събереш нова войска. Късметът ме е напуснал…

— Късметът ли? — извика с ярост Джалал ад-Дин. — Какво е късметът? Нима той може да напусне смелия? Не трябва да си бягаш от късмета! Трябва да го преследваш, да го търсиш, да го хванеш за косите и да го притиснеш под коляното си… Ето как се сдобиваш с късмет!

— Стига! Винаги ще си останеш безразсъден джигит! Не можеш да спасиш от гибел великия Хорезъм…

Шахът припряно напусна беседката и задъхвайки се, бързо се отправи към дома, където бяха разстлани килими с обилна трапеза. Там, след като се помоли, владетелят започна да се храни, разпитвайки за пътищата и бродовете през реките и планините в околността. После, без да е довършил обяда си, заповяда да се оседлаят конете.

Глава пета

Неукротимият Тимур-Мелик

В Отрар Чингис хан остави синовете си Угедей и Чагатай с част от войската и им каза:

— Ще обсаждате град Отрар, докато не заловите жив управителя му, Иналчук Кадир хан. Довлечете ми го на верига. Аз сам ще определя небивало наказание за дързостта му.

На най-големия си син Джочи заповяда да превземе градовете Ходженд и Ургенч. Останалите части на войската си хаганът прати в различни страни.

Алак-нойонът с пет хиляди конници бе изпратен към град Бенакет, където имаше отряд кипчакци. След тридневна обсада жителите изпратиха старците да измолят пощада. Алак-нойонът заповяда всички мъже да излязат от града и да се строят в полето — на една страна воините, на друга — занаятчиите, на трета — обикновените хора. Когато воините оставиха на указаното място цялото си оръжие и се отдръпнаха, монголците ги избиха с мечове, боздугани и стрели. От останалите пленници отделиха най-силните младежи, разделиха ги по хилядни, стотни и десетки, поставиха да ги водят свои командири и ги подкараха нататък като добитък, за да рушат стените на обсажданите градове и да са първи при атака.

По пътя към тях се присъединиха други монголски и съюзни отряди, така че се събраха около осемдесет хиляди воина. Те пристигнаха при град Ходженд, край който течеше бързата и пълноводна река Сейхун. Жителите на града възлагаха надеждите си на непристъпните старинни високи стени и отказаха да се предадат.

За предводител на градската войска току-що бе назначен Тимур-Мелик, изкусен във военното дело, известен със смелостта, упоритостта и прямотата си. Той успя да издигне висока крепост на острова сред Сейхун, на мястото, където реката се разделя на два ръкава, и остави там запаси от оръжие и храна.

Когато монголите пристигнаха и подгониха заловените пленници, под ударите на камшици и мечове те тръгнаха да щурмуват стените на Ходженд. Жителите му дълго се отбраняваха, но не искаха да се бият с братята си и решиха да прекратят защитата. Тогава Тимур-Мелик с хиляда отбрани джигити преплава реката, като взе всички плавателни съдове и се укрепи на острова. Жителите на Ходженд пратиха при нападателите имами да измолят пощада и отвориха вратите. Монголите разграбиха града мигновено.

После те обстрелваха крепостта на острова с метателни машини, но камъните и стрелите не достигаха до там. Като видяха, че нищо не могат да направят, изгониха от града всички юноши, присъединиха ги към пленниците от Бенакет и други селища и по този начин събраха на двата бряга на реката около петдесет хиляди човека. Разделиха ги на десетки и стотни и ги подкараха на три фарсаха (около 21 километра) до най-близката планина, да носят от там камъни, за да преградят реката. През това време Тимур-Мелик направи двадесет сала, покрити отгоре с мокра плъст и глина, за защита от огън. Отстрани бяха оставени отвори за стрелба. Всеки ден на разсъмване той пускаше по всеки ръкав на реката по шест от тях и воините му отчаяно се биеха с монголите, а техните пламтящи стрели не можеха да им навредят.

През нощта военачалникът организираше внезапни нападения над спящите нашественици, така че те постоянно се намираха под тревога. Китайските инженери, които ги съпровождаха, построиха нови, по-мощни далекобойни машини. Катапултите изхвърляха камъни и големи стрели и започнаха да нанасят големи вреди. Когато видя, че положението му е безнадежно, Тимур-Мелик приготви седемдесет съда и сала и в една тъмна нощ натовари върху им вещите и воините. Внезапно по всички съдове запламтяха огньове и факли и се понесоха в огнен поток надолу по реката, увлечени от бурното й течение.

Монголите започнаха да ги преследват и по двата бряга, а Тимур-Мелик направляваше лодките и саловете натам, накъдето се показваха монголците. Отблъскваше нападателите със стрели и съдовете продължаваха да се носят по водата. Край Бенакет с един удар скъсаха веригата, опъната от нашествениците напречно на реката. Тъй като се опасяваше, че по-нататък може да има по-големи прегради, когато военачалникът забеляза многобройни табуни край Бар-Халъгкент нареди да пристанат към брега. Воините наскачаха на конете и препуснаха през степта; монголите ги последваха. Налагаше се да спират, да се сражават и да ги отблъскват, за да могат отново да продължат напред. Но никой не искаше да се предава. Ето защо само неколцина успяха да се спасят като се прокраднаха през нощта между монголските лагери. Тимур-Мелик остана с малко хора, но продължи да отбива вражеските удари, като напредваше все по-навътре в степта и се надяваше на силите на коня си.

Когато и последните му спътници бяха убити, а в колчана му останаха само три стрели, зад него препускаха само трима монголи. Когато уцели единия от тях в окото, другите обърнаха конете и изчезнаха. Така с две стрели в колчана той се добра накрая до кладенец сред пясъците, където стануваха тюркмените от отряда на Кара-Кончар. Дадоха му отпочинал кон и с него Тимур-Мелик пристигна в Хорезъм. Там той отново се зае с подготовката за войната с Чингис хан.

Глава шеста

Монголите идват през пясъците

Този проклет народ язди толкова бързо, че никой не би повярвал, ако не види с очите си.

Клавиго, 15-ти век

По времето, когато в Отрар димяха развалините на опожарените сгради, а упоритият хан Иналчук, барикадирал се в крепостната цитадела отбиваше атаките на изкачващите се по стените монголци, Чингис хан развя деветоопашато бяло знаме и заповяда на отрядите си да бъдат готови за настъпление.

Той извика синовете си и главните военачалници. Всички седнаха в кръг. Всеки вече беше получил заповед в каква посока и към кой град да тръгне, но никой не се осмеляваше да попита страшния владетел накъде ще се отправи неговото бяло знаме.

— В мое отсъствие — започна хаганът, — над цялата войска ще се разпорежда внимателният Богоричи-нойон. Двата предни отряда ще поведат стремителният в набезите Джебе-нойон и опитният в засадите Субетей. Не смейте да тъпчете посевите из полята, иначе няма да има с какво да нахраним конете. Ще се срещнем с шах Мохамед в равнината между Бухара и Самарканд. Ще го нападнем от три страни. Когато унищожим главните му сили, аз ще стана повелител на всички мюсюлмански страни.

Той отпи от кумиса и изля малко на земята — почит към Сулде — духът покровител на воините, който живее в бялото знаме. После яхна коня си и войската потегли. Една част тръгна нагоре по течението на река Сейхун, друга част — надолу, а ханът пое по пътищата на керваните право в пясъците на Къзълкум.

През деня февруарското слънце блестеше ослепително и прежуряше, нощем локвите замръзваха и тясната пътечка се втвърдяваше. Войската се движеше безшумно, не се чуваха дори цвиленето на конете или звънът на оръжията, никой не се решаваше да подеме песен. Отрядите се държаха близо един до друг. Почивките бяха кратки, воините заспиваха на земята до предните копита на конете си. През нощта напред се впускаха разузнавачи с факли. Те се изкачваха на някой хълм и подаваха огнени сигнали, за да не се отклонят отрядите от пътя си и да се загубят. Разказваха, че сред враждебните мюсюлмански войски имало тюркменски конници на бързи дългоноги коне, които като пантери се спускали иззад хълмовете, врязвали се в редиците, предизвиквали суматоха и пак толкова бързо изчезвали, като влачели на ласата си пленените.

Отначало монголите предполагаха, че се движат през пустинята право към Гургандж, главната столица на Хорезъм. Но след два дена път, когато мътните води на Сейхун останаха зад тях, а сутрин слънцето не изгряваше зад гърбовете им, а отляво, всички разбраха, че главите на конете им не са обърнати на запад, а на юг, към славните градове Самарканд и Бухара.

Чингис хан яздеше в средата на войската на светлориж кон с яки нозе и черна ивица по гърба. Цялата войска се движеше с ускорен тръс „аян“ (или „вълчи ход“, както го наричат татарите). Великият хаган седеше на коня невъзмутим и непроницаем, хванал с лявата ръка поотпуснатите поводи; очите му бяха притворени, много рядко ги отваряше в тесни цепки и не можеше да се разбере — дреме ли, мисли ли за свои си работи или през процепите зорко се оглежда наблизо и надалеч като всичко забелязва и нищо не забравя.

В този поход владетелят не допускаше никакво забавяне; не му разпъваха юртата, спеше на плъстена постелка. Преди сън сваляше кожения си шлем и покриваше белите си коси с шапка с наушници, подплатена с черна самурена кожа. Докато подремваше, край него неотлъчно стояха четирима верни телохранители, които го предпазваха с тела и парчета плат от вятър, дъжд или сняг.

Глава седма

В обсадената Бухара

Във времето, когато е нужна суровост, мекотата е неуместна. С мекота няма да сториш от врага приятел, само ще увеличиш правата му.

Саади

Целият ден дервиш Хаджи Рахим, момчето Туган и Курбан-Къзък се разхождаха из Бухара, като си търсеха къде да пренощуват. С приближаването на вечерта шумно се затваряха магазините, хората бързо се разотиваха и изчезваха от улиците, скривайки се зад високи, глухи стени. Напразно тримата молеха някой да ги приюти за през нощта, все чуваха един и същ отговор:

— Пълно е с гости при нас, идете по-натам!

Затвориха се и хановете, и страноприемниците, където стопаните искаха цяла шепа пари само за правото да прекараш нощта в теснотията сред тълпите бежанци. А блюстителите на реда и нравствеността, заедно със стражите, въоръжени с дълги пръчки, обхождаха улиците и заплашваха да хвърлят в „мазето на възмездието“ подозрителните лица, които се прокрадват из улиците с безчестни намерения.

Накрая в дъното на тясна пресечка, където до крепостната стена се бе сгушила полуразрушена колибка, Курбан-Къзък предложи да се покачат на плоския покрив и там да се скрият сред сламата и клонака. Той се покатери пръв и помогна на спътниците си, после се притиснаха един в друг и се покриха с широкото наметало на дервиша.

През нощта ги прониза хладен вятър, посипващ ги със снежен прах. Градът още дълго време тътнеше, постепенно замираше, докато накрая не утихна съвсем. Сега се чуваха само потропванията на нощната стража и лаят на кучетата пазачи.

На другия ден, когато от високите минарета се разнесоха призивите за сутрешна молитва, тримата приятели се покачиха на високата градска стена, накъдето бързаха развълнуваните изплашени жители.

На равнината пред източната порта на самотен хълм се издигаше невиждана огромна жълта шатра. Около нея се движеха плътни редици от конници, които на отделни отряди се носеха из полето и постепенно обграждаха града.

Видът им бе непривичен за бухарци: малките коне се носеха бързо като побеснели диви свине, после с лекота се обръщаха в друга посока, внезапно спираха и отново поемаха нанякъде. Металните шлемове и пластинки на броните блестяха под лъчите на слънцето, проникнали през облаците прах. Други отряди конници водеха многохилядна тълпа с мотики и прътове на рамо.

— Кои са тези странни хора с малки коне? — попита Курбан.

— Какво питаш? — отговори навъсен воин и заби копието си в земята. — Не виждаш ли, че не са наши, не са мюсюлмани. Дойдоха, ония яджуджи и маджуджи, които хората наричат „татари“. А в тая жълта шатра седи и се подсмихва като ни гледа, главният им хан — да го порази Аллах!

Курбан-Къзък извика стреснато:

— Вратите на града са затворени! Сега няма да ме пуснат! Какво ще правят бедните ми дечица! Може да се наложи да прекарам тук цяла година!

По стената крачеше важен началник — хаджиб, със стоманен шлем и сребриста ризница. Курбан, притиснал ръце към гърдите си, го настигна, целуна края на дрехата му и попита:

— Велики бек-джигит Иналчук хан, позна ли ме? Аз съм твоят арендатор, Курбан-Къзък! Селям!

— Защо си тук, а не в стотната си?

— По заповед на падишаха дойдох пешком в Бухара да се сражавам с неверниците. По пътя ми откраднаха кобилата — да убие Аллах крадеца с мълния! Скитам тук цели два дни, за да намеря този стотник, който ще ми е началник. Но никой не иска дори да говори с мен. Ако никой не го е грижа за воин, дошъл, за да рискува главата си заради падишаха, тогава кой ще се бие с яджуджите?

— Радвам се да чуя такива доблестни слова — отвърна Иналчук хан. — Виждам, че ръцете ти са силни и имаш гърбица заради упоритата работа на полето. Можеш да станеш велик богатир. Ще те взема в моя отряд. Следвай ме!

Така Курбан се раздели с дервиша и Туган.

Като вървеше след Иналчук хан, той стигна до площада, където стояха завързани коне, димяха огньове, в котлетата се вареше ориз и се носеше аромат на овнешко. „Тук карат хората не само като в кланица, но и ги хранят“ — зарадва се селянинът.

— Ойе, чауш[105] Ораз — извика Иналчук, обръщайки се към висок, мрачен тюркмен с черна брада, който се поклони при вида на началника си. — Под твое разпореждане постъпва смелият воин Курбан-Къзък. Добре работи на полето, и на война ще е добър джигит.

— Да му дам ли кон или ще се бие пеша?

— Дай му сабя, кон и всичко останало, което ще му е нужно. Аллах да ви помага! — и ханът си отиде.

Чауш Ораз беше началник на девет конници. Всички те седяха в кръг край близкия огън. Един от тях, с голяма дървена лъжица в ръка, отвърна на поздрава на Курбан:

— Добре, че си донесъл толкова голямо копие, не ми стигат подпалки за пилафа — и като хвана тежкото копие го нацепи с брадвата си на малки парчета, които хвърли в пламъците.

— Това ще е твоят кон — каза Ораз и поведе Курбан към сив жребец, завързан встрани от другите. — Много е буен, не минавай откъм опашката — ще те убие! — а само откъм главата, и веднага го хващай за повода. Ще свикне с теб. Едно е лошо — не се движи в строй, а лети напред, особено в галоп. Ето защо не отпускай поводите, инак в битка ще те отведе право при татарите.

Селянинът се приближи плахо към животното, което оголи зъби, присви уши и хвърли един къч. „Аллах да ми е на помощ“ — помисли си Курбан и се върна при огъня. Ораз му даде стара голяма сабя, жълти смачкани ботуши и го покани да вечеря — едва тогава се почувства воин-джигит като другите.

Вечерта всички нахраниха конете до насита с ечемик и насипаха и още в преметнатите през седлата на животните торби, същото стори и Курбан.

— Сега ще стане нагорещено! — каза чаушът и извика: — По конете!

Всички яхнаха конете си, Курбан с мъка се покачи върху неспокойното си животно и заедно с останалите се понесе из тесните улички на Бухара.

— Ще правим нощна атака — каза съседният джигит. — Колцина ли ще се върнат?

Отрядът спря при градските порти. На площада се събраха и други отряди и общо станаха около пет хиляди конници. Предводителите на отделните отряди получиха указания от Иналчук хан:

— Хвърляме се срещу жълтата шатра, където е главният татарски хаган. Убивайте всички! Не вземаме пленници! Ще всеем смут в татарския лагер, а останалата войска с лекота ще се справи с езичниците. Аллах помага на смелите!

Тежките ковани порти се отвориха и конниците започнаха да излизат от града. Когато Курбан се озова в полето, видя в сумрака само сенките на яздещите пред него джигити, а далеч отпред се мяркаха безбройните огньове на неприятелския лагер. Конете преминаха в тръс, после в галоп и пет хиляди конници се врязаха сред вражеския стан като неудържима лавина и със страшен рев стъпкваха огньове, събаряха хора, прескачаха съборени седла и денкове. Татарите се метнаха на конете и се разлетяха на всички страни. Курбан се носеше между конниците, размахваше с вик тежката си сабя — един удари, друг събори, и все се стремеше към жълтата шатра. Изведнъж забеляза, че целият му отряд не тръгна да преследва езичниците, а се спусна встрани. Конят му сам се понесе след другите и Курбан се молеше единствено да не паднат и двамата в някой ров.

Конете дълго препускаха, после забавиха ход по големия път, водещ на запад от града. Цяла нощ яздиха спокойно, а на сутринта ханът обяви почивка.

— Ще дадем на конете отдих, за да се възстановят, след това ще стигнем до река Джейхун, ще я преминем и ще продължим, докато не се срещнем с войските на шаха.

В това време се дочуха грохот и отчаяни вопли и в далечина се показаха татарите. С ужасен вой те се спуснаха към отдъхващите си бойци. Бухарци едва успяха да се метнат на конете и, загубили всякакво мъжество, се разпръснаха без бой, с което осигуриха гибелта си. Почти целият отряд бе унищожен от татарите.

Поетът е казал: „Който живее в страх пред смъртта, тя все едно ще го настигне, дори и да се опита да се скрие от нея чак в небесата!“

Глава осма

Бухара се предаде без бой

Който не защитава смело с оръжие водоема си, ще му го разрушат. Който не напада другите — търпи унижение.

Арабска пословица

Когато петте хиляди воина на Иналчук хан вместо да защитят „благословената Бухара“, смениха воинската си доблест с позора на бягството, в главната джамия на града се събраха най-знатните бекове, имами, учени улеми и богати търговци. Дълго се съвещаваха и решиха:

— Преклонената глава по-лесно запазва живота си, отколкото непокорната. Затова ще се подчиним на Чингис хан.

— Хората навсякъде са си хора — разсъждаваха те. — Татарският хан ще изслуша молбите ни, ще окаже внимание на беловласите и навярно ще се отнесе милостиво към покорилите се жители на най-древния град, прославен като „светлата звезда в небесата на просвещението“.

Облечени в копринени халати и понесли на сребърен поднос златните ключове от единайсетте градски порти, бекове, имами, улеми и търговци вкупом излязоха и се запътиха към жълтата шатра. Към тях веднага се приближи главният преводач на хагана. Някои от старците го познаха — това беше богатият търговец от Гургандж — Махмуд. Нарекоха го Ялвач, преводач, тъй като по време на дългите си пътешествия с керваните бе изучил много чужди езици. Най-знатният от старейшините каза:

— Древните стени на града ни са така яки и високи, че е възможно да се превземат само след дългогодишна обсада и върховни усилия. Ето защо, за да избавим населението от кръвопролития, да не си навличаме излишни беди, както и да избегнем загуби от войската на великия Чингис хан, предлагаме да предадем града си без бой, ако монголският владетел даде дума, че ще пощади покорилите се.

— Почакайте! — каза преводачът. Той бавно се запъти към жълтата шатра, после пак бавно се върна при тресящите се от страх старци.

— Чуйте, белобради, какво каза великият хаган: „Крепостта и непристъпността на стените е равна на мъжеството и силата на защитниците им. Ако се предавате без бой, то заповядвам да отворите вратите и да чакате.“

Високомерните знатни старци се спогледаха, поклащайки глави. Със смутени сърца се прибраха в града, без да могат да предвидят какви изпитания очакват жителите му.

Древните стени на Бухара бяха толкова високи и здрави, че много месеци можеха да пазят мирното му население. Но този ден се слушаше само гласът на малодушните; ако някой искаше да се бие, го наричаха безумец.

Началникът на отбраната и останалите с него воини проклеха имамите и знатните старци и решиха да се бият до последен дъх. Те се залостиха в малка крепост, извисяваща се насред Шахристан.

Всичките единайсет врати на града се отвориха едновременно и хиляди татари бързо започнаха да изпълват тесните улички. Движеха се в пълен ред и различните отряди заемаха отделни квартали.

Жителите, покачили се на плоските си покриви, гледаха със страх голобрадите воини, яхнали дребни коне с дълги гриви. Пълна тишина обхвана града. Само жълти, тесномуцунести кучета, с наежена козина и червени очи, яростно скачаха от покрив на покрив, заливайки се в неистов лай, тъй като чувстваха острата миризма на непознати хора.

Когато монголските воини проникнаха по всички главни улици, се появи отряда на телохранителите на бели коне, покрити — хора и животни — от глава до колене с железни пластинки.

Сред избраната хилядна се показа и той, владетелят на Изтока, излязъл от пясъците на Къзълкум, като огнен стълб. Пред него яздеше монгол с богатирски вид, понесъл бяло знаме с девет потрепващи опашки. След него двама конници водеха неоседлан бял кон с черни огнени очи. А по-нататък бе и самият Велик хаган, в дълга черна дреха, на дорест широкогръд кон с проста кожена сбруя.

Чингис хан яздеше мрачен, огромен, внушителен, пристегнат с кожен пояс, на който висеше крива сабя в черна ножница. Черният шлем с предпазна пластинка над носа, неподвижното тъмно лице с дълга сивееща брада, полузатворените очи — всичко това беше необичайно и не приличаше на предишната ярка пищност на обсипаните със злато и искрящи скъпоценни камъни шахове на Хорезъм.

Чингис хан дойде до главния площад, където от три страни в прави редици се бяха строили конниците от охраната му и не допускаха напиращата тълпа. На стъпалата на джамията стояха всички висши духовни и съдебни лица, както и най-знатните жители на града.

Когато монголският владетел се приближи, тълпата се просна пред копитата на дорестия кон, както беше свикнала да прави пред падишаха си. Само няколко стари улема стояха изправени, скръстили ръце на корема си, освободени поради начетеността си от задължението да се прекланят пред господаря.

— Да живее падишах Чингис хан! Да живее слънцето на Изтока! — с тънък пронизителен глас зави един старец и цялата тълпа поде този вик в нестроен хор.

Чингис хан присви очи, измери с поглед високата арка на храма и като изплющя с камшика, насочи коня си нагоре по каменните стъпала.

— В този висок дом ли живее управителят на града? — попита хаганът.

— Не, тук живее Бог! — отвърнаха имамите.

Обкръжен от телохранителите си, ханът влезе с коня в джамията по скъпоценния широк килим и спря край гигантската книга на Корана, разтворена на каменна поставка, по-висока от човешки бой. Заедно с малкия си син, Толуй хан, Чингис се покачи до мембера[106], откъдето обикновено имамите четат проповедите си. Старците в бели и зелени чалми се притискаха един в друг пред него и с разширени очи се вглеждаха в неподвижното тъмно лице с рижа корава брада и очакваха от страшния човек, заличаващ с лека ръка цели народи, или милост, или огромен гняв.

Чингис хан вдигна пръст и посочи чалмата на един от имамите.

— Защо се навива толкова плат на главата?

Преводачът попита стареца и обясни:

— Този имам казва, че е ходил в Арабия, да се моли на бог и да се поклони на гроба на пророка Мохамед в Мека. Ето защо носи такава голяма чалма[107].

— Не е нужно да се ходи някъде за това — отвърна хаганът. — Навсякъде можеш да се молиш на Бог.

Имамите мълчаха поразени, с отворени уста. Ханът продължи:

— Вашият шах е натрупал цяла планина с престъпления. И аз дойдох като гняв и бич от небесата, за да го накажа. Заповядвам отсега нататък никой да не дава на шах Мохамед нито подслон, нито храна.

Чингис хан изкачи още две стъпала и извика на воините си, трупащи се при вратите на храма:

— Слушайте, мои непобедими воини! Хлябът е обран от полето и конете ни няма къде да пасат. Но хамбарите тук са пълни и са отворени за вас. Напълнете търбусите на конете си със зърно!

Из целия площад се понесоха виковете на монголите:

— Хамбарите на Бухара са открити за нас! Великият хаган заповядва да нахраним с хляб конете си!

Като слезе от мембера, татарският властелин заповяда:

— Нека с всеки от тези старци тръгне по един багатур и те, без нищичко да крият, да покажат всички богати домове, хамбари с хляб и магазини със стока. Писарите да разберат от тях и да запишат имената на всички богати търговци и те ще ми върнат цялото богатство, отнето от моите търговци, убити в Отрар. Нека богаташите донесат тук ядене и пиене, за да се наситят воините ми, да се радват, пеят и танцуват. Днес ще празнувам превземането на Бухара в дома на мюсюлманския бог.

Старците и монголските воини си отидоха и скоро започнаха да се връщат с камили, натоварени с медни котли, торби с ориз, заклани овни и делви, пълни с мед, масло и старо вино.

Глава девета

Хубаво е в керуленските степи

На площада пред главната джамия задимяха огньове, в котлите закъкриха овнешко и ориз. Чингис хан седеше на копринени възглавници на високата площадка пред входа. Около него се трупаха военачалници и телохранители. Встрани бухарски музиканти и хор девойки от различни племена, доведени от старейшините на града, свиреха на най-различни инструменти.

Най-видните имами и улеми пазеха монголските коне и им подаваха стиски сено. Преводачът на хана, Махмуд-Ялвач, седеше недалеч от господаря си и внимателно следеше всичко; зад него трима писари от бившите му закупчици, приклекнали, бързо изписваха листове цветна хартия с разпореждания или пропуски за монголските постове.

Воин в дълга до петите дреха, целият в оръжия, си проби път през седящите и зашепна на ухото на преводача:

— Мои разузнавачи са задържали двама — единият прилича на шаман, с висок калпак, а другият е момче. Когато поискахме да ги убием, възрастният каза по нашенски: „Не ни докосвай! Махмуд-Ялвач ни е приемен баща — анда…“ Тъй като ни е заповядано да щадим шаманите и магьосниците, а и освен това той е „анда“, заповядах засега да не ги закачат. Какво ще наредиш да сторим?

— Доведи ги тук!

Монголът доведе Хаджи Рахим и Туган. Преводачът им посочи да седнат до писарите.

Чингис хан никога не губеше бистротата на ума си, дори и на пиршество с много пиене, и сега забеляза всичко. Затова с поглед направи знак на Махмуд-Ялвач и той приближи.

— Какви са тези хора?

— Когато по твоя заповед преминавах през пустинята и ме раниха разбойници, този човек ме върна към живота. Нима не трябва да се погрижа за него?

— Разрешавам ти да го наградиш за това. Обясни ми защо има такъв висок калпак?

— Той е мюсюлмански търсач на знания и певец. Умее да се върти в кръг като пумпал и да говори истината. Такива хора народът почита и им дава дарове.

— Нека да се повърти пред мен. Да погледаме как танцуват мюсюлманите.

Махмуд се върна на мястото си и каза на дервиша:

— Нашият повелител заповяда да му покажеш как танцуват въртящите се дервиши. Знаеш, че ако не изпълниш волята на Чингис хан, ще загубиш главата си. Постарай се, а аз ще ти свиря.

Хаджи Рахим остави на килима торбата, паничката и тоягата си. Покорно излезе насред кръга пламтящи огньове. Застана така, като правят дервишите в Багдад — разпери ръце с дясната длан с пръсти надолу, а лявата — нагоре. Изчака няколко мига, Махмуд-Ялвач засвири жална песен, преливаща ту в детско ридание, ту в тревожния вик на авлига. Музикантите тихо удариха по дайретата, дервишът безшумно се задвижи в кръг, плъзгайки се по старите каменни плочи и едновременно започна да се върти, отначало бавно, после все повече ускорявайки темпото; дългата му дреха се изду като камбана. Все по-жално и тревожно пееше свирката, замлъкваше, когато дрънчаха само дайретата, после отново започваше да ридае. Накрая дервишът бързо се завъртя на едно място като пумпал, и падна ничком на ръце.

Нукерите го вдигнаха и го положиха край писарите. Ханът каза:

— Чаша вино за бухарския танцьор, за да се върне разумът в замаяната му глава. Но все пак нашите монголски танцьори скачат по-високо и пеят по-весели и хубави песни. Сега искаме да послушаме монголски певци.

Насред площадката пред хагана излязоха двама монголи, единият стар, а другият — млад. Скръстиха крака под себе си и седнаха един срещу друг. Младият запя:

Спомням си родните табуни,

Ехти земята под техните копита.

Спомням си родната ми майка,

за мене плаче и за мене пита.

Всички монголци, седнали в кръг, подхванаха припева:

Ох, мои богатства и слава!

Старият монголец запя на свой ред:

Дали е конят бърз ще разбереш,

когато вятърът надбягаш в равнината.

Дали е храбър воинът ще разбереш,

когато за хагана свой той прекоси земята.

И отново монголците подхванаха припева:

Ох, мои богатства и слава!

Младият певец продължи:

Ако яхнеш коня силен, коня смел,

стават близки най-далечните простори.

Ако поразиш врага си силен, врага смел,

ще прекъснеш битки и раздори.

Монголците пак повториха припева, а старецът запя:

Знае всеки, който е видял Чингис хана —

на света от него богатир по-силен няма.

С дарове ще почетем Чингис хана.

И ще пеем днес за неговата слава.

— Ще славим Чингис хан! — извикаха в един глас монголите. — И днес ще се веселим! — продължи тълпата. Всички засвириха, задюдюкаха и запляскаха с ръце.

В средата на кръга се промъкнаха танцьори и се изтеглиха в две редици, лице в лице. Под звуците на дайрето и песента на монголите, започнаха да тропат на място, подражавайки на борба между две мечки, прекатурваха се, промушваха се и ловко се разминаваха. След това изведнъж измъкнаха по един меч и започнаха да подскачат високо, като размахваха оръжието. Стоманата заблестя, отразявайки червеното зарево на огньовете.

Чингис хан, обхванал с длан рижата си брада, седеше неподвижен и безмълвен, с пламтящи като въглени немигащи очи.

Танците и виковете спряха… Нов певец подхвана мрачна и тържествена песен, любимата песен на хагана.

Да си спомним,

да си спомним степите монголски.

Сини Керулен,

Златния Онон!

Три пъти по трийсет.

Монголската войска

разбива на прах

непокорни племена.

Заливаме народите

с ярост и пламък.

Носещите смърт

Синове на хана.

Пясъкът на много

земи пустинни.

За нас е обагрен

с кръвта на убити.

Колете, колете

и млади, и стари!

Лети над земята

Монголският аркан!

Поведе ни, поведе

в искрите на пожара

Червенобрадият бич божий

батира Чингис хан.

Каза той: „Ще вкусите

със мене много сладост!

Ще ви облека изцяло

в коприна и атлаз —

всичко ще е мое, всичко ще е мое!

Защото аз не зная що е страх.

И света ще хвана в свойто ласо!“

Напред, напред!

Коне бързоноги!

Сянката ви всява

в народите страх…

Не ще спрем, не ще спрем

тази надпревара.

Додето не изкъпем конете

в последното море,

в последната вълна!…

Слушайки любимата си песен, ханът се люлееше и пееше с нисък, хриплив глас. От очите му се стичаха големи сълзи и се спускаха по брадата. Накрая изтри лице с полите на самурената си шуба и подхвърли на певеца златен динар. Той ловко го улови и падна ничком, целувайки земята. Чингис хан каза:

— След песента за далечния Херлен ме налегна печал… Искам да се развеселя! Ойе, Махмуд-Ялвач! Нареди тези девойки да ми изпеят приятна песен, за да ме развесели!

— Знам какви песни обичаш, господарю, и сега ще обясня на певиците… — преводачът приближи важно към групата бухарски певици и започна да им шепне. — Така — каза им, изпейте такава песен, че да виете като вълчица, изгубила детето си, нека и старците вият… Иначе вашият нов повелител така ще се разгневи, че ще ви отреже косите, заедно с главите…

Жените започнаха да хлипат, а Махмуд-Ялвач с достойнство се върна на мястото си край монголския владетел. Пред хора на девиците излезе момче със синя чалма и дълъг раиран халат. Той се обърна към жените и каза: „Не се плашете! Аз ще изпея!“ И запя с чист, нежен глас. Песента му беше тъжна и се понесе над затихналия площад сред пукането на огньовете, пръхтенето на конете и глухите удари на дайретата.

Край на песните и радостта, прекрасни Гюлистан[108].

Превърна се в пустиня, а в огън — твоите градини!

Сега царуват тук монголи във зверски кожи…

Загиваш, плувнал в кръв, смъртно ранен Хорезъм!

Хорът на девойките жално простена припева:

Долитат само жален детски плач

и вопли на жена пленена:

На-а! На-а! На-а!

А след момичетата всички бухарски старци от площада подхванаха с отчаяние:

О, Хорезъм! О, Хорезъм!

Момчето продължи:

Потокът снежен от планината се влива в Зарафшан.

Кълби се мрачен черен дим, помръкват небеса.

Долитат само детски плач и вопли на жена:

И братя, и бащи ги битка покоси!

Отново момичетата повториха припева:

Долитат само жален детски плач

и вопли на жена пленена:

На-а! На-а! На-а!

И отново старците подхванаха с отчаяно ридание:

О, Хорезъм! О, Хорезъм![109]

Само един хорезъмиец, Махмуд-Ялвач, седеше мълчаливо и гледаше старците, хладен и внимателен.

— Какво пее това момче? — попита, все още хлипайки, Чингис хан. — И защо така вият тези старци?

— Пеят така, както обичаш ти — обясни преводачът. — В тази песен оплакват гибелта на родината си. А всички старци стенат „О, Хорезъм!“ и плачат, че миналата им слава е загубена…

Тъмното лице на Чингис хан се набръчка и устните му се разтеглиха в подобие на усмивка. Изведнъж той гръмко се разсмя, все едно лаеше стар вълкодав и запляска с огромните си длани по корема.

— Ето това е весела песен за мен! Добре вие момчето, сякаш плаче! Нека плаче цялата Вселена, когато Великият Чингис хан се смее. Когато превивам непокорната глава под крака си аз обичам да гледам как моя враг стене и моли за пощада, а сълзите на отчаянието текат по мършавите му страни[110]… Харесват ми такива песни! Искам да я слушам често… Откъде е това момче?

— Не е момче, а бухарска девойка, Бент-Занкиджа. Умее да пише и чете добре, затова носи чалма, навита така, както я носят учените писари… Преписваше книги при летописеца на шаха.

— Такава девойка е рядка пленница. Нека винаги пее жалната си песен на пировете ми и всички мюсюлмани да плачат, а аз да се радвам! Заповядвам всички пленени бухарски девици да се раздадат на воините ми, а тази ще я водя навсякъде с мен.

— Ще бъде сторено, Велики!

Чингис хан се изправи. Седналите наоколо монголи веднага станаха и изляха недопитите си чаши на земята „в чест на Бога на победата“.

— Отивам по-нататък — каза хаганът. — Доведете ми коня. Кадир хан ще остане наместник в този град и всички трябва да му се подчиняват.

Осветен от заревото на огньовете и от светлината на бледия полумесец, Чингис хан яхна дорестия си кон. Телохранителите се спуснаха между огнищата към конете си, пазени от бухарските старци, и след няколко мига върволицата конници се проточи през площада и, гърмейки с копита по каменните плочи, потъна в тъмнината на улицата.

Книга втора

Под бича на монголите

Част първа

Ураган над Хорезъм

Глава първа

Горко на сложилите оръжие!

Или ние ще разбием в камъка главите на враговете,

или те ще проснат телата ни на градските стени.

От древно персийско стихотворение

В монголската войска цареше ред, установен от Чингис хан. Всеки конник знаеше мястото си в десетката, в стотната и в хилядната; хиляди воини се събираха в големи отряди, подчинени на войводи, които получаваха специални заповеди от предводителя на левия или десния фланг на войската, а те — от самия монголски хаган.

Из всички улици на богатия, многолюден град Бухара препускаха монголски конници. С тях бяха и посредници измежду бухарските старци, и преводачи — тълмачи от мюсюлманските търговци, които по-рано търгуваха в монголските чергарски поселища. Тези тълмачи крещяха на жителите, които изплашено се криеха из домовете си, заповедите на новия владетел на града, а на кръстовищата се появиха „караули“[111], следящи за реда.

Монголският управител на града, Кадир хан, се настани в главния мечет[112], където по заповед на Чингис хан бяха свикани бухарските старейшини. Те представиха подробни списъци на всички богати жители на града, показаха тайните складове с припаси, отрано приготвени за войската на Хорезъм шаха, както и частни складове и магазини с ценни стоки.

От всички краища на града към главния площад заприиждаха натоварени камили, коне и талиги. Наплашените жители мъкнеха торби със зърно, купчини платове, дрехи, килими, ценни съдове и други продукти и вещи. Всичко това се струпваше в мечетите и от цялото имущество се отделяше една трета част за монголския властелин, Чингис хан.

Гражданите, годни за работа, бяха изпращани към дълбокия ров, опасващ цитаделата, в която се бе заключил непокорният Ихтиар-Кушлу. Той с воините си бе решил да не се предава и да се бие до последен дъх. Между защитниците на крепостта бяха и други ханове, а сред тях и богатирът монгол Гур хан, избягал от Чингис хан и преминал на служба при шаха на Хорезъм.

Монголите наблюдаваха как работят хилядите млади и стари бухарци, как засипват с пръст и греди дълбокия ров, и ги подканяха да бързат. След два дни вече бе възможно да се достигне до високите стени на крепостта, където стояха въоръжените защитници.

— Нашата работа я свършихме бързо — говореха бухарците. — Да видим сега колко бързо ще смогнат монголите да се покатерят на тези високи стени.

По заповед на монголите бухарските дърводелци направиха много дълги стълби. Тогава завоевателите се нахвърлиха върху тълпата и свирепо я налагаха с пресуканите си камшици.

— Какво чакате? Какво гледате? Грабвайте стълбите и се качвайте по стените!

Никой от бухарците не се решаваше да тръгне натам, откъдето летяха камъни и се лееха кипяща вода и смола.

Но нашествениците, грабнали мечовете си, притиснаха с конете си тълпата граждани и накрая започнаха безжалостно да ги секат. Хората се хвърлиха напред в опит да се прикрият с ръце. Монголите продължиха да ги налагат и отсичаха пръсти и ръце. Тълмачите убеждаваха тълпата да се покатери по стените, докато някои от гражданите викаха:

— На стените! Смърт ни чака, ако останем тук, пак смърт! Да се изкачим на крепостта при своите воини. Може да ни пожалят и да престанат да се бият!

Тогава бухарците взеха стълбите, опряха ги в стените и започнаха да напредват нагоре с викове:

— Ние сме мюсюлмани като вас! Сложете оръжие и се предайте!

Воините на върха оставяха катерещите се да приближат, а после ги обсипваха с камъни и дървета и отблъскваха стълбите. На сънародниците си отвръщаха:

— Вие сте страхливи псета! Върнете се обратно и се бийте с монголите! Вижте как всички ние умираме в джихада[113], но не се предаваме! Не се покорявайте на враговете!

Застаналият на стената монголски богатир Гур хан хвърляше тежки камъни и крещеше:

— Защо монголите се крият зад гърбовете на тези покорни овце? Нека те първи покажат храбростта си! А къде се е скрил намръщеният старик Чингис хан, рижото куче, поглъщащо дечица?

И Гур хан отчаяно се биеше със сабя в ръка, а когато острието се счупи, хвана брадва, която посичаше катерещите се, докато не го пронизаха вражи стрели.

В това време монголите довлякоха китайски метателни машини. Запращаха към крепостта големи пламтящи стрели, омотани с напоени със смола кълчища, и гърнета с разпалена жар. В крепостта пламнаха пожари.

Обсадата на цитаделата продължи дванайсет дни. Накрая, когато бяха убили почти всички защитници, монголците проникнаха в крепостта и заловиха малцината оцелели, целите покрити с рани и много обгорени. Нападателите останаха поразени, когато разбраха, че едва четиристотин човека са защитавали твърдината. Всички те бяха загинали, но не се покориха. Ако гражданите задружно бяха отбранявали толкова упорито града от високите му яки стени, монголите нямаше да успеят да превземат старата Бухара нито за половин, нито за една година, а бухарци нямаше да понесат ужасната участ, която сами си приготвиха.

Когато гражданите на Бухара поднесоха на монголците своите дарове и напълниха с тях джамията, последва нова заповед:

„Всички жители, заедно с жените и децата, трябва да излязат извън града в полето, като оставят у дома си цялото имущество и не вземат със себе си нищо друго, освен дрехите си!“

Тълмачите преводачи им обясняваха:

— Не се притеснявайте за нищо, навсякъде има стражи. Имуществото ви ще се охранява както подобава. Това излизане в полето се прави, за да се преброят и запишат всички жители, заради правилното облагане с данъци. Който не се подчини на заповедта и остане в града, ще бъде убит на място там, където го намерят.

От сутринта всички бухарци на големи тълпи се движеха из града. Бащите водеха за ръка децата си, жените носеха бебетата, дори прегърбени старци и старици, с години не излизали от къщите си, плетяха крака, заловили се един за друг.

Монголските разузнавачи препускаха из улиците, чукаха по вратите и подвикваха:

— Дер хал! Хош хал![114]

Жителите излизаха от единайсетте врати и се настаняваха в полето, опасвайки целия град като с пръстен. Стражата не пускаше никого обратно.

Тогава стана ясно колко много хора живееха в „благословената Бухара“ — бухарците бяха два-три пъти повече, отколкото нашествениците.

Отначало монголите заедно с преводачите обикаляха сред жителите и разпитваха кой от тях е занаятчия и какъв занаят владее. Опитните майстори отделяха в специална група. След това отбраха и младите и силни мъже и ги обкръжиха с конници.

Накрая нашествениците започнаха да избират красиви жени, девойки и деца и да ги извеждат от тълпата. Тогава всички разбраха, че те ще се разделят с близките си и навярно завинаги. Разнесоха се викове и вопли и потекоха сълзи на отчаяние.

Както месарите на пазара равнодушно отбират мучащите крави или жално блеещите кози и ги подгонват с удари към скотобойната, така и новите господари на Бухара биеха с камшици дърпащите се, хвърляха на врата им ласо и, смушквайки коня си, ги извличаха от тълпата.

Ужасът пред монголите бе толкова огромен, че бухарци даже не оказваха съпротива.

Няколко съпрузи и бащи при вида на жените или дъщерите си, влачени в прахта подир ездачите, се хвърлиха след тях, обезумели от мъка в опит да спасят близките си. Но монголите ги тъпчеха с конете си или ги удряха по главите с пръчки с железен топуз и накрая ги просваха на земята.

Сред бухарците, изгонени от града, имаше и учени, прекарали дълги години в медресето, където предаваха на своите учениците обширните си познания. Двама такива учени стояха сред тълпата, ужасени при вида на нечовешкото насилие.

— Тези езичници разграбват джамиите, копитата на конете им тъпчат листовете на мъдрите книги. Похищават и душат деца, насилват девойки пред очите на бащите им — каза първият. — Нима мога да изтърпя това?

Вторият учен, известният в града Рукн ад-Дин имам-Заде, отвърна:

— Мълчи! Носи се вятърът на гнева на Аллах! Няма какво да говорим за сламата разнесена от него!

Само че старият Рукн ад-Дин не можа дълго да остане спокоен и покорен. Като гледаше как жестоко се отнасят монголите с жените, той и синът му се застъпиха за тях и веднага паднаха убити. Същото сполетя и мнозина други: при гледката на позора и унижението на своите семейства, те се хвърляха да ги защитят и биваха покосени от смъртоносни удари.

Това бе ужасен ден, изпълнен само с виковете, стоновете на умиращите и плача на жени и деца, завинаги разделени от бащите си, съпрузите и братята си. Мъжете бяха безсилни да помогнат с каквото и да било и си спомняха думите на поета: „Който не пожела здраво да хване черната дръжка на меча, към него ще се насочи острието му“.

Монголите се върнаха в изоставените от населението пусти улици. Когато се разпръснаха по домовете и натовариха на конете си заграбените вещи, градът изведнъж пламна от всички страни. Огнените езици и черният дим се издигнаха над древната Бухара и закриха слънцето. Постройките бяха леки, от дърво и глина, и градът бързо се превърна в огромна клада. От разрушението се запазиха само главната джамия и стените на някои дворци, направени от кирпич.

Монголите, спасявайки се от бушуващия огън, препуснаха от града, захвърляйки заграбеното. Много години след това градът остана като купчина одимени развалини, където се криеха единствено сови и чакали.

Глава втора

Старейшините на Самарканд предадоха града

Всичко е жертва на вашата разпътност и веселие, това по пръстите ви не е къна, а кръв!

Риза Тефик

Чингис хан пое от Бухара към Самарканд в ранната пролет на годината на Дракона (1220). Войската напредваше по двата бряга на Зарафшан. Без особено да тормози този път тези, които му се покориха, хаганът остави отряди за обсадата на градовете Серипул и Дабусие, които затвориха вратите си пред монголите.

Когато пристигна в Самарканд, Чингис хан избра за свой лагер извънградския „Зелен“ дворец на Хорезъм шаха („Кек сарай“). Тук започнаха да пристигат отрядите на четиримата му сина, както и тълпи пленници, които монголите гонеха с камшици като добитък. Всички тези отряди се разполагаха около града и образуваха пръстен, който бе невъзможно да се разкъса.

От всички градове в държавата Самарканд беше най-добре укрепен. Старите високи стени с непристъпна дебелина имаха железни врати с кули и бойници. Гарнизонът наброяваше сто и десет хиляди воина. От тях шестдесет хиляди говореха тюркски наречия, предимно кипчакци, а останала войска се състоеше от таджики, турци, каракитаи и други племена. Имаше още двайсет бойни слона, които всяваха ужас с вида си; на тях много се надяваше шахът на Хорезъм. Освен това можеше да се събере цяла войска от доброволци сред мирното население, състоящо се от занаятчии и многобройни роби.

Ако изпитан и неукротим пълководец като Кадир хан или Тимур-Мелик оглавяваше защитата, то градът щеше да се държи дълго — не по-малко от година — преди да свършат запасите. Но шахът назначи за главнокомандващ на войските в Самарканд чичо си, надменния Тугай хан, който никога не беше изпълнявал ролята на пълководец, брат на ненавистната царица-майка Теркен-Хатун.

Чингис хан два дни обикаляше край града, разглеждаше стените, валовете, дълбоките ровове, догоре напълнените с вода; търсеше слабите места на защитата и обмисляше плана за нападение.

За да прикрият действителните си сили и да изплашат обсадените, монголите строиха доведените пленници в боен строй и на всеки десет човека дадоха знаме. На жителите на Самарканд се стори, че градът е обкръжен от безбройна вража войска.

Тюркските военачалници Алп-Ер хан, Сиюндж хан и Балан хан излязоха от града със своите отряди кипчакци и нападнаха монголите. Завърза се упорита схватка. Въпреки че мюсюлманите плениха няколко монголи, те самите загубиха около хиляда човека и се върнаха под закрилата на крепостните стени.

На следващия ден кипчакските воини вече не искаха да излизат иззад стените на града. Доброволци от жителите на Самарканд извършиха внезапно нападение. Монголите търтиха в престорено бягство. Самаркандците ги подгониха и попаднаха в засада — от всички страни върху им се стовариха скрили се воини, отрязаха им пътя за отстъпление и избиха почти всички. Малцина се завърнаха в града.

На утрото на третия ден Чингис хан яхна коня си и лично оглави щурма на Самарканд. Разположи цялата си войска около стените и най-вече пред вратите. Монголите нападаха излизащите от града, поразяваха ги със стрелите на своите големи, опънати далекобойни лъкове; биха се със смелчаците целия ден до вечерта, а след това и двете страни се върнаха в лагерите си.

Тази нощ най-знатните особи в Самарканд — главният съдия (кадия), главата на духовенството Шейх-ул-ислам и най-старите пазители на мечета — имамите, организираха нощно съвещание и решиха покорно да се предадат. На сутринта излязоха от града и се отправиха към лагера на хагана — искаха да измолят от монголския владетел милост за обсадения град. Чингис хан им „обеща безопасност от своя гняв и им позволи да се разотидат по домовете си“[115] и посланиците се върнаха с радост в града. Тогава всички кипчакските ханове, с изключение на един отряд от смелчаци, който се укрепи в крепостта, побързаха да се явят с поклон пред монголите и предложиха да постъпят на служба при тях. Предвождаше ги главнокомандващият на цялата войска Тугай хан. Чингис хан, подсмихвайки се милостиво, даде съгласието си.

На сутринта на шестия ден обсадените отвориха главната „Врата на намаза“[116] и монголите се втурнаха в столицата на Хорезъм шаха. Подгониха пленниците пред себе си и им заповядаха да разрушат стените.

Само че, въпреки обещанията на Чингис хан да не навреди на града, всички мъже и жени на Самарканд, разделени на стотици, бяха прогонени в полето и там монголите ги ограбиха до шушка и подложиха на изтезания. Изключение бе направено само за много малко лица, посочени от предателите — Шейх-ул-ислам и главния кадия. Тях монголите не закачиха.

На населението беше обявено, че на завоевателите е разрешено да проливат безнаказано кръвта на всеки, който намисли да се скрие в дома си, когато всички жители са изведени на полето. Възползвайки се от тази заповед, те заклаха много мирни жители.

Кипчакската войска от трийсет хиляди воина, заедно с жените и децата, оглавена от чичото на Хорезъм шаха Тугай хан, излезе от града, за да служи на враговете. Монголите им заповядаха да предадат оръжието си, като им обещаха в замяна да им дадат монголско. Обявиха, че всички, които постъпят на служба при Чингис хан, трябва и да изглеждат като монголи. Ето защо обръснаха косите на главите им във формата на полумесец. За лагер им посочиха отделена долина, където кипчакците опънаха шатрите и се разположиха заедно със семействата си. На другия ден монголите внезапно ги нападнаха и избиха всички, като взеха имуществото им. Останалите живи казаха за гибелта им: „Не им достигна мъжество нито да се бият, нито дори да избягат“.

Същата нощ от гарнизона, който се бе укрил в цитаделата, излязоха хиляда отчаяни джигити начело с Алп-Ер хан. Те смело си пробиха път сред редиците на врага и, възползвайки се от тъмнината, успяха да избягат, а впоследствие се присъединиха към войската на Джалал ад-Дин.

Останалите защитници на крепостта продължиха да се бият. Тогава монголите разрушиха бента на канала Джакердиз, който течеше в изкусно изработено корито от олово. Водата наводни около цитаделата и подкопа стените така, че през срутванията воините на Чингис хан нахлуха вътре и избиха всички, които намериха.

От изведените в полето жители отделиха изкусните занаятчии, за да ги изпратят в далечната си страна. А занаятчиите бяха прославените майстори на бяла хартия, брокат, копринени, сребристи тъкани, кърпи, обработени кожи, конски сбруи, големи медни котли, сребърни и метални чаши за вино, ножници, игли, оръжия, лъкове, колчани и множество други ценни предмети. Всички най-добри майстори бяха дадени в робство на синовете и близките на Чингис хан и откарани в Монголия, където после образуваха селища на занаятчиите. Монголите и след това неведнъж отвеждаха от Самарканд различни майстори и млади, силни работници, така че градът и околностите му задълго обезлюдяха.

След завземането на самаркандската цитадела, Чингис хан премина през града, където навсякъде лежаха купища трупове, и се върна в извънградския дворец. Сенчестите му градини смекчаваха надигащата се горещина, която не понасяше на монголския владетел. Страшната смрад от разлагащи се тела не позволяваше да се остане в града и хората бягаха оттам.

Глава трета

Хорезъм шахът не намира никъде спокойствие

Когато човек падне духом, конят му не може да препуска.

Източна пословица

В това време, докато монголите грабеха земите на Хорезъм, шах Мохамед беше далеч оттам. Той изчакваше по-нататъшния развой на събитията с малък отряд в град Кайфен на река Джейхун.

— Целта ми — казваше — е да не позволя на враговете да преминат през река Джейхун. Скоро в Иран ще събера огромна нова войска и тогава ще прогоня тези ужасни езичници.

На върха на скалата, издигаща се над реката, имаше тясна кула и към нея бяха прилепени малки къщици с плоски покриви. Старинна каменна стена ги обкръжаваше с неравен пръстен.

Тук стоеше шахът, потънал в тъга и размисъл. На покрива на кулата непрестанно дежуреше часовой, вперил взор на север. По хълмовете в далечината нощем се палеха огньове, а денем с димни стълбове се подаваха сигнали за придвижването на вражите войски.

Понякога Мохамед се спускаше към реката, където се тълпяха тежки лодки с високо вдигнати носове. Шахът гледаше мътната, стремително носеща се вода, притисната от скалистите брегове. Голяма част от войската му постепенно се прехвърли на другия бряг на Джейхун, където на хълмовете се издигаха постройките на древния град Кайфен. Някога непобедимият Искендер Двурогия и воините му, привързали към гърдите си пълни с въздух кози кожи, преплували тук през тясната бързотечна река.

Когато започна обсадата на Самарканд, Хорезъм шахът два пъти изпраща помощ на обсадените: веднъж десет, а другия път — двайсет хиляди конници, но и двата отряда не се решиха да стигнат до столицата и отново се върнаха в Кайфен, обявявайки, че падането на Самарканд може да се очаква всеки момент и помощта им не би помогнала никому. В Кайфен пристигна Иналчук хан с две стотни измъчени и изранени конници от отряда, който беше избягал през нощта от Бухара. Татарите настигнаха този отряд на брега на Джейхун, почти всички избиха и само малцина успяха да се спасят. Сред оцелелите бе и Курбан-Къзък.

Шахът бе крайно потресен, когато узна, че такъв голям отряд, оставен за защита на Бухара, е загинал безполезно и безславно. Владетелят дълго не можеше нито да мисли, нито да се разпорежда. Забеляза също, че хановете от близките области започнаха да не изпълняват заповедите му и не се явяваха, когато ги викаше. Отвсякъде съобщаваха за случаи на измяна и на преминаване на страната на Чингис хан. Хорезъм шахът видя, че установеният от него ред се разпада, че опорите на властта му се разпадат, а проявите на покорност и преданост се разпиляват като прах под напора на вятъра.

Мохамед седна в голяма лодка. Джигитите натовариха в нея тесни кожени ковчежета със златото и скъпоценностите му и качиха любимия му дорест кон. Лодката се отдели от родния бряг. Водата стремително я понесе надолу по течението, но гребците упорито работеха с весла и прътове, направлявайки съда на другата страна.

Тежката лодка не можа да пристане до иранския бряг заради подводните камъни. Тогава векилът заповяда на високия мършав воин, гребящ с веслата, да пренесе шаха от лодката на брега. Пъшкайки, той качи на гърба си едрия и пълен Мохамед и като закрачи из водата достигна до сушата. Шахът стъпи на камъните и попита:

— Как се наричаш и откъде си?

— Аз съм орач, Курбан-Къзък се казвам. Оставих семейството си на парчето земя, което хан Иналчук ми дава да обработвам под аренда. С хана се спасих след бягството от Бухара. Тогава, през нощта, по време на атаката аз стигнах до жълтата шатра на татарския владетел и мислех да го убия, но нашите джигити не знам защо се уплашиха и тръгнаха към Джейхун. След тях препусна като бесен и моят сив жребец. А след това краката ми едва ме носеха.

— Защо те наричат Курбан — шегаджията? Въобще не изглеждаш весел.

— Наричат ме така, защото аз, за мое съжаление, говоря само истината, но никога не на правилното място. Никога не знам какво трябва и какво не трябва да говоря. Ето защо ме нарекоха „шегаджия“ и често ме бият за истината, но аз също не оставам длъжен.

— А някога по-рано виждал ли си ме?

— Не, не съм те виждал, но често съм те споменавал — нали когато ни биеха да събират данъците, хакимът винаги казва, че „това е за шаха“. Така и те споменаваме…

Хорезъм шахът се усмихна. Поиска от векила си златен динар и го даде на Курбан.

— Нека този воин тръгне с мен по-нататък. Той умее да пренася през канали, а и ще ми казва истината.

— Ще се подчиня, велики падишах — каза Курбан. — Да те нося не е трудна работа, все едно че мятам голям чувал със зърно. Но само ми разреши още веднъж да премина на другата страна, за да взема ботушите.

— Разрешавам.

Падишахът се качи на коня си и проследи с поглед как високият, жилест, с дълга тънка шия Курбан с мокри шалвари, запретнати над коленете, помагаше да се пренесат на брега скъпоценните кожени сандъчета.

След това лодката отплава на другата страна на реката, отнасяйки Курбан.

Когато шахът, яхнал дорестия си кон се изкачваше по стръмния път, на брега се вдигна тревога. Всички сочеха в далечината, на север, където над хълмовете се кълбяха един до друг пет плътни стълба дим. Това бе страшен знак: врагът се приближаваше с големи отряди.

— Всички лодки незабавно да се пуснат надолу по течението! — заповяда Мохамед. — Не трябва да позволим на татарите да преминат на тази страна! — и пришпори коня си.

Търсейки дирите му, двайсет хиляди татари под командването на Джебе-нойон и багатура Субетей пристигнаха на брега на реката.

Никой не им попречи да я преминат. Брегът бе пуст, цялото население на Кайфен бе избягало. Въпреки че нямаше никакви лодки, татарите изпълняваха заповедта на Чингис хан — „да преследват и да не спират“ и направиха от дърво нещо като големи корита за водопой, опънаха връз тях бичи кожи и сложиха там оръжието и дрехите си.

После накараха конете да влязат във водата, вкопчиха се с ръка в опашките им и привързаха към себе си тези дървени корита така, че конят теглеше човека, а човекът — коритото.

По този начин всички татари за един ден преминаха през буйната Джейхун.

Но Хорезъм шахът вече беше далеч, той бързо препускаше на запад.

По-голямата част от войската, която го следваше, се състоеше от кипчакци и именно те направиха заговор. Но все пак някой посъветва шаха да бъде нащрек, поради което Мохамед всяка вечер незабелязано напускаше шатрата, в която трябваше да нощува. Една сутрин платът на шатрата се оказа като решето, навсякъде прободен от кипчакски стрели.

Страховете на владетеля се увеличаваха. Той бързаше, като по време на пътя сменяше посоката, не знаейки къде да се спаси. Навсякъде убеждаваше жителите да укрепват градовете, да се уповават на стените и да избягват боя. От това страхът сред населението нарастваше и мнозина бягаха в планините.

Още щом стигна до скрития сред планините град Нишапур, Мохамед се зае там с пирове и веселие, за да прогони тежките си мисли.

Татарите неотстъпно го следваха и по пътя разпитваха за придвижването му. Когато и в Нишапур пристигна вест, че монголите са близо, шахът обяви, че тръгва на лов, и препусна с неголям отряд, прикривайки следите зад себе си.

Татарите пристигнаха в Нишапур, като по пътя си бяха разграбили Тус, Зава, Рей и няколко други града. От Нишапур те се разделиха на малки групи и поеха в различни страни, за да разберат накъде е побягнал шахът. Те грабеха всеки град и всяко село, палеха, опустошаваха и не щадяха никого — нито жени, нито старци, нито деца.

Мохамед събра отново значителна войска. Ала в равнината Даулетабад, в околностите на Хамадан, вече с двадесет хиляди конници, той внезапно бе обкръжен от татари, които убиха голяма част от войската му. Падишахът, облечен в селски дрехи, участваше в боя на обикновен, но як кон, и това бе последната му среща с татарите. Въпреки че силите на монголите не превъзхождаха мюсюлманските, той не успя да се сдобие с победа, защото единственото, за което мислеше, бе собственото му спасение.

Някои татари, без да познаят шаха, пуснаха стрели към него, раниха коня му, но Мохамед препусна и се скри в планините. Тук следите му окончателно се загубиха.

След битката татарите тръгнаха по-нататък на запад, към Зенджан и Казвин, разбиха Хорезъмийската войска, командвана от Бек Тегин и Кюч-Бук хан и се придвижиха през Азърбайджан към Муганската степ, където имаха стълкновение с грузинците.

Навсякъде, откъдето минаваха, татарите не спираха, а вземаха единствено най-нужното количество храна и дрехи, заграбваха само злато и сребро и продължаваха нататък. Помнейки важността на заръчаното им от Чингис хан, те правеха преходи и нощем, и денем с възможно най-кратки почивки, и вървяха по следите на Хорезъм шаха Мохамед.

В населените места подбираха най-добрите коне и на тях се устремяваха по-нататък. Всеки конник яздеше с два коня, а някои имаха и повече. По пътя, по време на ездата, татарите прескачаха от единия кон на другия и затова можеха да преминат огромни разстояния за едно денонощие, като се появяваха там, където най-малко ги очакват.

Глава четвърта

На острова на Абескунско (Каспийско) море

Кой ще ми върне обратно войската

И ще отмъсти за поражението?

Кой ще възвърне владенията ми,

Кой ще ги отнеме от врага?

От турска легенда

Шах Мохамед стигна до окръг Диануй и тайно спря край град Амол. Местните емири се представиха пред него, изразиха почитта си и готовност да му служат. От предишната голяма свита на шаха не беше останал почти никой. Изнемощял до крайност, съвсем болен, той се съвещаваше с най-старшите емири, които се ползваха с доверието му, и изпълнен с отчаяние, непрекъснато казваше:

— Ще се намери ли на земята спокойно място, където ще мога да отдъхна от татарските мълнии?

Тогава всички признаха, че най-добре ще бъде, ако шахът с лодката си потърси убежище на един от островите в Абескунско море. Като последва този съвет, владетелят замина за един неголям остров в морето, който беше съвсем пуст, без никакви признаци на живот[117].

На този остров скоро дойдоха синовете му: Озлаг шах, Ак шах и Джалал ад-Дин. Тук Хорезъм шахът написа указ, в който вместо малолетния Озлаг шах назначи за наследник на престола си Джалал ад-Дин, когото по-рано беше преследвал и унижавал.

— Сега само един Джалал ад-Дин е способен да спаси държавата — призна Мохамед. — Той не се бои от враговете, а тъкмо обратното, сам търси битката с тях. Кълна се, че ако след победата на Джалал ад-Дин Аллах върне отново могъществото ми, то тогава само милосърдието и правдата ще царуват в моите владения.

След това падишахът препаса своя меч с елмазена ръкохватка на Джалал и му даде титлата „султан“. Заповяда на по-младите му братя да му се закълнат във вярност и послушание.

Като получи меча на Хорезъм шаха, султан Джалал ад-Дин каза:

— Получавам управлението над царството на Хорезъм, когато то е завзето от татари. Встъпвам в началство над войски, от които е останало само името, те са разпръснати като листа след буря. Но в тази тъмна нощ, спуснала се над мюсюлманските страни, аз ще запаля в планините бойните призивни огньове и ще започна да събирам смелите.

Новият султан се прости с баща си и се устреми обратно за нови битки. Тръгнаха си и всички останали, а Мохамед остана сам на пясъчния остров в Абескунско море.

Докато от брега се отделяше грубата насмолена лодка, Хорезъм шахът стоеше на пясъчната ивица и гледаше мрачен и замислен. Гребците туркмени вдигаха голямото сиво платно, а синовете на шаха и астрабадският емир стояха в лодката, скръстили ръце, без да смеят да се обърнат, докато към тях е устремен погледът на господаря им.

Платното се изду от вятъра, лодката потрепна, започна да пори вълните и бързо да се отдалечава по посока на мъгливите Сини планини.

Сега и последните връзки на Мохамед с родината му и с вечно недоволните му бунтуващи се поданици бяха прекъснати. Вече не го заплашваха нито татарските набези, нито мрачната сянка на рижия Чингис хан. Тук вече няма да стигнат преследвалите го по петите Джебе и Субетей.

Тук, сред безпределната морска равнина, можеше с горест да си спомня миналото, спокойно да оцени настоящето и без да бърза, да обмисля бъдещето. Имаше храна за цял месец: астрабадският управител остави в долчинката между пясъчните хълмове плъстена юрта, прати котел, чувал с ориз, овча мас, кожено ведро, топор и други необходими вещи. Сега шахът ще стане дервиш; сам ще си готви всеки ден храната.

Лодката вече беше съвсем далече, а Мохамед още стоеше, потънал в мисли. След това легна на сухия горещ пясък и задряма, нагрят от слънцето и облъхван от лекия морски ветрец.

Шумолене и шепот го пробудиха. Счуха му се думи: „Голям е, силен е…“

Чии гласове могат да се чуят на този пустинен остров? Пак ли врагове? Шахът се разсъни. На хълмче, насред храсти и сивкава трева, се мярна и веднага се скри глава с черна овча шапка. Мохамед нямаше оръжие — лъкът, стрелите и брадвата бяха в юртата. Шахът бързо се изкачи на възвишението. Няколко босоноги човека в дрипи бягаха през глинестата равнина, а сред тях се клатушкаше на четири чуканчета някакво страшно същество.

„Наредих на астрабадския владетел да ме закара на напълно пуст остров! Откъде се взеха тези хора?“

Разтревожен Мохамед се отправи към юртата си. Над нея се виеше пушек. На площадката отпред в полукръг седяха около десет чудовища. Какви бяха тези лица, почти загубили човешки образ? Подпухнали, алени лъвски мутри с огромни рани и язви.

— Кой си ти? — завика един от седналите. — Защо си се домъкнал тук? Нас отвсякъде ни гонят и ние заехме този остров.

— А вие кои сте?

— Ние? Прокълнати от Аллах. Днес дойдохме на този остров да ловим риба.

— Нима не виждаш? Всички сме прокажени, още сме живи, а се разпадаме като мъртъвци. Погледни, на този му окапаха всички пръсти. На този му паднаха стъпалата и ръцете до лактите, и ходи на четири крака като мечка. На този му изтече окото, на другия се разпадна езикът, и стана ням…

Мохамед мълчеше и мислеше с тъга за лодката, която като черна точка се отдалечаваше към далечния бряг.

— Всички се молехме Аллах да ни помогне. Той се смили над нас и ни изпрати теб.

— Че с какво мога да ви помогна аз?

Един от седящите се изправи. Той изглеждаше най-силен и най-висок от всички и държеше брадва в ръка.

— Аз съм шейхът на нашето братство и тук, в царството на прокълнатите, всички трябва да ми се подчиняват. Който не изпълнява заповедите ми, ще бъде убит. Ти си здрав и як. Приемаме те в общността ни. Ти ще теглиш мрежите, ще носиш вода и дърва, не всички от нас могат да го правят. В тази юрта, изпратена ни от Аллах, намерихме котел, ориз, брашно, гърне с масло и сланина. Сега ще живееш с нас и ще свалиш дрехите си; ще ги носим всички по ред, а на теб дрехи не ти трябват.

Мохамед се обърна, като почти се задушаваше, и побягна към брега. Прокажените тръгнаха след него, събраха се на върха на хълмчето и оттам го наблюдаваха. Хорезъм шахът отиде на пясъчната ивица, събра сухи клони, изхвърлени от морето, струпа ги и запали огън. Стълбът гъст дим се закълби и се понесе към небето.

„От брега ще видят този пушек, ще доплава лодка и ще ме отведе обратно на земята — мърмореше Мохамед и мислеше само за лодката, която се изгуби в мъгливата далечина. — Нищо, че там има война, нищо, че там препускат татарските конници, но там са живи, здрави хора. Те враждуват, страдат, плачат, смеят се и животът сред тях ще е същинско щастие след този остров на живи мъртъвци“.

След петнайсет дни, според обещаното, до острова доплава лодка. В нея пристигна с няколко джигита пълководецът на Хорезъм шаха Тимур-Мелик. Не им се удаде веднага да намерят господаря си. Той лежеше на брега напълно гол. На главата му бе кацнала врана и кълвеше очите му.

Тимур-Мелик обходи острова и намери криещите се в храстите изплашени прокажени. Попита ги какво се бе случило на острова и те му разказаха:

— Видяхме, че всички в лодката се кланяха до земята на този човек, който остана на нашия остров, и го наричаха падишах. А ние добре знаем от старците, че ако прокаженият облече дреха, носена от шах или султан, то болният ще оздравее и раните му ще се излекуват. Само заради това свалихме дрехите от този човек. Канехме го да се храни с нас, носихме му храна, но той отказваше да яде, през цялото време подклаждаше огъня и лежеше ето така, мълчаливо, като сега. Убедихме се, че той не е султан, защото никой от нас не се излекува.

— Позволи ни да ги избием! — извика единият джигит.

— Само не с нашите саби, за да не се изцапат светлите остриета с отвратителната им кръв — отвърна друг воин и прониза със стрела корема на шейха на прокажените. Той с отчаян вик хукна да бяга, а след него побягнаха и всички останали прокажени.

— Оставете ги! — извика Тимур-Мелик. — Те вече са наказани от Аллах. Аз съм много по-нещастен от тях! През целия си живот се бих за величието на шаховете на Хорезъм. Проливах кръвта си с вярата, че Хорезъм шахът Мохамед е новият непобедим Искендер и че в деня на народна скръб той ще поведе безстрашната мюсюлманска войска към славни победи. Сега ме е срам за раните ми, жал ми е за младите години, напразно пропилени за защита на лъжливия пустинен мираж. Ето, лежи този, който имаше огромна войска и можеше да покори вселената, а сега няма сили дори да мръдне с ръка, за да изгони враната. Лежи, забравен от всички, без шалвари, за да се прикрие, без шепа родна пръст за своя могила. Достатъчно бях воин![118] Не са достатъчно сълзите ми, за да измия горчивите грешки, които ме изгарят…

Тимур-Мелик измъкна кривата си сабя, настъпи я с крак и я пречупи. Сам загърна тялото на шаха с плата на тюрбана си и прочете над него единствената кратка молитва, която знаеше. Джигитите изкопаха с ножове в пясъка яма и погребаха в нея трупа на Мохамед, шахът на Хорезъм, бившият най-могъщ от мюсюлманските владетели, завършил живота си безславно като треперещо пред ножа на касапина козле.

Тимур-Мелик напусна острова и тръгна с джигитите си да търси султан Джалал ад-Дин, за да му разкаже за смъртта на баща му. Казват, че много години след това той се скитал като прост дервиш, бродейки из Арабия, Иран и Индия.

Глава пета

Курбан-Къзък тръгва към дома

— Гребете по-силно! Хайде пак! — Лодката, обърната с нос срещу течението, се бореше с буйната река Джейхун и бавно се приближаваше към брега.

„Да се грижа за шахските коне в чужбина — как не! По-добре да гладувам в родината си! — размишляваше Курбан. — Толкова е хубаво, колкото му е хубаво на пъдпъдъка да седи в копринена клетка над вратата в ашхана[119]. Падишахът ми подари златен динар. Такъв ден се случва веднъж в живота. Но как да занеса този динар до дома? Само ако го държа в устата си под бузата. Той заповяда да направляваме лодките надолу по реката до Хорезъм… Не! Натам няма да плавам. Не, Курбан не иска повече нито да воюва за шаха, нито да бяга. Така в бяг можеш да стигнеш и до великото Последно море, а след това накъде? Курбан иска да се върне на нивата си и да види децата си…“

И поглеждаше към напуснатия скалист бряг, където на върха още се виждаше Мохамед на дорестия си кон, застанал на хълма.

След като се отдалечи достатъчно, Курбан скочи във водата и се измъкна на брега. От крепостта надолу по хълма бягаха обезумели хора с вързопи на гърба си, изблъсквайки се един друг, те скачаха в лодките и повтаряха:

— Татарите са близо! По-бързо се спасявайте!

На никой не му беше до Курбан. Той побягна надолу по брега, добра се до колибата, в която живееше с другите превозвачи, намери в сламата торбата с ботушите си, погледна още веднъж към реката и видя, че лодките една след друга се оттласкват от брега. И веднага, без да се колебае, стъпи на пътеката на нови изпитания.

Изкачи се по хълма към стените на крепостта. Оттук видя как по жълтата камениста равнина търчат червени и раирани халати, спасявайки се безразборно, а още по-далеч прииждаше облак прах.

„Това са татарите“ — разбра Курбан и се спусна напред в сухата степ, без да забелязва, че камъните и бодлите нараняват босите му крака.

„Там отпред е хълмът, зад него трябва да има оврази. Татарите ще се занимават с крепостта и брода. За какво им е Курбан?“

Той дотърча до самотната могила, притаи се зад нея, отдъхна и започна да се оглежда.

В прахта вече се различаваха конниците с рижи кожуси, прилепили се до шиите на препускащите коне. На неколцина блестяха железните пластинки на ризниците. Вече се дочуваше ревът на татарите, дивите „Кху-кху-кху!“ и тропотът на копитата на хилядите дребни, набити и напрашени коне.

Няколко конници се отделиха от тълпата, препуснаха в равнината, като пресякоха пътя на бегълците. Проблесваха мечове, падаха хора. Татарите ги наобиколиха, спряха се и без да слизат от конете си, се наведоха, подхванаха захвърлените вързопи, и отново се понесоха, за да се присъединят към войската.

Курбан пълзешком се добра до сухия овраг, претърколи се и отново побягна.

През целия ден пред него се простираше все пустинната равнина, понякога се натъкваше на изоставени ниви. По пътя срещаше хора, ту сами, ту скитащи на групи. Като разбираха, че Курбан идва от „долината на скръбта и сълзите“, всички се спираха и разпитваха за съдбата на Бухара, за бягството на Хорезъм шаха, канеха го край огъня, поделяха си хляба, изпечен в пепелта, и жадно слушаха.

Курбан разказваше как сам се е бил с няколко татари, как надвил всички, но убили коня, който яздел под самия него. Сега се влачи към дома, без да иска нищо друго, освен да види старата топола там, където напоителният канал свива към неговата нива, както и да прегърне децата си…

Накрая той самият започна да вярва в разказите си, но премълчаваше как е пренесъл падишаха от лодката на брега, защото всички проклинаха Мохамед, който в деня на най-голяма беда беше напуснал родната земя. Оставил народа си на произвола на монголите и татарите, той се бе побоял да умре като джахид (мъченик) на бойното поле.

На едно място Курбан видя много хора в един овраг, приближи се към тях и те се отместиха, за да му сторят място край огъня. Всички говореха за татарите и срещите си с тях.

— Ние всички сме от едно село. Случи ни се ето какво: събрахме се на улицата десетина човека да си поприказваме. Изведнъж в селото влезе татарин. Той препусна право към нас и започна да сече хората един след друг. Нито един човек не се осмели да вдигне ръка на самотния конник. Който успя да прескочи през оградата, като нас, само той се спаси.

— А ето какво чух аз. Настига татарин един човек, който работи в полето, а татаринът нямал никакво оръжие, за да го убие. И закрещял със страшен глас: „Положи глава на земята и не мърдай!“ И какво да стори, човекът легнал на земята, а татаринът препуснал до другия си, резервен кон, натоварен с награбени вещи, намерил меч и като се върнал, убил човека.

Така те седяха край огъня и говореха как страда родният народ, отделиха на Курбан парчета питка и чашка горчива брашняна каша.

Изведнъж страшен, хриплив глас изкрещя някъде над тях:

— Ей вие! Завържете си един друг ръцете зад гърба!

Накрая на оврага, на върха му, се появи татарски конник, яхнал риж кон.

— Беда! Дойде денят на гибелта ни! — завайкаха се хората и започнаха да свалят поясите си и покорно да връзват подадените ръце.

— Спрете! — повиши глас Курбан. — Та той е сам. Не е ли по-добре да го убием и да избягаме?

— Страхуваме се!

— Когато сами си завържем ръцете, ще ни убие. Дайте по-добре ние да го убием! Може би ще успеем да се спасим.

— Не, не! Кой ще се осмели да стори това!

И всички разтреперани продължаваха да си връзват ръцете. Курбан наведен, протегнал пред себе си вързопа, сякаш искаше да поднесе дар, се заизкачва нагоре по хълма и приближи към татарина.

Конникът беше на много години. Сребристи редки косми висяха от брадата му. Лицето му, обрулено от ветровете, бе сбръчкано от времето. Тесните му очи гледаха остро.

— Какво е това? — попита конникът, навеждайки се към поднесения му вързоп.

В този миг Курбан го хвана за главата и ръката. Конят се изплаши и се хвърли встрани. Орачът не пусна татарина и се влачеше по земята, докато врагът не падна. Тогава Курбан го заколи с ножа, както беше свикнал да коли овните.

После стана и се огледа. От хората, които доскоро седяха край огъня, един с всички сили бягаше надалеч, а другите, притаили се, надничаха от оврага. След това двама се приближиха.

— Вече не диша — каза единият, навеждайки се над татарина.

— Сега трябва честно да разделим всичко, което е у него — каза другият и започна да съблича овчата шуба от убития, навлечена без риза върху голото му смугло тяло.

Всички тръгнаха към коня и помогнаха на Курбан да го хване. Тогава смелчагата каза:

— Вземайте каквото искате, аз ще взема рижия кон. Виждате, че не е монголски, а наш, селски, откраднат кон. С него ще ора земята.

— По-добре да хвърлим чоп — каза един, като намота на ръката си поводите на животното.

— Виж, татаринът е жив, изправя се! — извика Курбан и човекът се изплаши, хвърли поводите и побягна.

Курбан развърза и стовари на земята всички торби и чанти от гърба на коня, освен една, най-тежката. Като скочи на седлото, извика:

— Какви джигити сте вие! Вие сте изплашени бръмбари, бягащи от вдигната пръчка. Ако имахте лъвски сърца, заедно щяхме да изгоним не само татарите и монголите, но и всички Хорезъм шахове, султани, бекове и ханове, завладели земите ни. А вие сте хлебарки, скрили се в пукнатините, и се боите и от най-малкия шум! Разбира се, че и най-изпадналият татарин ще ви надвие. Прощавайте и споменавайте Курбан-Къзък, най-храбрият богатир на света! — и като махна с ръка, препусна през полето.

Глава шеста

Курбан търси семейството си

Колкото повече Курбан се приближаваше към Бухара, толкова повече срещаше разрушени селища и оглозгани трупове. Затлъстели кучета с провиснали кореми бавно се отдалечаваха от телата, влачейки опашки, и лягаха без да лаят.

В едно пустинно място Курбан развърза останалата на седлото кожена торба на татарина, като се надяваше, че в нея той пази заграбеното злато. Там се оказаха обаче три обикновени ковашки чука с различна големина, пила, клещи, бохча с пшеница, къс варено месо и десетина питки. Къде ли е златото? В загърнато парцалче Курбан намери кожена кесийка. В нея имаше пари — не злато, а шепа сребърни и медни монети. Все пак и тези дирхеми ще си намерят мястото в стопанството, а и все още е под бузата му златният динар на шаха.

Край някои села на полето вече работеха селяни. Те се оплакаха на Курбан, че сега в каналите водата пристига не както трябва и нерядко някои поля са изсъхнали, от други разливащата се вода е отмила разораната и засята земя. Навсякъде са се образували нови оврази.

Вече не далеч от родния дом, в едно безлюдно село Курбан среща познат селянин — Кувонч. Той показа камара опушени камъни и пепел.

— Това е всичко, което остана от дома ми — каза познатият му, като тъжно кимна с глава. — Обикалям наоколо и зова децата си, а те не идват. В деня, когато нахлуха монголите, бях на полето. Видях дима и обезумелите съседи и побягнах след тях, като си мислех, че и моето семейство е избягало с другите. Когато се върнах през нощта и потърсих дома си, видях, че нищо не е останало, освен тези камъни и горещата пепел. Не знам дали монголите са отвели децата ми или всички са загинали в пламъците… Но може би ще се върнат?…

Изпълнен с тревога, Курбан продължи нататък и вече по тъмно се озова край старата топола, където водният канал — арик — завиваше към неговата нива.

В арика течеше вода. Сред безмълвната нощ под бледото сияние на месечината орачът приближи дома си. Вратите на двора бяха широко разтворени. Той скочи от коня, остави го под навеса и се приближи към вратата на колибата. Тя бе закована напречно с дъска. Нито шум, нито дихание зад вратата… Дори кучето не го посрещна…

Курбан събра една стиска слама и я хвърли на коня. След това по познатите издатини на стената се качи на покрива. Там легна по очи на старите стъбла сорго. Като заспиваше, сякаш чу думите, произнесени от Кувонч: „А може би ще се върнат?“

Рано на сутринта, докато, пронизван от хладния вятър се въртеше на покрива, до него долетя странен звук, подобен на далечен стон. Курбан се заслуша. Стонът се повтори. Идваше отдолу. Кой стене? Ранен от татарите? Или може би умиращ татарин?

Курбан се спусна от покрива и се хвърли към коня. Той вече бе изял цялата слама и нетърпеливо риеше с копита. Селянинът измъкна един чук от кожената торба. Разкова вратата на къщурката и влезе вътре. Беше тъмно. Зашари с ръка по одъра и се натъкна на тяло. Опипа лицето и позна майка си. Тя лежеше като мъртва, само тихият й глас простена:

— Заех си, синко, че ще се върнеш. Курбан няма да ни изостави…

— А къде са другите?

— Всички избягаха оттук, към планините, а аз останах да пазя дома, но останах съвсем без сили. Взеха ме за мъртва и заковаха вратата. Да, синко, сега, когато се върна, всичко ще се оправи…

Курбан намери гърнето, донесе вода от канавката, насъбра бодливи съчки. Накладе огън в огнището и сложи над него гърнето, сипа вътре шепа просо. В къщурката стана светло и топло. Майка му лежеше слаба, без сили дори да помръдне. Носът й се беше изострил, а сухите опънати устни шепнеха:

— Ето че си дойде, синко!

Синът й отведе коня на обраслото с трева място край къщата, спъна го и го остави да пасе. Наблизо бе принадлежащата му част от нивата, голяма колкото една длан — как с нея да нахрани семейството си? А на всичкото отгоре трябваше да дава половината реколта на господаря на земята — бека! Парчето земя вече бе обрасло с бурени. По-натам се простираха познатите участъци на съседите. И те бяха обрасли с трева, а никъде не се виждаха хора. Къщичката със сайванта на стария ковач — пелтека Сакоу-Кули стоеше встрани, обгоряла, с опушени стени, а листата на дърветата около нея се бяха сгърчили и изсъхнали от пожара.

Но ето че един самотен човек бавно крачи по полето, спира се, замахва с мотиката — навярно поправя канавката.

— Ойе! — завика Курбан.

Човекът се изправи, заслони очите си с ръка и се вгледа.

— Ойе! Курбан-Къзък! — завика и той, и двамата бързо се затичаха надолу по канавката да се срещнат, протегнаха ръце и се прегърнаха. Това беше съседът му, старият Сакоу-Кули, който вече имаше и внуци.

— Ох, какви времена! — каза старецът и изтри очи с ръкава си.

— Здраво ли е семейството ти, жива ли е кравата, работи ли магарето, плодят ли се овцете? — попита Курбан.

— Дойдоха онези хора, загърнати в кожуси, откараха добитъка на съседа, метнаха напряко на седлото и отнесоха четири мои овци и една моя внучка, а останалото ми семейство избяга в планините. Аз все ги чакам, само дано не са умрели от глад. А кравата и магарето се спасиха.

— А къде е моето семейство? — попита Курбан. Той затаи дъх, докато очакваше отговора.

— За теб вестта е радостна — жена ти вчера се върна и пренощува в развалините на моя беден дом. Ето я, вече идва през полето…

И наистина, орачът видя в далечината познатата червена дреха на жена си. Защо ли върви и се олюлява? Курбан веднага стана сериозен и важен — нали е глава на семейството, трябва да събере всички под крилото си и отново да изгради разрушеното си стопанство.

— Ето какво, Сакоу-Кули — каза той на стареца. — Ти имаш крава и магаре, аз имам кон. Ще ги запретнем заедно и ще разорем парчетата си земя. Наоколо е война, набези; до вчера бяха кипчакските бекове, сега са монголските ханове. Кога ще се отървем от тях? Но ние сме земеделци, не можем да чакаме. Нашата работа е да сеем хляб; ако сами не се погрижим за себе си, кой ще ни нахрани?

— Правилно казваш! Не трябва да се губи време: земята иска семена, плуг и вода!

Глава седма

Бягството на царица Теркен-Хатун

През пролетта на тази страшна година на Дракона (1220) целият Маверанагр вече се намираше под властта на Чингис хан. Като старателен собственик, получил в свое владение ценно наследство, монголският владетел започна да се грижи за установяване на реда и мирния живот. Във всички градове постави татарски гарнизони, назначи местни хакими и към тях добави свои монголски управители, за да вижда и знае всичко незаспиващото око на великия хаган.

Някои селяни, все още наплашени и недоверчиви, започнаха постепенно да се завръщат по домовете си и се заеха с обработката на полята. Но редът се възстановяваше бавно: из цялата страна бродеха шайки гладни, бездомни бежанци и след монголите, в търсене на храна, също като тях грабеха разорените селища.

Непокорно оставаше само долното течение на Джейхун, изначалната земя на Хорезъм, където се намираше богатата столица на Хорезъм шаховете Гургандж — тя оставаше в средата на монголските владения подобно шатра с прерязани връви. Чингис хан реши да сложи ръка на тази земя и повери завоюването й на тримата си сина: Джочи, Чагатай и Угедей. За тях той задели значителна част от войската си. Чагатай и Угедей поеха към Хорезъм от юг, по брега на река Джейхун, а вечно непокорният Джочи се забави и остана с отрядите си около Дженда, където се занимаваше с лов на диви магарета и отбираше коне от номадите, търсейки само бели и светлокестеняви с черни гриви и опашка — любимите на хагана.

Чингис хан спря похода на главната си войска и реши да прекара зимата на бреговете на Джейхун. Изпрати в Гургандж Данишменд-хаджиб, един от преминалите на негова страна сановници на Хорезъм шаха. Той пристигна при старата царица Теркен-Хатун и й заяви, че великият хаган воюва не с нея, а само със сина й, Хорезъм шаха Мохамед, и не толкова заради престъпленията, които е извършил той, а колкото за да го накаже за непокорството и за оскърбленията, които е нанесъл на майка си. Данишменд-хаджиб добави още, че ако Теркен-Хатун покаже покорството си, то Чингис хан обещава да не я закача и да не разорява областите, намиращи се под нейна власт.

Но нима коварната царица Теркен-Хатун можеше да повярва на монголския владетел, който бе честен само със своите монголи, а всички други хора възприемаше като плячка, така, както ловецът свири на свирка на козата, за да я примами, а щом я хване, си прави от нея кебап.

Едновременно с пристигането на Данишменд-хаджиб в Гургандж доплаваха и лодки от Кайфен. В една от тях се намираше преоблеченият като обикновен работник Иналчук хан, който донесе писмо от Хорезъм шаха. Падишахът известяваше майка си, че напуска заставата на брега на Джейхун. Оттегля се в Хурасан, за да събере там голяма войска и вика шахкинята да отиде при него с целия му харем, без да се доверява на Чингис хан.

Това известие толкова разтревожи Теркен-Хатун, че тя даже спря да си слага компреси на очите, с които се стараеше да ги прави по-красиви. Като разбра, че е опасно да остане в Хорезъм и заповяда да се приготви голям керван, събра всички жени и деца на сина си, натовари камилите с ценности и се отправи през каракумските пясъци на юг, към планините Копетдаг.

Преди да потегли обаче, старата царица реши да предпази внуците си от възможни впоследствие съперничества. Заповяда на главния палач да изведе всички млади заложници, живеещи в шахския двор, без значение от възрастта им, с лодка до дълбоко място насред Джейхун и там да ги хвърли във водата с големи камъни на краката. Всичките двайсет и седем момчета и юноши, синове на едри феодални владетели на Хорезъм, бяха удавени.

От всички заложници владетелката запази живота само на Омар хан, син на господаря на Язер в туркменските земи. Стори го само защото самата тя се отправяше натам, а Омар хан и слугите му знаеха пътя през пустинята. По време на трудния преход през пясъците на Каракум, продължил шестнайсет дни, те вярно и безропотно служеха на старата шахкиня.

Но когато керванът вече се приближаваше към границите на Язер[120] и иззад пясъците се показаха скалистите върхове на планините, Теркен-Хатун изчака Омар хан да заспи и заповяда да му отсекат главата.

Тя поведе кервана към непристъпната крепост Илал, разположена на върха на самотен връх. Тук тя остана с целия си двор, докато наблизо не се появиха предните монголски отряди, търсещи шах Мохамед.

Един от началниците на охраната й предложи незабавно да бягат оттам под закрилата на внука й Джалал ад-Дин, който събираше в Иран бойци за войната с монголите. Всички само за това говореха — за мъжеството му, за силата на войската му, за това, че ще успее да прогони враговете.

— Никога! — извика в пристъп на ярост старицата. — По-добре да загина от монголски меч! Как? Да се унижа до толкова, че да приема милост от сина на ненавистната ми туркменка Ай-Джиджек? Да живея под негова закрила, когато имам внуци с моята благородна кипчакска кръв? По-добре да попадна в плен на Чингис хан и да понеса от него унижението и позора.

Монголите скоро пристигнаха и обсадиха крепостта. Образуваха плътен обръч около скалата и отрязаха всякаква връзка на обсадените с останалия свят. Обсадата продължи четири месеца и когато в цистерните и мазетата пресъхна и последната капка вода, Теркен-Хатун реши да се предаде. Монголите плениха заедно с шахкинята майка целия харем и малолетните синове на Хорезъм шаха. Всички момчета бяха незабавно изклани, а жените и дъщерите на Мохамед, както и самата шахкиня бяха изпратени в лагера на Чингис хан. Цялата свита и охраната бяха избити от свирепите чужденци.

Монголският владетел веднага раздаде дъщерите на Хорезъм шаха на синовете си и на свои приближени, а злобната Теркен-Хатун държеше за показ при пирове. Тя трябваше да седи край входа на шатрата и да пее жални песни; Чингис хан й хвърляше оглозгани кокали.

Така се прехранваше Теркен-Хатун, която по-рано беше единовластна повелителка на Хорезъм и се наричаше „владетелка на всички жени по света“.

Част втора

Последните дни на великия Хорезъм

Глава първа

Джалал ад-Дин предизвиква на бой Чингис хан

Докато не посееш зърно, няма да пожънеш;

Докато не рискуваш живота си, няма да победиш врага.

Саади

След като се раздели с шаха, Джалал ад-Дин и братята му от другата майка, Озлаг шах и Ак шах, съпровождани от седемдесет конници, достигнаха до Мангишлак. Местните чергари им дадоха отпочинали коне. На тях младите ханове преминаха Каракум и достигнаха Гургандж, столицата на Хорезъм.

Там обявиха на най-знатните бекове, че Хорезъм шахът Мохамед е отменил завещанието си и е определил за наследник на своя престол султан Джалал ад-Дин. Въпреки че бившият наследник Озлаг шах потвърди това, кипчакските бекове не пожелаха да се примирят с един султан без кипчакска кръв във вените си. Тайно се наговориха и решиха да убият Джалал.

Той бе предупреден за заговора от Иналчук хан, пристигнал от Кайфен.

— Нямам работа в този град на скорпиони и тарантули, където дори пред лицето на опасността няма единство! — огорчи се Джалал ад-Дин.

Така през нощта, придружен от Тимур-Мелик и триста тюркмени, незабелязано напусна Гургандж и се отправи на юг през Каракум.

За няколко дни малкият отряд преодоля тежкия път, който керваните изминават за шестнайсет денонощия и достигна до град Нинся. Изпратеният напред разузнавач докладва, че сред зелените поля в подножието на хребета Копетдаг има някакви юрти и край тях пасат спънати коне от необичайна порода. По всичко бе видно, че са монголи и са не по-малко от седемстотин човека. Тимур-Мелик каза:

— Въпреки че нашите коне са уморени след трудния преход, силите ще им стигнат, за да се врежем в монголския лагер. А на нас трябва да ни стигнат уменията да посечем враговете.

— Късметът застига само смелия! — отвърна младият султан.

Отрядът тюркмени на Джалал, изникнал внезапно от пясъка, се нахвърли с отчаяна ярост върху монголския стан. Схватката бе ожесточена, и двете страни се сечаха, без пощада. Накрая монголите не издържаха, разбягаха се в безпорядък и се скриха в подземните водопроводни канали (кяризи). Само неколцина успяха да се спасят.

Това бе първото стълкновение, в което тюркмените удържаха победа над нашествениците. Дотогава дивото непознато племе внушаваше такъв ужас, че го смятаха за непобедимо. Джалал ад-Дин отбеляза:

— Ако враговете ни не бяха в лагер сред открито поле, а се намираха зад крепостните стени на Нинся, с нашите измъчени коне никога не бихме преминали край тях. Така че по-скоро изловете конете им и ги оседлайте! Все още ни очаква дълъг път.

Всички конници бързо се преместиха на отпочиналите монголски коне и по планинските пътеки се отправиха на юг, към град Нишапур.

След няколко дни, опасявайки се от предателството на кипчакските ханове, от Гургандж към Нинся тръгнаха другите двама синове на Хорезъм шаха: Озлаг шах и Ак шах. Съпровождаше ги голяма свита, с която се опитаха да преминат незабелязано покрай монголския стражеви отряд, но бяха обкръжени и избити.

В това време Джалал ад-Дин, без да спира никъде, пътуваше все по-нататък, през Нишапур, Зузен и Хератската област. Управителят на една планинска крепост му предложи да остане в нея, осланяйки се на непристъпните древни стени. Джалал отвърна:

— Пълководецът трябва да действа в открито поле, а не да се заключва зад стени. Колкото и да е силна крепостта, монголите ще намерят начин да я превземат.

Като пристигна в Буст, султанът вече имаше значителен отряд, събран от воините на разпръсналата се армия на баща му. Тук се съединиха с отряда на Амин-ал-Мулк, прогони монголски отряд, обсаждащ Кандахар, и пристигна в Газна, главния град на областта, отредена му някога от шаха. Там прие клетвата за вярност от всички местни бекове.

Сега Джалал ад-Дин разполагаше вече с около трийсет хиляди тюркменски воини. Още толкова афганци, карлуки и воини от други племена се присъединиха към него.

С тази войска от шестдесет хиляди пешаци и конници Джалал излезе срещу монголите и разположи лагера си край град Парван, където извираше рекичката Лугар, вливаща се в река Кабул.

Оттам предприе набег над Тохаристан и разгроми монголския отряд на Мукаджек, обсаждащ крепостта Вариан. Монголите, давайки там около хиляда убити, бързо преминаха река Пяндж, разрушиха моста й зад себе си, и се върнаха при Чингис хан.

Джалал ад-Дин изпрати при него пратеник с кратко писмо:

„Определи мястото, където да се срещнем за битка, ще те чакам там.“

Чингис хан не отвърна на писмото, но се обезпокои от поражението на отряда на Мукаджек и от смелостта на съперника си. Изпрати срещу му четирийсет хиляди конници, предвождани от доведения си брат Шиги-Хутуху-нойон.

Джалал смело се насочи срещу монголите. Битката се проведе в долината, на разстояние един фарсах (7 км) от Парван. Преди началото на боя тюркменският предводител даде на войската такава заповед:

„Богатири, пазете силите на конете си до момента, в който забият барабаните. Едва тогава седнете на седлото. Преди това се сражавайте пеш, като привържете поводите към пояса си.“

Битката продължи два дни. Шиги-Хутуху-нойон, като видя, че монголските му воини са уморени и губят сили, а не могат да надделеят над противника, на втория ден прибягна към хитрост. Той заповяда да приготвят плъстени кукли и да ги качат на резервните коне. Отначало уловката подейства и мюсюлманската войска се поколеба, но Джалал ад-Дин ободри всички и те пак продължиха упорито да се сражават.

Накрая султанът заповяда да бият барабаните. Всички се метнаха на конете и той поведе конниците си в атака. Сам се хвърли сред монголската войска и я разцепи. Тогава нашествениците се обърнаха в бяг, така че „от копитата на конете им хвърчаха искри[121]“. Конниците на Джалал на още неуморените си коне лесно догониха и избиха бягащите врагове. От разгромената войска на Шиги-Хутуху-нойон в лагера на Чингис хан се върнаха само незначителни останки.

Славата на битката при Парван и вестта за разгрома на непобедимите монголи се разнесе през планинските хребети и долини. Монголският отряд, обсаждащ крепостта Балх, незабавно свали обсадата и замина на север. В няколко завзети града жителите въстанаха и избиха гарнизоните на нашествениците. Тогава Чингис хан прибягна до обичайната си хитрост: изпрати шпиони при хановете, които бяха съюзници на Джалал ад-Дин, и им обеща натоварени със злато камили, ако не подкрепят смелия султан.

Скоро в лагера на младия тюркски предводител тръгнаха раздори за дреболии при подялбата на плячката. В спор за арабски кон един кипчакски хан удари с камшик по главата Аграк, предводител на голям отряд, и Джалал ад-Дин не успя да ги помири. След това и Музафар-Малик, предводителят на афганците, Азам-Мелик с карлуките, и Аграк с воините от Келдж, повярвали в коварството на Чингис хан, се отделиха от обединената войска на Джалал, оплаквайки се от високомерието и грубостта на кипчакците, които се осмеляват да бият с камшик воините от други племена:

— Тези същите тюрки (т.е. кипчакци) по-рано се бояха от монголите. Те уверяваха, че враговете ни не приличат на обикновени хора, че са непобедими, защото удар на меч не можел да ги нарани. Ето защо те и не се страхували от никого на света и няма друга сила, която може да се бори с тях. А сега, когато ги разбихме и видяхме, че и монголското племе може да бъде ранено така, както и всички останали хора, и кръвта им изтича като на всички други, сега кипчакците се преизпълниха със самохвалство и започнаха да ни оскърбяват, да обиждат нас, които им помогнахме в битките…

Джалал ад-Дин не можа да направи нищо. Напразно се опитваше да им докаже, че Чингис хан по-лесно ще разбие противниците си, нападайки ги всеки поотделно, но уверенията му бяха напразни и половината от войската му се отдели. Той остана само с тюркмените на Амин-ал-Мулк.

Когато Шиги-Хутуху-нойон се върна при Чингис хан и разказа в подробности за битката при Парван, Чингис хан остана невъзмутим и непроницаем, както винаги. Само каза:

— Хутуху свикна винаги да побеждава и надделява. Сега, изпитал горчивината на поражението, ще стане по-внимателен и опитен във военните дела.

Само че ханът не се забави, събра цялата войска, каквато бе възможно, и настъпи с огромна сила. Гонеше конниците с такава скорост, че по пътя те нямаха време дори да си сварят храна. Насочи се направо към Газна и когато коларският път свърши, изостави обоза и тръгна по пътеките през планината.

Глава втора

Битката при Синд[122]

Няма кон да те наричам, брат ще те наричам.

Ти по-добър от брат за мен си.

Китаби-Коркуд

След като се отделиха съюзните отряди, Джалал ад-Дин вече не можеше да влезе в открит бой с монголите, както искаше по-рано, и се отправи на юг. Задържа го бързата и пълноводна река Синд, стеснена от планините, през които преминаваше. Султанът търсеше лодки и салове, за да я премине с войската си, но бурните вълни разбиваха всички съдове във високите скалисти брегове. Накрая докараха една лодка и Джалал ад-Дин се опита да качи в него майка си Ай-Джиджек, жена си и други спътници. Но и тази лодка се разпадна от удар в скалите и жените останаха на брега задно с воините.

Изведнъж се появи пратеник с викове: „Монголите са съвсем близо!“ А в това време нощта скри всичко с черното си покривало.

Когато Чингис хан разбра, че Джалал търси начин да премине реката, реши да го залови. Той води хората си цяла нощ и на сутринта видя противника си. Монголите започнаха да се приближават към войската на султана от три страни. Образуваха няколко полукръга и се спряха във вид на опънат лък, а река Синд беше тетивата му.

Хаганът изпрати Унер-Гулидж и Гугс-Гулидж с отрядите им да изтикат султана от брега, а на хората си заповяда: „Не поразявайте предводителя им със стрели. Заповядвам да го хванете жив!“

Джалал ад-Дин се намираше в средата на мюсюлманската войска, обкръжен със седемстотин отчаяни конници. Като видя на хълма Чингис хан, който оттам даваше разпореждания за битката, султанът се хвърли с такава ярост с джигитите си в атака, че монголите се разбягаха, дори самият им господар се впусна в бяг, пришпорил коня си с камшик.

Но далновидният и внимателен Чингис бе скрил в засада преди битката десет хиляди отбрани воина. Те излетяха отстрани, нападнаха Джалал, отблъснаха го и се понесоха към дясното крило тюркмени, командвани от Амин-ал-Мулк. Пометоха редиците, притиснаха ги към центъра на войската, където всички се смесиха и започнаха да отстъпват.

След това разбиха по същия начин и лявото крило. Джалал ад-Дин продължаваше битката заедно с джигитите си до пладне, и, загубил обичайното си спокойствие, се хвърляше като пленен тигър ту към лявото, ту към дясното крило.

Монголите помнеха заповедта на хагана: „Не пускайте стрели към султана“ и пръстенът около смелия предводител все повече се стесняваше. Той се биеше отчаяно, опитвайки се да си пробие път сред неприятелските редици. Разбрал, че положението му е безнадеждно, накрая се прехвърли на любимия си тюркменски кон, свали шлема и другите си воински доспехи и остави само меча. Обърна животното и заедно с него скочи от висока скала в тъмните води на бурния Синд. Преплува реката и се изкачи на отсрещния стръмен бряг, откъдето заплаши с меча си Чингис хан и препусна, за да се скрие в храстите.

Чингис хан от огромно удивление закри уста с ръка, посочи към Джалал и каза на синовете си:

— Ето какъв син трябва да има всеки баща!

Монголите, като видяха, че султанът се хвърли в реката, искаха да се втурнат да го преследват с плуване, но хаганът им забрани.

Те изклаха цялата войска на младия султан, но воините му успяха да хвърлят в реката жена му и майка му, за да не ги заловят дивите татари.

Остана жив само седемгодишният син на Джалал, пленен от неприятеля. Изправено пред Чингис хан, момчето се обърна и през рамо гледаше към хагана косо, със смел поглед, преизпълнен с ненавист.

— Родът на враговете ни трябва да се изтръгва от корен — каза Чингис хан. — Потомството на такива смели мюсюлмани ще изколи внуците ми. Нахранете хрътката ми със сърцето на това момче.

Палачът монголец, усмихнат до уши от гордост, че може да покаже изкуството си пред великия си господар, запретна ръкави и се приближи към момчето. Повали го по гръб и с едно движение, по монголски обичай, разпори с нож гърдите му; пъхна ръка под ребрата, измъкна малкото топло сърце и го поднесе на хана.

Той няколко пъти, като стар шопар, прохриптя „Кху-кху-кху!“, после обърна коня си и прегърбен и навъсен, потегли нагоре по каменистата пътечка.

След тази битка при Синд султан Джалал ад-Дин, скитайки се из различни страни, още много години продължаваше успешно да воюва с монголите, събирайки отряди със смелчаци. Но никога не му се удаде възможност да застане начало на толкова голяма войска, че да може да надделее над врага си.

Глава трета

Хаджи Рахим става писар

След вечерта, когато в Бухара Махмуд-Ялвач спаси Хаджи Рахим от меча на монголския стражник и му разреши да се възползва от щедростта му, дервишът го следваше навсякъде, а след него пък като сянка се движеше и „малкият брат“ Туган.

Махмуд-Ялвач стана главен съветник на новия управител на областта Маверанагр — сина на Чингис хан Чагатай хан. Самият Чагатай се занимаваше предимно с лов и пируване, а Махмуд-Ялвач събираше за него данъците, водеше сметките за заграбените от татарите ценности, изпращаше в Монголия върволици роби, описваше напуснатите от бековете домове и имоти, обнародваше нови налози и изпращаше да ги събират специални събирачи.

Призоваваше селяните да се върнат по земите си и да сеят жито и памук, като им обещаваше, че предишните бекове няма да се приберат в къщите и градините си и няма да се наложи да плащат дан за земята.

Но той казваше всичко това, за да успокои разбягалия се народ, за да се върнат изплашените селяни по нивите си и да се прекратят нападенията на гладните бродещи шайки над керваните. После се разбра, че всички тези обещания са били само примамка и вместо туркменските, таджикските и кипчакските бекове, постепенно земевладелци станаха монголските князе и ханове, а върналите се селяни, както и преди, им работеха под аренда и им даваха почти цялата си реколта.

Махмуд-Ялвач назначи Хаджи Рахим за писар на своята канцелария и той остави настрана съчиняването на сладкозвучни строфи, служеше усърдно — всеки ден от зори до здрач седеше на голям протъркан килим редом с други писари; на колене съставяше отчети, описи на имущество, заповеди и всякакви други важни документи.

Махмуд-Ялвач не плати на дервиша никаква заплата и веднъж му каза:

— За какво ти е заплата? Който се върти покрай богатствата, по ръцете му полепва златен прах…

— Но не и по ръцете на поета дервиш — отвърна Хаджи Рахим. — По старото ми наметало се е наслоила само прахта от пътищата, по които скитах дълги години.

Тогава Махмуд-Ялвач му подари нов цветен халат и му заповяда да се явява при него всеки четвъртък, в навечерието преди свещения петък, за три сребърни дирхема за хляб, чай и за баня, за да не се сипе по деловите книжа прахта, събрана от дервиша по безкрайните пътища на света.

Друг на мястото на Хаджи Рахим щеше да се смята за щастливец: живееше в малък дом, напуснат от стопаните му, и можеше да разполага с него като със свой; когато се връщаше от канцеларията, сядаше на стъпалото пред входа, край лозето, където на стари лозници се наливаше толкова кехлибарено грозде, че ако го продадеше, парите биха стигнали за цяла година; край дома растеше високо дърво, което хвърляше сянка даже и върху съседната джамия и предпазваше малкия дом на дервиша от летния зной. Тук преминаваше и канал, напояващ лозето, и сред вечерната прохлада Хаджи Рахим учеше на алгебра и арабско писмо своя по-малък брат Туган.

Но дервишът търсеше не благополучие, той търсеше необичайното, и в сърцето му тлееха горещите въглени на неспокойството. Скоро вече не можеше да се примирява с работата, която изпълняваше. Всеки ден в канцеларията идваха стотици просители, обикновено с жалби от тормоза на монголите над мирните жители; цялата страна бе под властта на новите завоеватели, които се разпореждаха с народа така, както вълци в кошара.

Тогава Хаджи Рахим си каза: „Достатъчно, дервишо! Който служи на врага на народа си, той заслужава не похвала, а проклятие“ — и се отправи към Махмуд-Ялвач, решен да му каже правдиво всичко, което изгаря сърцето му.

Намери го в голямата дворцова градина, където благородникът подрязваше сухите клонки на лозата и така си почиваше и се разсейваше от грижите. Махмуд изслуша дервиша и каза:

— Искаш да напуснеш родната си майка, покрита с рани и изнемогваща от страдания?

— Не искам да служа на поробителя на народа…

— Навярно и мен ме смяташ за злодей, защото служа на поробителя на собствения си народ? Ето както ще ти отвърна. Нашият повелител, великият хаган Чингис хан, има за главен съветник китаеца Йелю Чуцай. Той винаги казва истината на владетеля, без да се страхува и е единственият, който го възпира от напразното избиване на цели градове, като му обяснява: „Ако избиеш всички жители, кой ще плаща данъци на теб и внуците ти?“ И след тези думи Чингис хан помилва стотици хиляди пленници… Точно същото се старая да правя и аз със сина на Чингис хан, Чагатай хан, за да спася мюсюлманския ни народ от поголовно изтребление. Виждал ли си лицето на Чагатай? С каква безумна ярост са пълни очите му! Всеки ден на приема той посочва някого с пръст и изрича страшните думи: „Алъб-барън![123]“ — и нещастникът отива на смърт. А аз всеки ден се опитвам да изтръгна от него милост и пощада.

— Оставам в родината си — отвърна Хаджи Рахим. — Само ми дай друга работа: нямам сили повече да пиша сметки за дрехи, покрити с петна от кръв, и да гледам човешките сълзи.

— Добре, ще ти дам важно поръчение.

— Слушам, господарю.

— Казаха ми, че повелителят на северните и западните страни, Джочи хан, най-големият син на Чингис, е получил от баща си северните земи на Хорезъм, и сега отива да ги покори.

— Само едно мога да кажа: ковачите и медникарите на Гургандж няма да дадат града си без бой, както направиха жителите на Бухара и Самарканд.

— Трябва да изпратя писмо на Джочи хан, но по пътя, в пясъците на Къзълкум, се появиха отряди, които нападат монголите и ги убиват. Казват, че ги оглавява някакъв „черен конник“ Кара-Бургут[124], яхнал дивен черен кон. Той е неуловим. Появява се неочаквано в различни краища на Къзълкум, като изминава огромни разстояния, и внезапно изчезва безследно. Сред населението тръгнаха слухове, че сам шейтанът му помага. Този „черен конник“ доказва — отбеляза Хаджи Рахим, — че сред мюсюлманите още има смели джигити. Ще ти дам писмо за самия Джочи хан. Ще го скриеш така, че нито монголските караули, нито „черния конник“ да могат да го заловят. Иначе ще погубиш и себе си, и мен.

Хаджията наведе очи. „Що за писмо е това, което може да погуби този, който го изпраща?“ Той вдигна поглед. На фона на позлатеното от залеза небе се поклащаха в изкусна плетеница листата на лозницата. Махмуд-Ялвач стоеше неподвижно и погледът му сякаш проникваше в мислите на дервиша. Докосна с ръка посребрената си от времето брада и тънка усмивка плъзна по устните му.

— Ще доставя писмото на Джочи хан — каза светият човек — и никой няма да го прочете. Ще издълбая отвор в тоягата си, ще мушна писмото там и ще го залепя с восък. Но ще успея ли да стигна до Великия хан? Той сега воюва в Кипчакската степ, където бродят шайки и убиват всеки срещнат. Аз съм като буболечка, която тук пълзи в краката ти по градинската пътечка. Какво ще се случи с мен, когато изляза изпод защитата на твоята могъща ръка? Не се страхувам от „черния джигит“, но на първия пост ще ме хване монголски караул и ще ме насече на парчета.

Махмуд-Ялвач се наведе, вдигна от пътеката червено бръмбарче и го сложи на тясната си бяла длан. Бръмбарчето бързо пробяга до края на пръста му, разпери крилца и отлетя.

— Като този бръмбар ще преминеш оттам, откъдето няма да могат да минат хиляда воини. Ти, като свещен дервиш, отново ще облечеш старото си наметало, ще вземеш покорното магаре и ще го натовариш с книги. А за да не те спират монголските постове, ще ти дам златна пайцза със сокол.

— А какво да правя с малкия си брат Туган?

— Ще го вземеш с теб като твой ученик. А там, в лагера на Джочи хан, ще се научи на военно дело. Ще стане опитен джигит. Лек да е пътят ти!

— Бъди спокоен, всичко ще изпълня.

— Когато завършиш пътя си, помоли се за мен, аз съм стар човек, който ти желае доброто.

Глава четвърта

„Черният конник“

Хаджи Рахим и Туган тръгнаха на път вечерта и се вляха във върволицата заселници, които се връщаха от пазара с празни кошници. Постепенно всички спътници един след друг свърнаха встрани, към обгорените си жилища.

Дервишът вървеше с равна, умерена крачка, като по навик си напяваше арабски песни. Туган вече бе много израснал, изпод синята му чалма, както подобава на юноша, се показваше дълъг черен кичур коса и падаше на рамото му. Той, метнал на гръб пътната си торба, като се подпираше на дълга пръчка, леко изтичваше по срещнатите хълмчета, вглеждаше се в далечината и в топящите се в сивосинкава мъгла планини, оглеждаше се наоколо, като се стараеше да види и запомни всичко. Сега живееше пълноценен, щастлив живот, особено радостен след тежките месеци в мрачното влажно подземие на гурганджската тъмница.

Черното магаре, помръдвайки с дългите си уши, ситнеше със здрави копитца. В натоварените отгоре му торби имаше книги, свитъци със стихове от арабски и персийски поети и запас храна за няколко дни.

Понякога в далечината се вдигаше облаче прах, след това иззад дърветата се появяваха неколцина монголски конници, обкръжили знатен началник „даругу“ или охраняващи бавно крачещи камили, натоварени с торби зърно. Един от монголите се отделяше от другите, препускваше към Хаджи Рахим и започваше да крещи:

— Кой си ти? Къде отиваш?

Хаджи Рахим мълчешком побутваше шапката си към тила и на челото му блясваше прикрепената към тънък обръч златна пластинка с изображение на летящ сокол. Тогава бавно се отпускаше вдигнатата с камшик ръка и монголът, възкликвайки: „Байартай! Урагш![125]“ рязко обръщаше коня си и препускаше да догони своя отряд.

А дервишът, нахлупил отново над челото си островърхата си шапка, продължаваше да крачи и запяваше нова песен:

Крачи напред, верни мой Бакире, с песента.

Из местата, дето е опасно да се скита живата душа.

Премного хора своят жизнен път завършиха в постеля.

И само за страхливеца е страшно на пясъка червен да падне…

В пустинно място иззад един хълм неочаквано изскочиха четирима конници и спряха напречно на пътеката.

— Стой! — закрещя един от тях, старец с дълбоки бръчки по загорялото до черно лице. — Как се казваш?

— Доволство, простор и благополучие на теб! — отвърна дервишът. — Защо ти е името ми?

— Познах те! Няма да ми се изплъзнеш! Ти беше писар при мюсюлманина Махмуд-Ялвач, срамно продал се на монголите. Помагаше му да грабите народа и затова ще опиташ острието на меча ми!

— В думите ти има две капки чиста истина, а всичко останало е мътен поток от черни лъжи.

— Как така лъжи? — възкликна яростно старецът и измъкна от ножницата си крива сабя.

— Вярно, че бях писар при почтения мюсюлманин Махмуд-Ялвач, вярно, че съм достоен за смъртта и ще я видя, та кой може да й избяга? Но никога никого не съм ограбвал, само записвах на дълги списъци заграбеното от монголите, пишех прошения от всички обидени, които идваха при Махмуд-Ялвач с жалби и молби да се застъпи за тях.

— Ако ти, дервишо, не искаш още тук, на това място да загубиш калпака си, заедно с главата — продължи да крещи старецът, — то веднага ще ни последваш и не се опитвай да избягаш.

— Винаги отивам там, където ме повикат — невъзмутимо отвърна Рахим. — Но ти не ми каза своето име. От кого да се оплача на Аллах, ако ни завлечеш към гибел?

— Преди да те съди Аллах, ще те съди мечът на „черния джигит“ — отвърна един от конниците. — Няма да ти е до шеги с нашия предводител.

Конниците свърнаха от пътя и се отправиха на север, навътре в нажежените жълти пясъци. Рядка жълта трева, тук-таме стръкове проскубан тамариск[126] и бързо разбягващи се гущери, придаваха на местността мрачен и унил вид. Туган шепнеше на Хаджи Рахим:

— Нима е настанал краят ни! Защо се съгласи на този ненужен път! Как тихо и щастливо си живеехме в Самарканд!

— Не трябва да роптаеш предварително — отвърна дервишът. — Днешният ден още не е свършил, а бъдещето е пълно с изненади.

Дълго вървяха пътниците, все на север. Накрая на кръстопътя на две едва забележими пътечки конниците се спряха. Един от тях се изкачи на хълма, дълго се взира на всички страни, след това посочи с ръка на запад и извика:

— По-бързо, по-бързо тук! Слънцето залязва.

Вече в пълна тъмнина хаджията заедно с другите се приближиха към ярко пламтящ огън, накладен на дъното на сух овраг. Завързаха зад гърбовете им ръцете на дервиша и на Туган, на шиите им надянаха примките на ласа, за да не си помислят пленниците да се скрият в тъмнината. Старецът, който ги задържа, поведе и двамата към огъня и им заповяда да коленичат. До тях доведе и магарето.

До огъня на малко килимче седеше, прибрал крака под себе си, мършав, слаб тюркмен. На загорялото му бронзово лице рязко изпъкваха блестящи кръгли очи. До него на килима лежеше прав меч-кончар.

Къде съм виждал този джигит? — мислеше Хаджи Рахим, гледайки тюркмена. — Несъмнено това е „черния конник“…

Той носеше черен чекмен, черна шапка, кипната на тила, а недалеко бе завързан висок вран кон. Около огъня седяха двайсетина джигита в износени дрехи, но с отлично сребърно оръжие. Гледаха доведените пленници — някои насмешливо, други злобно.

Един от джигитите свали от черното магаре платнената торба и извади от там питки, вързопче със стафиди, пъпеш и къс кисело сирене. След това внимателно остави другата торба с брашно и извади третата. В нея се оказа кутия с мастилница, няколко книги и свитъци и оръжейни инструменти.

Джигитът с кръглите очи взе една книга, повъртя я в ръце, прелисти няколко страници и каза:

— Тук, навярно, са написани хадиси и наставления, които дългобради тлъсти имами набиват в главите на своите слаби гладни ученици?

— Не, славни воине — отвърна Хаджи Рахим. — Тази книга е за великия Искендер, завоевателя на света.

— Бих искал да послушам за този храбър воин! Но на теб не ти остана време. Сега Азраил[127] ще отнесе душата ти.

Старецът, който доведе дервиша, отведе магарето настрани, без да бърза извади от пояса си дълъг тънък нож, с какъвто месарите обикновено колят овните, и сграбчи дервиша за гушата.

— Ей, дядо, почакай, преди да го заколиш — извика някой. — Нашият предводител иска да разбере какво е написано в другите книги.

Полузадушеният дервиш прохриптя:

— В едната книга са описани подвизите на славния барс на пустинята Кара-Бургут, страшилището на керваните…

— Почакай! Остави го, старче!… — каза главатарят на шайката и внимателно започна да прелиства книгата, да разглежда рисунките, изобразяващи битки между воини.

Старикът отблъсна Хаджи Рахим и се отдръпна, ругаейки. Хаджията гледаше тъмното небе с ярки звезди, червения играещ пламък на огъня, суровите лица на седящите, пустинния пясък наоколо и мислеше: „Откъде ще дойде спасението? Ако над мен, скитника, не се смили никой, тези воини трябва да се смилят над момчето оръжейник, измъкнало се от мрака на шахското подземие. Но дори когато пада надолу в пропастта, дервишът не трябва да унива: плащът му може да се закачи за издадена скала или да го подхване крилото на прелитащ орел…“ А Туган шепнеше до него:

— Нима не виждаш, че е ударил последният ни час?

— Денят още не е свършил — отвърна брат му. — Пред нас е дълга нощ. Кой може предварително да каже какво ще ни донесе тя?

„Черният конник“ остави книгата в жълта кожена подвързия на килима пред себе си и каза:

— Не остана много до утринните звезди. Можем да не бързаме с присъдата над този слуга на неверниците. Нека послушаме скиталеца, нека ни разкаже за подвизите на някой смел богатир.

Туган прошепна:

— Нима така унижен, застанал на колене, ще им разказваш? Не казвай нито дума. По-добре веднага да ни убият!

— Потърпи — отвърна Хаджи Рахим. — Нощта е дълга и бъдещето може да се окаже необичайно…

— Давай, говори! — дочуха се гласове. — Може би в клетка славеят ще пее по-добре, отколкото на свобода.

— Тогава слушайте — започна Хаджи Рахим. — Сега ще ви разкажа не за Искандер Двурогия, не и за Рустем и Зораб, а за славния степен разбойник Кара-Бургут и за тюркменската девойка Гюл-Джамал…

При произнасянето на думата „Гюл-Джамал“ главатарят на шайката бързо погледна дервиша и веждите му учудено се повдигнаха. После полегна на дясната си страна; подпря се на лакът и с черните си пламтящи очи започна внимателно да се взира в завързания разказвач.

Глава пета

Приказката на Хаджи Рахим

Когато тя премина с бързи крачки покрай мен, краят на дрехата й ме докосна.

От източна приказка

— „Гюл-Джамал беше бедна пастирка в беден аул[128] в голямата тюркменска пустиня — започна напевно да разказва Хаджи Рахим. — Тя знаеше много песни.

Имаше една песен, с която извеждаше агнетата на водопой; друга, спокойна и радостна, с която ги уговаряше мирно да пасат и да не ходя надалеч.

Тревожна песен с мрачен, отривист звук предупреждаваше заблудените, че наблизо има хищен вълк, и агнетата, които спокойно дремеха под сянката на гъстите храсти, веднага скокваха и бързо се понасяха натам, където на хълма стоеше Гюл-Джамал с дълга пръчка, а три големи рошави кучета с лай бягаха около изоставащите и събираха цялото стадо в една купчина.

Всички свои песни Гюл-Джамал научи от дядо си Коркуд-чобан, който бе пастир в продължение на много години и свиреше мелодиите на дълга свирка. През целия си дълъг живот бе бедняк, наемаше се за пастир на аула и се хранеше, като минаваше от една юрта в друга по ред, въпреки че сам имаше стара, изкривена като него самия, юрта в края на аула.

Беше сам откакто умряха първо жена му, а после и двамата му сина, убити по време на войната на Хорезъм шаха със свободните афгански планинци.

Дъщерята на пастира, дадена за жена в отдалечено селище, веднъж пристигна при него с мъничко момиченце на ръце и след като боледува няколко дни, умря. Лицето й бе в синини и подутини от удари. Какво се бе случило с нея никой не знаеше, а старият Коркуд-чобан отвръщаше на въпросите:

— Явно така е пожелал Аллах! Не всяка девойка попада на добър мъж! — и закриваше тъмното си сбръчкано лице с широк ръкав.

Отначало Коркуд трепереше над детето, както би се грижил за накуцващо агънце, и като бродеше със стадото из степта носеше момиченцето на гърба си в кожена торба, понякога заедно с блеещите болни агънца.

Постепенно Гюл-Джамал порасна, след това вече бягаше редом с него; припяваше с тънкия си глас на дядо си, когато той свиреше на кавала, и заедно с кучетата следеше за изоставащи агнета. Когато порасна още, Коркуд изведнъж заяви, че повече няма да е пастир, че е решил от сега нататък да лежи на плъстена постеля край старата си юрта, а вместо него младите агнета ще пасе внучката му. В това време на олисяло магаре пристигна голямата му сестра и се засели с него в юртата. Всички в аула заговориха, че Коркуд е срещнал в степта шейтана и му продал внучката си за жена. Други казваха, че дядото е намерил в древна могила голямо съкровище и какво ли още не съчиниха. Но беше вярно, че у него изведнъж се появи стар меден котел, над юртата винаги се виеше дим и бедният пастир черпеше гостите си с чай.

Накрая за стареца настъпиха важни времена — предстоеше да омъжи порасналата си внучка. Калимът[129] за такава девойка можеше веднага да му донесе и камила, и кон, и крава, и овни. Тогава дядото ще стане съвсем безгрижен — само ще лежи на плъстта, ще пие кумис колкото си иска и денем ще гледа облаците, а нощем — звездите. А за добитъка ще се грижат сестра му, дъщеря му и зет му.

Коркуд не бързаше да даде внучка си и за всеки, който идваше да сватосва Гюл-Джамал, старецът все повишаваше стойността на калима, така че всички сватове си тръгваха без успех, дивейки се на алчността на бившия пастир. Но имаше един, който се връщаше отново и отново — известния барс на големите пътища, ужасът на керваните, разбойникът Кара-Бургут.“

— Ако обичаш девойката — казваше Кара-Бургут — тогава не се пазариш за калима.

И обещаваше да даде толкова, колкото поиска старият Коркуд. Но всяка нощ, когато младежът пристигаше, пастирът не даваше окончателен отговор и казваше, че ще си помисли.

Само че, явно, шейтанът се беше присмял на старика, и той отведнъж изгуби и камилите, и конете, и овните, които пресмяташе, докато гледаше звездите. Дойдоха в аула джигитите на самия шах да събират данъци и за миналата, и за настоящата, и за бъдещата година. Отведоха много коне и добитък и взеха и Гюл-Джамал, като казаха, че поданиците на всемогъщия шах са длъжни да му дават най-красивите девойки.

Посред нощ в юртата на Коркуд-чобан дойде разбойникът. Той прекара цялата нощ седнал на плъстената постелка и подробно разпитваше за дошлите джигити: кой е началникът им, какви коне имат и какви са седлата и сбруите им. Настойчиво измъкна цялата информация, която пастирът можеше да му даде, и каза:

— Сега ще ги разпозная дори в тъмнината и ще се разправя с всеки поотделно и с всички заедно; ако ще да се скрият от мен и на дъното на Хорезъмийско море. А Гюл-Джамал ще намеря и ще ти я доведа, дядо Коркуде, а след това ще вдигнем голям празник, с който ще я отведа в юртата си вече като моя жена. Обещах ти камила, кобила с жребче, крава с теле и девет овце, а сега ти предлагам девет пъти повече от всичко това, но само не смей да обещаваш внучка си на когото и да е другиго, освен на мен.

И като хвърли в скута на стареца като доказателство за думите си кесия със сребърни дирхеми, Кара-Бургут скочи на коня си и се скри в нощния мрак…

След тези думи разказващият приказката Хаджи Рахим замълча, изохка, преви се и падна на една страна.

— Какво станало по-нататък? Намерил ли разбойникът девойката? — заваляха въпросите на седналите около огъня джигити.

— Вай-уляй! Какво ли не се случило с храбрия разбойник и прекрасното момиче! — отвърна със стон Хаджи Рахим. — Но не мога да продължа разказа си: въжетата са се врязали в тялото ми, а и се уморих.

— Развържете го! — заповяда „черният конник“.

— Развържете и изранените ръце на по-малкия ми брат! — помоли дервишът, обърна се по гръб и затвори очи.

Старият тюркмен замърмори недоволно, но развърза ръцете и на двамата пленници. Те седнаха по-удобно на пясъка и дервишът продължи:

— „Когато на заранта Кара-Бургут яздеше из степта, той срещна Джалал ад-Дин, сина на самия падишах. Юношата се беше загубил при преследването на джейрани и спътниците му бяха изостанали. Водеше за повода уморения си кон и вече умираше от глад и жажда, когато видя юртата на стария Коркуд-чобан. Дядото го прие гостоприемно, остави го да си почине, нахрани и него, и коня му. В това време случайно пристигна Кара-Бургут и влезе в юртата. Дълго разговаря със сина на своя враг, без да подозира кой е той. Когато се сбогуваха, младият наследник на шаха покани непознатия да го навести в извънградския дворец Тилял. Тогава разбойникът разбра, че пред него стои синът на ненавистния му падишах. Но законът на гостоприемството изисква пълна почит към госта, така че Кара-Бургут, за да не го обиди, обеща непременно да гостува на младия хан.

Скоро Кара-Бургут отиде в столицата, за да посети шахския син. Но този млад хан бе в немилост — шахът го възневидя, защото дружеше с обикновени хора, приемаше в извънградския си дворец и пустинни чергари, и бродещи дервиши, и пътници от далечни страни. Шахът се страхуваше, че синът му може да организира заговор и следеше всяка негова стъпка. Ето защо около двореца и градината му се криеше стража, която наблюдаваше всеки, който влиза или излиза оттам.

Когато Кара-Бургут пристигна в Тилял, синът на шаха го прие радушно, гости го с богат обед, а музикантите свириха и пяха старинни бойни песни. През нощта, когато гостът поиска да тръгне на път, ханът му предложи да остане до сутринта — тогава ще му даде охрана, за да достигне безопасно до пределите на града.

— Кой ще посмее да закачи Кара-Бургут? — каза разбойникът. — Моят меч не се бои и от двайсет джигити, ако решат да ме нападат… — отсече и излезе от градината. Но веднага върху му бе хвърлена здрава рибарска мрежа, която омота ръцете му така, че той не успя дори да извади меча си. Джигитите го повлякоха и го докараха завързан в залата за съд и мъчения.

През нощта главният началник на палачите, «князът на гнева» Джихан-Пехливан, започна да разпитва Кара-Бургут, като го гореше с нажежени въглени, питаше го какво е правил в градината на младия хан.

— Обещах на бека да открадна най-добрия кон от табуните на татарския хан — твърдеше младият мъж.

Джихан-Пехливан накрая се умори да разпитва и измъчва упорития джигит и заповяда да го отнесат в «Кулата на възмездието».

Водеха смелчагата в тъмнината към висока кула; палачите го бяха наобиколили в плътен строй. И изведнъж някой тихо прошепна в ухото му: «Протегни ръка вдясно и се хвани за желязна кука». И той веднага почувства, че въжетата, омотали ръцете му, се разхлабиха, прерязани от незнайния приятел. Без с нищо да се издаде, че вече е готов да се отбранява, Кара-Бургут покорно влезе в кулата и се изкачи по високата вита стълба. Горе, на слабата светлина на факлата, се отвори малка врата. Разбойникът се закова на място, напрягайки всички сили, когато го бутнаха през нея. Факлата внезапно изгасна, той бързо освободи ръката си и внимателно опипа вдясно — голяма желязна кука. Някой извика: «Едно псе по-малко!». Вратата с трясък се захлопна и Кара-Бургут увисна в пълна тъмнина, без да усеща опора под краката си… Висеше така, докато се опитваше да освободи от въжетата лявата си ръка, което му се удаде доста трудно, но тогава му стана по-лесно да виси, защото се държеше с две ръце. Когато наближи утрото и първите лъчи проникнаха през пролуките на старата кула, джигитът се убеди, че се намира под самия покрив: долу се откриваше дълбока бездна, откъдето се носеше глухо ръмжене, там се движеха черни сенки и се виждаха купчини кости. Ако не дойде помощ от тайни приятели, то силите му няма да стигна за дълго, за да виси така, хванат за куката“.

— Какво стана по-нататък? — запитаха всички, когато Хаджи Рахим отново замълча и започна равнодушно да гледа огъня. — Какво стана с Кара-Бургут, с Гюл-Джамал? Казвай по-бързо!

— Може би ще дадете малко вода и хляб на моето момче? А и аз бих си понаквасил гърлото, от сутринта не съм пил и глътка…

— Дайте му хляб, сушено грозде и всичко, което имам — заповяда „черният конник“. — Продължавай, дервишо, до изгрева на слънцето не остава много…

Хаджи Рахим изпи бавно чашката с киселеещото мляко и продължи:

— „В това време синът на шаха безгрижно се развличаше в градината под разлистените кара-ангачи и хранеше с парчета пъпеш любимите си жребци. Изведнъж към него се приближи един от преданите му приятели, които бяха навсякъде, целият загърнат, до очи, в дрехата си, и тихо му разказа, че гостът от пустинята е заловен край стените на градината му, отведен при началника на шахската охрана и оттам са го помъкнали към «Кулата на възмездието».

Младият хан кипна. Заповяда на всичките си джигити да скачат на седлата и да се приготвят за бой. Със сто въоръжени конници Джалал ад-Дин препусна към града, като разгонваше изтичалите насреща му улични стражи и не спря, преди да стигне старата висока кула, край която се изпълняваха наказанията. Мрачният страж избяга от страх и джигитите със секири разбиха входната врата. Джалал ад-Дин се качи по стълбата до самия връх на кулата и там се наложи да се разбие втора врата.

Когато я отвориха, отстъпиха назад: направо от прага започваше черна пустота, а вдясно, до стената, на неголяма желязна кука висеше човек. Джигитите внимателно го свалиха и изведоха на стълбата. Джалал ад-Дин взе запален факел и се опита да види какво има долу. От дълбината гледаха блестящи очи и се дочуваше злобно ръмжене. Ханът хвърли горящата факла. Тя полетя, описвайки спирала в мрака, и огромни космати кучета човекоядци отскочиха с вой встрани.

— Кълна се — каза ханът, — че ако стана шах, ще запазя тези страшни кучета, за да разкъсат този, който е измислил тая кула.

Младият владетел се спусна оттам и се качи на коня си. Втори оседлан кон чакаше Кара-Бургут. В плътни редици джигитите преминаха през града и едва-що излезли през каменните врати и пред тях се откри равната шир на безкрайната степ. Джалал ад-Дин каза на спасения си приятел:

— Не си ли помисли, че аз умишлено съм те поканил в своя дворец, за да попаднеш в ръцете на шахските палачи? Бих искал отново да те поканя в Тилял, но се страхувам, че пак може да се озовеш в лапите на подлите слуги на палача Джихан-Пехливан…

— Не са ми минавали такива черни мисли. Разреши ми да се върна в родната пустиня. Въпреки че там има само гол пясък, оскъдна трева и солена вода, има повече свобода и щастие, отколкото тук, сред прекрасните дворци, високите кули и здравите стени.

— Няма да те задържам. Бих искал да изпълня някое твое желание, тъй като пострада заради мен.

— Имам само една молба. Моите мъчители, когато ме омотаха в рибарската мрежа, ми взеха славния меч-кончар. Докато не си го взема от самохвалкото, който се е осмелил да го носи, няма ли да ми разрешиш временно да нося светлата сабя на един от твоите джигити?

Младият хан свали от пояса си своята собствена сабя, украсена с тюркоази, халцедони и сапфири, и я даде на Кара-Бургут.

— Носи я славно и я изваждай от ножницата само срещу враговете на племето ни, а не срещу мирните пътници от керваните. Този благороден вран кон, на който седиш, отсега нататък също е твой. С него ще се отправиш на поход против враговете на родината.

— Имам още една молба към теб — каза Кара-Бургут.

— Говори!

— Не можеш ли ти, който знаеш всичко, което става в шахския дворец, да ми кажеш какво е станало с девойка от нашето тюркменско племе, наричана Гюл-Джамал? Насила я отведоха шахските грабители, като казаха, че ще влезе в двореца за забавление на престарелия шах.

— Знам. За тази девойка Гюл-Джамал шахът заповяда да опънат специална юрта в една от дворцовите градини. Но девойката се оказа горда и непокорна пленница. Страхувам се, че и нея ще я постигне печалната участ на всички непокорни пленници на нашия шах.

— Благодаря ти, мой великодушни избавителю! — каза Кара-Бургут. — Ако ти е нужен животът ми, извикай ме и ще пристигна незабавно, дори да ми се наложи да премина през планини и пропасти.

Разбойникът обърна врания кон и препусна в пустинята. Скоро смени посоката и излезе на пътя, който води към най-прекрасния от градовете — потъналия в градини Самарканд. Конят пристъпваше бавно, а джигитът пееше:

Вятърът напява песен като далечен поздрав от любима…

Нима възможно е да го отминеш безпристрастно?

Лети напред, зад всеки камък те очаква гибел.

Пред всеки се изправя тя безгласно…

Кара-Бургут така се замисли, че за малко да го прегазят няколко джигита, препускащи с всички сили, които викаха:

— Път! Дайте път! Пратеник за падишаха! Писмо лично за падишаха!

Няколко конници обвити в облак прах влачеха след себе си опънато ласо, краят му беше прикрепен към лъка на седлото. Пратеникът, привързан с въже към коня, спеше непробудно в пълен бяг, главата му се подмяташе и поклащаше.

Явно конят му правеше последни усилия, за да достигне до вратите на града; хриптеше, мяташе опашка и всъщност вървеше, само защото го дърпаха с ласото яздещите отпред джигити, които обикновено съпровождаха шахските пратеници от едно селище до друго.

Изведнъж насред бяг конят рухна на земята. Конниците спряха, скочиха от конете си, опитаха се да повдигнат обезсиленото, измъчено животно, но напразно: кръв шурна от ноздрите му по прашния път.

Пратеникът остана да лежи, както си беше паднал. Само каза: «Важно писмо за шаха от неговата дъщеря, обсадена от бунтовници в крепостната кула. В Самарканд има въстание на всички жители против шахските палачи и събирачи на данъци. Жителите ги колят и режат на парчета, а парчетата провесват на тополите. А аз все едно ще умра…»

Като каза тези думи, вестителят подложи длан под главата си и затвори очи. Кара-Бургут се приближи и му каза:

— Дай ми кожената си торба. Сам ще доставя писмото право в ръцете на падишаха. А ти не се търкаляй тук с умрелия кон, легни там, под сянката на дървото, и хубаво се наспи. Знам, че не бързаш особено да доставиш писмото и се налага насила да те влачат, че за «черна», лоша вест шахът отсича главата на донеслия я.

— Аз също мисля, че е по-добре да си почина тук — каза напрашеният куриер и даде на Кара-Бургут торбата си. Мръдна встрани, просна се на тревата под дървото и захърка.

Джигитът закрепи края на ласото към лъка на седлото, извика: «Напред!» и всички конници отново препуснаха по пътя към столицата на шаха.

Заедно със съпровождащите го воини, Кара-Бургут достигна до високите порти на двореца. Пред пратеник с важни вести от дъщерята на падишаха се отваряха всички врати. Старият евнух, звънтейки с ключове, го поведе по извитите проходи и тъкмо вече трябваше да се явят пред страшните очи на владетеля, когато изведнъж джигитът ясно чу зад стената женски вик: «Помощ! Настана последният ми час!»

Можеше ли разбойникът да не познае този нежен глас, сега изпълнен с ужас и призоваващ към жалост! Той измъкна сабята, подарена му от Джалал ад-Дин, и като я размаха над стария ключар евнух, му заповяда да отвори вратата. С тигров скок джигитът се озова в стаята с килимите. Той търсеше шаха, като искаше да го посече, уверен, че той си позволява да издевателства над тюркменската девойка. В помещението обаче нямаше човек, а в ъгъла върху камара персийски килими лежеше жълтият барс с черни петна и се опитваше с нокти да разкъса килима, изпод който се носеха сподавени викове.

С два удара на сабята джигитът уби звяра и отметна килима. Пред него лежеше почти бездиханна бледната Гюл-Джамал.

— Какъв злодей може да пусне хищния звяр при слабото момиче! — закрещя Кара-Бургут и се наведе над тази, която толкова време привличаше всичките му мисли.

В стаята с широки крачки влезе самият шах. В яростта си поиска веднага да убие джигита, посякъл любимото му животно. Но младият мъж важно му предаде писмото. Мохамед, поразен от известието за въстание в Самарканд и нападението над дъщеря му, заповяда на началника на войската веднага да се готви за поход, за да усмири и накаже метежниците, и вече не обръщаше внимание на джигита. А той повдигна Гюл-Джамал и сам на ръце я отнесе до бялата юрта сред персийската градина и каза на слугините, че утре за нея ще дойдат старци от пустинята с почетен керван, който ще я отведе в нейния роден стан.

Но на другия ден не пуснаха старците при девойката и ги изгониха от двореца. Казаха им, че заради покушението над живота на великия падишах Гюл-Джамал е заключена в каменната «Кула на вечното забвение», в която ще остане «навеки и до смъртта»…“

— И тя е умряла там ли? — попита нечий глас.

Хаджи Рахим се забави, после каза:

— Не, Гюл-Джамал е жива досега, затворена в каменната кула на Гургандж. Там заповяда да я държат злата майка на шаха Теркен-Хатун. И въпреки че самата старица избяга като страхлива хиена от столицата на Хорезъм, безмозъчните съдии и стражата не се решават да изменят на заповедта на ненавистната шахкиня и държат момичето в тъмницата заедно с много други невинни пленници.

— Дервишо, обясни ми откъде знаеш всичко това? — попита „черният конник“, като се надигна от килима. — Та всичко, което разказа, не е приказка, а наистина се е случило…

— Ние сме скиталци из равнините по света, бродим сред хората и слушаме различни разговори. А освен това вятърът на пустинята неведнъж ми е напявал тази приказка.

— Бекове-джигити! — обърна се „черният конник“ към седналите. — Приготвяйте се! На развиделяване тръгвам към Гургандж.

— Ако искаш да влезеш в града, побързай — каза Хаджи Рахим. — От три страни натам настъпват синовете на татарския хан с огромни войски. Те ще го обкръжат с плътен пръстен и тогава няма да можеш да проникнеш вътре.

— А ти, дервишо, ще дойдеш с мен — каза „черният конник“. — Ще дам на теб и на спътника ти чифт коне и след три дни ще бъдем при вратите на Гургандж. Вие, приятели мои, тръгвайте към становете си и чакайте призива ми. Дали ще се върна при вас или Азраил ще ме отнесе в огнената долина — кой, освен аллах, може да знае?

Глава шеста

За Гургандж враждуват тримата синове на Чингис хан

Чингис хан заповяда на най-малкия си син, Толуй хан, да вземе и подложи на разграбване древния град Мерв, а на тримата по-големи — Джочи, Чагатай и Угедей, разреши да се отправят с войските си и да завоюват Хорезъмийската столица Гургандж.

На всички монголи им се искаше да участват в похода към този най-богат град на мюсюлманските земи, изпращащ във всички краища на света кервани с фини тъкани, прославени ризници и други ценни стоки. Всеки участник в щурма ще си доведе оттам поне по чифт коне или камили, натоварени с копринени дрехи, огърлици от смарагди и рубини, чаши и всякакви други редки предмети, освен това всеки ще отведе със себе си към родината няколко изкусни роба, които ще тъкат платове, ще шият ботуши или кожуси, докато господарят им спокойно лежи на донесения от войната килим и слуша как музикант, също пленен в Гургандж, свири на лютня.

Така си мечтаеха монголските воини, движейки се на север към бреговете на река Джейхун, в богатата равнина на Хорезъм.

Синовете на Чингис хан, Чагатай и Угедей, бързаха да пристигнат първи, за да пленят града по-рано, преди да се появи по-големият им брат, Джочи.

Та нали на него според завещанието на Чингис хан, заедно с Кипчакската степ, ще му се падне целият Хорезъм.

Джочи хан пък се разсърди, че в бъдещата столица на неговата област е разрешено на братята му да участват в подялбата на богатствата, и реши да не бърза; занимаваше се с любимия си лов на диви коне и равнодушно казваше:

— Все едно, те без мен Гургандж няма да превземат. Нека първо си разбият главите.

А Чагатай, завистлив и алчен, по време на гуляите си кълнеше:

— Джочи получи прекалено голям дял и иска да завладее сам всичко най-хубаво. Няма да му дам Гургандж, първо ще го превърна в развалини.

Гургандж, столицата на династията на Хорезъм шаховете, град на надути кипчакски ханове, богати търговци, изкусни занаятчии и разноплеменни роби, преживяваше тежки времена след нахлуването на монголите в Маверанагр.

След бягството на шахкиня Теркен-Хатун, която държеше града с жестока юзда, и заминаването на всички роднини на династията на Хорезъм шаховете, многолюдната столица остана във властта на кипчакските главатари. Всеки от тях мечтаеше поне за един месец, поне за един ден да стане върховен повелител на мюсюлманските земи. Само че докато хановете и бековете се караха, кипчакският бек Хумар-Тегин, без да дочака да го издигнат на „бялата почетна кожа“, сам се обяви за султан на Хорезъм. Всички му се подчиниха безпрекословно и сребробрадите имами в мечетите започнаха усърдно да възнасят молитви за него.

Като нов владетел на Хорезъм Хумар-Тегин преди всичко прояви властта си в ревностно пазене на ислямската религия: заповяда да хвърлят в кулата тези, които не ходят ежедневно на молитви в мечета. Из целия град заедно плъпнаха въоръжени стражници тръгнаха и раисите[130]. Те въвеждаха порядък с тояги и наказваха недостатъчно набожните. Новият султан назначи за главен началник на охраната на града своя роднина Алла ад-Дин Ел-Хайати и увеличи броя на нощните стражи за сметка на нови данъци. Само че престъпленията в града въобще не намаляха, особено често се ограбваха складовете с хляб и ориз. Тревогата нарастваше — всички се бояха от това, което ще се случи с жителите на великия град, когато пристигнат страшните монголски конници.

Султан Хумар-Тегин чрез глашатаи и имами успокояваше населението, като твърдеше, че монголите изобщо няма да дойдат до Гургандж, че вече са се наситили, ограбвайки Бухара, Самарканд и Мерв, и се готвят да тръгнат обратно към степта си.

Изглеждаше, че столицата живее предишния си живот: както преди сутрин от високите минарета азанчите[131] призоваваха правоверните към молитва, все така на пазара търговците седяха край разположените за продан стоки и привикваха купувачите; все така нескончаемата тълпа ходеше по тесните улици, но търговията и занаятчийският живот в града замираха с всеки изминал ден.

Търговците се оплакваха, че търговията спада и при някои се е прекратила почти изцяло. Купувачите само питаха за цената, примляскваха, поклащаха глава, но не купуваха, въпреки че цените на стоките вече бяха паднали наполовина.

Само хранителните продукти непрекъснато поскъпваха и хората спешно изкупуваха брашно, пшеница и сушено грозде, в случай че се прекъсне снабдяването с храна. Събираха се на кръстопътищата и шепнеха:

— Татарите са близо. Татарите приближавате големи сили. Татарите ще обсаждат града ни. Стените са високи, здрави, обсадата ще продължи дълго. Ще изядем всички овни и коне, а какво ще правим след това? Къде ще се скрием, къде ще избягаме?

Различни невероятни слухове се разпространяваха и радваха гражданите:

— Джалал ад-Дин събрал петстотин хилядна войска. Тя вече се движи към Гургандж. Разбил голяма татарска войска и те побягнали на изток…

Други казваха:

— Татарите ще се повъртят около стените и няма да могат да ги превземат. Нима може да се превземе Гургандж? Ще си отидат на север. Старите хора знаят…

От града започнаха да заминават камилски кервани. Вместо денкове, от двете страни на гърбиците висяха кошове, от тях надничаха жени и деца, отиващи при тюркмените в Мангишлак. В същото време в града влизаха други кервани — на коне, с талиги и на магарета — бързаха да се скрият зад здравите, високи стени на Гургандж семействата на знатните бекове, бягащи от своите имения.

На пазара започнаха да изчезват продавачите на хляб, затваряха се пекарните, цените на овните и конете растяха, дори простото магаре се оценяваше толкова скъпо, колкото доскоро струваше един добър кон.

Монголите се появиха пред града внезапно, посред бял ден. Отначало никой не можа да разбере какво става. Пред южните врати от степта се прибираше добитъкът. Стадо овни и крави спря край моста над канала, докато стражата получи таксата от пастира, която се плащаше на влизане в града.

Изведнъж около двеста конници, облечени странно, които не приличаха нито на тюркмени, нито на кипчакци, изникнаха от облаци бяла прах, вдигната от стадото. Тези конници, яхнали дребни, но бързи коне, започнаха да мятат на седлата си овните и да разгонват останалите добичета, като влязоха в пререкания и бой с пастирите.

След това съсякоха няколко пастири, които спореха с тях, и без да бързат, като свистяха и плющяха с бичовете, подгониха стадото обратно далеч от града; преминаха през моста над големия канал и бавно продължиха нататък.

В града се вдигна тревога. Султан Хумар-Тегин изпрати хиляда кипчакци да догонят дръзките грабители и да му ги доведат живи за възмездие.

Глава седма

Кара-Кончар търси края на приказката

Жадувам отново да видя дивната походка,

Ще дам дори сърцето си за сладките думи от твоите устни.

От персийска песен

Като избягваше монголите, Кара-Кончар стигна през пясъците до река Джейхун. Монголските отряди понякога се появяваха като простиращи се в далечината верижки. Всички те се движеха на север, към Гургандж. Налагаше се да се връща обратно към пясъците, да прави големи обходи, да разпитва случайно срещнати чергари, които в страха си се спасяваха в Къзълкум, тъй като отвсякъде прииждаха нашественици.

Заедно с Кара-Кончар яздеха двама почернели от зноя тюркмени с големи овчи шапки — вечно унило момче и брадат дервиш.

През нощта под слабата светлина на полумесеца пътниците се добраха незабелязано до широко разливащата се река. Преминаха през пътечките на дивите прасета покрай високите камъни и се оказаха близо до водата. Няколко големи тежки лодки — каяци с високо вдигнати носове плаваха наблизо. В тях имаше хора, коне, овни. На виковете и молбите да ги пуснат в лодката, отвръщаха:

„Аллах ще ви помогне, при нас няма място“. Но от една лодка се отзоваха:

— Правоверен не изоставя правоверен в беда!

И кормчията насочи лодката към брега, после се съгласи да ги откара до самия Гургандж.

— Колко искаш за превоза? — попита Кара-Кончар.

— О, няма какво да го обсъждаме. Сега и парите, и вещите, и добитъкът — нищо няма цена, всичко се обърка. Ти си в беда, и аз съм в същата беда: опустошиха дома ми, семейството ми изклаха. Защо и за кого да трупам пари? Плавайте!

Здравата голяма лодка пое пътниците и конете им и бързо се понесе напред, като се поклащаше по мътните води на широката Джейхун. Понякога на десния бряг се показваха монголски разузнавателни групи, тогава се придържаха към левия бряг. След четири дена лодката излезе в широкия канал, разсичащ Гургандж на две: стария град, опасан с висока стена, и предградието, където къщите се криеха в черничеви градини.

Кара-Кончар извади от пояса си кожена торбичка стегната с шнур, отброи десет златни динара и ги положи на широката длан на собственика на лодката.

— Не знам ще се случи ли пак да се срещнем с теб. Кажи накрая името си.

Кормчията се усмихна.

— Наричам се Керим Гулем, ковачо. А аз теб те познах, въпреки че не си каза името. Твоят вран кон с леки стройни крака и лебедова шия може да принадлежи само на този, за когото вече разказват приказки и пеят песни. Ако тук ще се биеш с езичниците, ще дойда в дружината ти.

Но Кара-Кончар вече не го слушаше. Той внимателно се взираше в далечината, откъдето по другата страна на канала приближаваше облак прах.

Изплуваха конски муцуни и прилепили се към гривите кипчакски конници. Те викаха, шибаха конете, отдалеч долитаха глухият шум и ревът на хрипливи гласове.

Най-отпред яздеше човек на голям бял кон. Той се люшкаше в седлото, всеки миг щеше да се свлече на земята. Белият тюрбан и жълтият халат бяха в кървави петна; конят бе облят в червена пот, а в шията му бе забита дълга стрела.

Кипчакците вихрено преминаха моста.

— Близко, близко зад нас са! Спасявайте се! — долетяха отчаяните им викове.

Кара-Кончар сдържа врания жребец около вратите на града. Кипчакците влетяха през вратата, след тях преминаха джигитът и спътниците му. Вратата се затвори с протяжно скърцане и стражата я залости с тежки греди.

Един конник се спря край поста и заразказва:

— Новият султан Хумар-Тегин ни изпрати да заловим две стотни монголи. Те откраднаха добитъка ни. Като ни видяха, побягнаха като изплашени плъхове, захвърлиха стадото. Кой да знае, че ни готвят капан и гибел! Около замъка Тилял ни налетяха от засада две хиляди от тези бесни езичници. Обкръжиха ни от всички страни, поразяваха ни отдалече със стрелите си, избиваха конниците и залавяха конете. Всички наши храбреци загинаха там! Ето всичко, което остана от отряда. Защо султанът ни изпрати на това заколение?

— А защо сте си избрали свински султан? — възкликна Кара-Кончар.

Всички се огледаха: кой се осмелява да каже такава дума против султана?

Ала джигитът продължи да крещи:

— Аллах и страхът изгониха от Хорезъм злата кучка, царицата Теркен-Хатун, и цялата паплач около нея. Избяга и тлъстият шах Мохамед; сега кучетата ръфат месата му! Когато шайката чакали е изметена от бурните ветрове, вие решихте да изберете за себе си ново градинско плашило, Хумар-Тегин! Порядъчният стопанин няма да му повери дори стадо кози, а вие го направихте военачалник и му поверихте защитата на града! Робско племе сте вие! Не можете да живеете без тояга…

Двамата джигити, спътниците на Кара-Кончар, го обградиха.

— По-тихо, Кара-Кончаре! Наоколо ни всички са кипчакци. Те са от един род с шаха. Да се махаме оттук!

Воините и стражата на вратата бяха онемяли при думите на „черния конник“.

— Ама че смел джигит! Но каза истината. Нима Хумар-Тегин по-рано се е отличавал в бой, нима е блестял с безкористност или с ум? С такъв султан всички ще загинем.

Разбойникът бавно яздеше по главната улица на Гургандж и с черни сурови очи гледаше насрещната тълпа. По едно време каза на спътниците си:

— Тръгнете към пазара, намерете там чайната на Мердан, всички го знаят, и вътре ме чакайте. Сега ще продължа сам.

Половината сергии на пазара бяха затворени. В тези, по чиито лавици лежаха коприна и тънки вълнени платове, продавачите вече не викаха купувачите, а само намръщено седяха в кръг и разсъждаваха какво ще става.

— Ако враговете обсадят града, няма да продадем и лакът. Кой ще иска да купува, когато езичниците като зверове ще се втурнат в града и ще вземат всичко даром? Че ще оцелеят ли главите ни?

„Кулата на вечното забвение“ се намираше край двореца на Хорезъм шаха. Едната й страна гледаше към площада. Като се приближаваше към нея, Кара-Кончар разглеждаше малките кръгли отдушници, заместващи прозорците, и мислеше: „Къде, зад кой прозорец е скрита тя, цветето на пустинята? Жива ли е? А ако е жива, запазила ли е сладостните черти на невинното си лице, блестящите очи и нежните девичи ръце? В тази ужасна кула хората загубват ума си, жените се превръщат в старици… Може би и Гюл-Джамал, прикована с верига към стената, сега…“ и той се ужаси, като си помисли, кого може види. По-добре смърт, веднага смърт в бой, отколкото да види нея, светлината на живота му, като друга, обезобразена, безумна…

В подножието на кулата, близо до ниската желязна врата, на стъпалата дремеше брадат страж с крива стара сабя на коленете. Край него на килимче лежаха няколко сухи резена хляб и в дървена чашка — два медни дирхема. Сега роднините лошо се грижат за затворниците! Мислят само за себе си, как самите те да се спасят! А през отдушниците на стените се промъкваха костеливи, сухи ръце и се чуваха викове:

— Спомнете си за страдащите! Хвърлете къс хляб на лишените от светлина!

— Ей, старче, приближи се! — каза Кара-Кончар на стражника.

Старикът се сепна, поклати сивата си брада и се взря в джигита, без дори да си помисля да става.

— Какво искаш?

Кара-Кончар се приближи и старецът се понадигна.

— Вземи тази монета и ми разкажи много ли нови заточеници са пристигнали в тъмницата.

— И много да са, това теб не те засяга!

— Но навярно и старите не са малко?

— Който не е пукнал от мръсотия, кърлежи и глад, още виси на косъма на надеждата.

— Ето ти още един динар. Кажи ми има ли сред затворниците жени?

— Има две старици; изпрати ги новият султан, защото били магьосници и искали да му стоварят болест.

— А млади жени няма ли?

— Какво си се лепнал за мене? Кой си ти, съдия, началник на палачите или старши имам на мечета? Не смея да разговарям с теб. Може и разбойник да си и да искаш да освободиш другите главорези. Вземи си парите и се пръждосвай оттука.

Кара-Кончар вдигна камшика си и понечи да удари стражника, но нечия ръка внимателно го задържа. Висок старец с дълги до раменете коси, облечен във вехта окъсана дреха, с пламтящи очи срещна гневния взор на младия мъж.

— Явно не знаеш тукашните обичаи и затова говориш така със стареца. Да се махнем оттук и ще ти обясня. Виж, докато ти говореше, през вратата вече излязоха десет палачи — джандарите на султана; те непрестанно гледат насам и са готови да се нахвърлят връз теб… По-скоро да се махнем оттук, чуй ме и ме следвай.

Джигитът тръгна с коня си след странния старец. В пресечката той още повече ускори крачка и скоро свърна в глуха улица. Там спря.

— Не се учудвай, че те заговорих. Вече цяла година ходя до тъмницата и предавам хляб на господаря си, който е хвърлен в подземието. Наричат го Мирза-Юсуф, беше летописец при Хорезъм шаха Мохамед. Шахът бе благосклонен към него. Но когато старата хиена Теркен-Хатун стана в Хорезъм „великият меч на гнева и копието на могъществото“, тя не се смили нито над белите коси, нито над слабостта на Мирза-Юсуф и го хвърли в подземието…

— Но за какво?

— За това, че той в своята книга я наричаше „черно петно върху плаща на могъщия Хорезъм“ и описа всичките й подлости. За това донесоха на шахкинята светите имами и сега аз ходя из града, прося подаяния и ги отнасям в тъмницата, за да нахраня безпомощния старец. Чакам, за да нахлуят в този град незнайните чергари. Когато колят населението и джандарите се разбягат като мишки, ще дотърча до тъмницата, ще удуша със собствените си ръце този подъл страж и ще пусна на свобода всички затворници, а с тях и стария Мирза-Юсуф. А сам тогава ще замина в родината си.

— А далече ли е тя?

— Далече е! Аз съм от руската земя, и ме наричат Саклаб, а по нашему — дядо Слава.

Кара-Кончар се замисли.

— Кажи ми, бек-джигите, кого търсиш? — продължи старецът. — Може би мога да ти помота.

— Много ли жени има в тъмницата? Стражът каза, че има само две старици.

— Излъгал те е! Забеляза ли в кулата, високо под покрива, малки отдушници? Там има малки килийки. В тях са затворени няколко жени от харема на шаха за това, че са се оказали непокорни.

— Има ли сред тях тюркменки?

Старецът се замисли.

— Всичко ще разбера. Този страж обича парите. Въпреки че е облечен в дрипи, е много богат. От всички подаяния в полза на затворниците им дава едва половината, а всичко останало взима за себе си. Има и къща, и градина, и харем с осем жени… Ще се опитам да ти помогна. Виждаш ли тази стара къщурка под дървото — тук по-рано живееше моят стопанин, летописецът Мирза-Юсуф. Пазя дома и книгите му… Той имаше възпитаничка, Бент-Занкиджа; тя му помагаше да преписва книгите. Но отиде в Бухара и после изчезна. И ето че останах сам…

— Вярвам ти, стари Саклабе, и не мисля, че ми желаеш смъртта. Утре сутрин ще съм тук…

Глава осма

За да се превзема Гургандж, трябва най-напред да се разруши

Монголската войска, след като стигна Хорезъм, не пристъпи веднага към обсада на столицата. Отначало монголите се разположиха в селищата близо до Гургандж и завлякоха в лагера си пленените им жители. И двата сина на Чингис хан, Угедей и Чагатай, се настаниха в извънградския дворец Тилял, а военачалниците им — Кадам, Богоричи, Туле-Джерби, Таджи бек и другите веднага се заеха с направата на обсадни машини, метателни катапулти и „костенурки“ на колела. Китайските инженери, доведени от далеч, обещаха да построят щурмови машини, които да помогнат бързо да се превземе градът.

Проблем бе липсата на камъни — нямаше какво да се мята. Тогава китайците предложиха да се направят от черничевите дървета големи снаряди и дълго да се държат във вода, докато не получат необходимата твърдост.

Отделните отряди на монголите се появяваха от различни страни на града, влизаха в бой с излизащите отряди конници и бързо побягваха, като се опитваха отново да ги въвлекат в засада. Но гурганджските воини вече бяха нащрек и се връщаха под закрилата на стените.

В града начело на войската стоеше султан Хумар-Тегин, а най-близките му помощници бяха Огул-Хаджиб (защитник на Бухара), Ер-Бука-Пехливан и Али-Дуруги. На военния съвет султанът показа писма подхвърлени от монголите. В тях населението се подканяше да отвори вратите и да се довери на монголите, които нямало да им сторят нищо лошо.

— Защо да не се договорим с тях? — казваше султанът. — По-добре да им дадем голям данък и да завърши всичко мирно, отколкото да подлагаме жителите на ужаса на кланета и пожари.

Огул-Хаджиб и другите възразяваха:

— Ти, падишах, вероятно си забравил какво направиха монголите с Бухара, Самарканд, Мерв и другите градове? Там жителите също молеха за пощада и хвърлиха оръжието. Враговете взеха най-добрите занаятчии и ги изпратиха при тях в Монголия, а останалите избиха с тояги с железни топки.

— Въпреки това трябва да се разбере какво искат.

През нощта султанът Хумар-Тегин с неголяма свита излезе от Гургандж и отиде в двореца, където пируваха Чагатай и Угедей. Той се представи пред тях, допрял ръка до гърдите си като молител.

— Какво си ни донесъл? — запита през смях Угедей. — Къде са златните ключове от вратите?

— Аз се прекланям пред величието и силата на владетеля на Изтока, Чингис хан, и искам да му служа, както служат и другите бекове.

— На нас ни трябва града Гургандж, а не такива изменници като теб! — отвърна мрачният Чагатай. — Можем ли да повярваме и на една твоя дума, ако си изоставил родния си народ и дори си готов да тръгнеш срещу него? Хванете го!

Палачите сграбчиха Хумар-Тегин и всичките му спътници. Свалиха им дрехите, без да ги наранят, счупиха им гръбнаците и, все още полуживи, ги хвърлиха в една яма, където ги заръфаха чакали и псета.

Когато най-големият син на Чингис хан, Джочи хан, пристигна с войската си, Гургандж вече беше обхванат в тесния пръстен от монголи. За да могат да приближат метателните машини към стените, три хиляди пленници започваха да прехвърлят мост през канала. Изведнъж от вратите на Гургандж излетя отряд смели конници начело с тюркмена Кара-Кончар. Те внезапно нападнаха работещите монголи и избиха всички, като покриха моста с трупове. Този успех въодушеви обсадените.

Тогава нашествениците потеглиха към града с цялата си войска. Подгониха много хиляди пленени селяни и ги накараха да зарият рова, който обикаляше стената. След това можеше да се докарат обсадните машини и да се щурмува градът. Метателните катапулти запращаха напоените дървени снаряди и китайски гърнета с горяща смес. От тях избухваше такъв силен огън, че дървените постройки пламваха с огромни пламъци и беше невъзможно да се потушат.

Най-решително действаше от север войската на Джочи хан. Там до стените пленените изкопаха подземен проход. Монголите се втурнаха в града и след отчаяна схватка скоро на северната стражева кула вече се развяваше огромното бяло знаме на сина на великия хаган.

Това предизвика яростта и завистта на Чагатай. Той хвърляше срещу стените на Гургандж отряд след отряд, но защитниците на стените проявяваха неимоверна издръжливост, събаряха катерещите се с тухли, обливаха ги с вряла вода и смола, така че нападащите падаха сварени и изпечени.

Глава девета

Кара-Кончар в „Кулата на вечното забвение“

Няколко пъти Кара-Кончар безуспешно идваше до старата колибка под дървото, за да се срещне със стария Саклаб. Накрая го видя. Старецът вече не бе в дрипи, както по-рано, а в раиран халат и със синя чалма на главата. Не можеше веднага да се познае.

— Прости ми, смели бек-джигите, че не можах по-рано да ти разкажа всичко, което узнах и което сторих. Стражникът на подземието сякаш е със залепена уста. Очевидно се страхува от джандарите, или е заедно с тях. Заговорвах го и така, и иначе, предлагах да чистя подземието, но това само предизвикваше гнева му. Едва когато му предложих да работя в дома му за два хляба на ден, той се зарадва и ме направи надзирател на неговите осем жени… А когато набих главната му зла жена, за награда ми подари този халат и старата чалма…

— Какви ми ги плещиш за някакви жени и халати! — освирепя Кара-Кончар. — Дадох ти пет златни монети. Какво направи? Разбра ли всичко, което ми трябва?

— Разбира се, че узнах! Ако Назар-бобо мълчи, то нима неговите жени могат да мълчат? Те отдавна са измъкнали всичко от него, а аз го измъкнах от тях… В тази тъмнична кула има няколко килийки, те са прилепени отвътре към стените като лястовичи гнезда. А в средата на кулата гредите са изгнили и подът е пропаднал до самия зимник.

— Да те провали и теб шейтана заедно с него дано!

— Да се стигне до тези стаички е много трудно, трябва да се катериш по дървените стълби, свързани с изгнили въжета. По-рано по тях се катереше самият страж Назар-бобо, а сега и той се страхува…

— Кой е заключен в тези стаички?

— Хора, предизвикали гнева на Хорезъм шаха. А в едната, под самия покрив, е заключена млада тюркменка…

— Кажи ми името й! — джигитът сграбчи стареца за рамото.

— Казват, че се нарича… Гюл-Джамал.

— Сега ще ме заведеш при нея.

— Та нима сега е възможно? Двеста джандари седят край вратата на двореца без никаква работа. Чакат върху кого да се нахвърлят, а ти и искаш да отидеш право в затвора! И сам ще попаднеш в лапите им.

— Мълчи страхлива душо! Отивай при кулата и ме чакай. Ще отида и всички ще избия!… — Кара-Кончар шибна коня си и сред облак прах се понесе по тясната уличка.

Достигна до тази част на града, в която живееха и се трудеха различни занаятчии: ковачи, медникари, оръжейници и изкусни майстори на ризници, брони и щитове. Ударите на безбройните чукове по наковалните изпълваха въздуха с оглушаващ грохот и звън.

И тук работата спореше само наполовина, работеха само майсторите, които произвеждаха оръжие. На кого в деня на гибелта му трябват медни тасове, бокали или украшения за конската сбруя?

Кара-Кончар видя тълпа крещящи и спорещи ковачи. Появата на мрачния конник предизвика любопитство им и те замлъкнаха. Какво ли му е притрябвало на „черния джигит“ на вран кон?

Кара-Кончар пристъпи насред тълпата и заговори пламенно:

— Ей, вие, ковачи, железни ръце, медни гърди! Дълго ли ще издевателстват над вас ханът и бековете? Отначало Хорезъм шахът Мохамед изсмукваше силите ви с непосилни данъци. Той избяга в Иран със сандъци, пълни със злато. След него, за щастие, се повлече и злобната хиена — майка му. Сега самозваният султан Хумар-Тегин премина на страната на нашите врагове и навярно и на тях вече е разказал от коя страна е най-лесно да се пробият стените на Гургандж. Дълго ли ще зяпате и чакате някой нов султан отново да ви предаде? Какво чакате? Да тръгнем към двореца, да разпердушиним това змийско гнездо и заедно да избием железните врати на тъмницата и да пуснем от нея затворниците. Това не са разбойници и убийци, а тези, които са казвали истината и не са били угодни на султана.

— Да вървим, да вървим! Да разбием двореца на Хорезъм шаха! — завикаха ковачите. — Да разрушим тъмницата!

— Вземете чукове, клещи и длета, вземете всичко, което трябва, за да разкъсаме веригите. Всичко вземете, за да извадим на белия свят умиращите наши братя.

Всички ковачи, и оръжейници, и медникари, и другите занаятчии, хванали и чукове, и мечове, и копия, като страшна тълпа се отправиха към двореца.

Няколко джандари се хвърлиха срещу тях и се опитаха да разгонят тълпата. Бяха набити и стъпкани. Докато ковачите громяха двореца, няколко души помагаха на Кара-Кончар да отвори железните двери на тъмницата. Стражът Назар-бобо също стоеше там, завързан с въжета; хлипаше и се кълнеше, че винаги се е грижил за заключените като за свои деца. Ковачите бързо отвориха желязната врата. Туган притича към тях и завика:

— По-бързо долу, в подземието! Там останаха мои приятели, безсилни, ослепели от вечната тъмнина. Някои няма да могат да се изкачат, краката им вече не се движат…

Няколко човека се спуснаха в мрачното отверстие на зимника. Оттам започнаха да изпълзяват затворниците, заловени един за друг, в дрипи, мръсни, с порасли дълги нокти, със сплъстени коси. Ослепели от многогодишната тъмнина, те удряха главите си, опипваха всичко с ръце като плачеха и се смееха, още не можейки да повярват на щастието, че отново са под небето и слънцето, сред свободни хора.

— Минете през пазара — завикаха им от тълпата. — Нека всички видят как Хорезъм шаховете държат поданиците си! Искайте продавачите да ви дадат чисти ризи и шалвари.

Кара-Кончар със запалена факла прекрачи прага на кулата. Отвътре вееше хлад и влага. Пред себе си той побутваше изплашения страж, който непрестанно нашепваше молитви. Той се заизкачва по разклатените стъпала. След него вървяха Туган и ковачите и по пътя избиваха с чук ключалките на заключените врати. Жалки жени в парцали, измъчени и мършави, излизаха олюлявайки се, придържайки се за стените, и с плач се спускаха надолу.

Когато Кара-Кончар се изкачи до самия покрив на кулата, стражът спря пред желязната врата. Малкото квадратно прозорче бе запречено от желязна решетка.

— Тук — каза той — се държи „навеки и до смъртта“ една жена от дворцовия харем. Тя се осмели да вдигне ръка на самия шах Мохамед.

— Какво чакаш? Отваряй!

— Не се гневи на мен, най-храбри сред богатирите, но ключ от тази врата има само падишахът.

— Значи нямаш ключ?

— Не, повелителю мой! Не, мой Всевишни аллах!

— Тогава провали се в преизподнята! — и Кара-Кончар го бутна. С отчаян вопъл Назар полетя надолу, по пътя закачаше рухващите греди, и се скри в мрака сред квиченето и лая на изплашените псета.

Разбойникът притисна лице към малкия отвор във вратата. Видя само част от стар килим, осветен от косите лъчи на слънцето.

„Къде е тя? — мислеше си. — Стаичката е празна. Нима е загинала?“

Изведнъж пред него изпълзя една сянка и се показа тъмно лице. Големите черни очи се впиваха в него с напрегнат поглед.

Кара-Кончар отдавна бе приготвил много прекрасни думи от стари песни, но сега всички се разлетяха като изплашени пчели. Той успя само да каже:

— Аз съм!

Плах, слаб глас прошепна:

— Освети лицето си, за да мога да те позная.

Джигитът се отдръпна и повдигна горящата факла.

— Познавам белега през цялото лице, оставен от лапата на звяра. Това си ти, който никой и нищо не може да спре.

— Отдалечи се от вратата, сега ще бъдеш свободна.

Кара-Кончар забеляза как стройната сянка на много изпосталялата девойка отстъпи назад, как леко се отпусна на парчето пъстър килим. Лъч слънце падна върху смуглото, почти голо тяло. Едва го прикриваха дрипите от червена дреха и няколко наниза сини мъниста. Големите черни очи гледаха мрачно и внимателно.

— Пусни ме, Кара-Кончар — каза един от спътниците му. — Оръжейникът ще разбие ключалката по-бързо, отколкото богатира на Каракум.

Ковачът стовари чука си, желязната врата поддаде.

Гюл-Джамал продължаваше да седи, прикрила се с ръце.

— Всичките ми дрехи се изпокъсаха. Не мога да се изправя пред теб.

Младият мъж отстъпи и каза на ковача:

— Не трябва да гледаш жената. Хвърли й твоят чапан, ще ти подаря друг, копринен. — Обърна се и се изкачи по тясната полуразрушена стълба на покрива на кулата.

Видя наоколо кълба дим; във вихър от искри и огън те се носеха към небето. Градът пламтеше. Около градските стени в облаци прах се движеха конни отряди. Далеч на кулата се развяваше бялото знаме от седем опашки на Джочи хан.

На площадката излезе Гюл-Джамал със синя чалма и мъжки чапан, прилична на слаб, строен младеж. С изумление повдигнала тънките си вежди, тя се вглеждаше в далечината.

— Какво става в Гургандж? Що за страшни хора се скупчват пред стените на града?

— Войната дойде и тук — отвърна любимият й. — Враговете обсадиха Гургандж… Сега с теб винаги ще се бием редом. Огънят на войната и сълзите на печалните ти очи ни съединиха.

— В тази страшна кула забравих всичко и се научих само да ненавиждам. Ще тръгна с теб навсякъде като яростна тигрица, а не като предишната безгрижна Гюл-Джамал…

Но джигитът вече не слушаше думите й. Заслонил очи с длан, той се вглеждаше натам, накъдето се носеха кълбата дим и прах.

— Какво са сторили тези безумци! Виж: великата река Джейхун е излязла от коритото си и се движи към нас… Тя помита домовете; те се разхвърчават като детски играчки… Тези тъпоглави, безпощадни диваци са разрушили древния бент, който вече хиляда години сдържа течението на могъщата пълноводна река[132]… Сега реката ще помете всичко по пътя си, ще залее и погуби целия многолюден град… Гюл-Джамал, трябва незабавно да бягаме от тази стара кула: под напора на водата тя ще рухне и ще ни смаже…

Вече голяма част от града бе разрушена от непрестанните щурмове на пленниците, които монголите подкарваха към твърдината. Жителите на Гургандж продължаваха да се защитават с отчаяна ярост. Монголите завземаха квартал след квартал. Привикнали да се бият сред полето, на коне, те трудно се придвижваха по тесните улички, затрупани с отломки от горящите постройки, но продължаваха упорито да настъпват и поразяваха защитниците с дълги стрели.

Най-яростните бойци бяха занаятчиите на Гургандж; те знаеха, че ако ги пленят, участта им е предрешена: най-изкусните и силните враговете ще изпратят в далечната си родина, а останалите, непригодните, ще убият.

Жените и девойките се сражаваха на стените и покривите на домовете редом с бащите, мъжете и братята си. И ако някой от тях, поразен от стрела паднеше, то жените безстрашно струпваха пред ранения заслон от тухли и пръст, за да го предпазят от нови стрели.

Героичната защита на Гургандж написа една от най-необичайните страници в печалната повест за гибелта на великия Хорезъм; другите градове по-често показваха сляпа доверчивост към монголите, малодушие и слабост, затова загинаха безславно. Около Гургандж нашествениците загубиха много свои воини и костите на загиналите образуваха цели хълмове, които после се виждаха с години сред развалините.

Когато останаха непревзети само три квартала, измъчените, изранени защитниците на Гургандж решиха да се предадат и изпратиха избрани лица при хан Джочи, за да измолят милост и пощада. Синът на Чингис хан отвърна:

— За какво мислехте по-рано? Защо не проявихте покорност, когато войската ми приближи към града? Сега, когато съм загубил толкова много от най-добрите си бойци, мога ли да забраня на воините си да наситят яростта си с грабежи? Никаква пощада няма да има за вас.

Монголите се нахвърлиха върху оцелелите части на града. Едни от защитниците взеха в плен, други убиха, разграбиха цялото имущество.

По заповед на хан Чагатай, който не искаше перлата на Хорезъм, Гургандж, да остане на по-големия му брат, разрушиха главния бент, разпределящ водата за цял Хорезъм. Водната стихия наводни огромния град и отнесе сградите. Градът много години след това беше под вода. Който се спаси от татарите, се удави във вълните на разлятата река или загина под развалините. Запазиха се само няколко здания: част от стария Дворец Кешки-Ахчак, построен от тухли, и две шахски гробници.

Водата на разбушувалата се река потопи също и няколко други града от Хорезъм, а самата река измени течението си и дълго време минаваше през пясъците до Абескунско море.

По време на отчаяната защита на Гургандж Хаджи Рахим се намираше на стените сред сражаващите се. Тъй като знаеше арабските начини на превързване и лечение на рани, помагаше на пострадалите.

Когато внезапно се разля река Джейхун, той два дена прекара върху високата тухлена гробница-мавзолей на шах Текеш. В плаваща наблизо лодка се оказа, че кормчия е вече познатият на дервиша ковач Керим Гулем. Той го взе в своята лодка и заедно плаваха по бушуващата водна шир, спасявайки всеки, когото можаха. Не им се удаде повече да срещнат Кара-Кончар и Гюл-Джамал. Много по-късно Хаджи Рахим неведнъж чуваше приказката на мадаха[133] за подвизите на Кара-Кончар, който ловеше монголи в Каракум, и за безпределната му любов към пастирката Гюл-Джамал, насила отведена в харема на последния шах на Хорезъм.

Мадахът завършваше приказката с описанието на разливането на реката, сринала славния и богат Гургандж. В този поток разбушувана вода попаднал и Кара-Кончар, няколко човека видели как отчаяно се бори с вълните, за да спаси Гюл-Джамал, но и двамата изчезнали в бурния поток… На едно място, където се издига възвишение, намерили две тела: Гюл-Джамал и Кара-Кончар лежали един до друг, и малката ръка на тюркменката била хваната от могъщата длан на Кара-Кончар…

Мадахът завършваше приказката си с поучение: „Истинската любов не умира, чак до смъртта…“ Но ако при това девойките започваха да плачат, той добавяше: „Знаещи хора ми казаха също и друго: известието за смъртта на Кара-Кончар във вълните на Джейхун е невярно, той изплувал на своя верен кон и спасил Гюл-Джамал. Отвел я в сърцето на Каракум, в юртата си близо до кладенеца Бала-Ишем. Там живели щастливо много години, което го пожелавам и на вас!“

Глава десета

Хаджи Рахим при младия Бату хан

Не презирай слабото дете —

Може да се окаже, че е дете на лъв.

Арабска поговорка

Хаджи Рахим трудно се добра през буйстващите монголски отряди до лагера на Джочи хан. Закрепената на калпака му златна пластинка със сокола го пазеше и го доведе до бялата юрта на владетеля на северозападната част на великото монголско царство. Хаджи Рахим бе чувал, че Джочи хан, най-големият син на страшния Чингис хан, е единственият от всички в обкръжението на монголския владетел, който се осмелява да спори с него. Но се говореше също, че хаганът не се доверява на първородния си и постоянно го подозира в опит да организира заговор. Ето защо Чингис хан го е направил господар на най-отдалечения краен район, където по-голямата част от земите се налага тепърва да се завоюват. Тогава ханът казал: „Давам ти цялата земя на запад, чак до там, докъдето може да стъпи копитото на монголски кон!“

В бяла юрта, на нисък трон, седеше прибрал крака под себе си, Джочи хан. Той приличаше на баща си по високия ръст, мечешките обноски и хладния поглед на зелените си очи. Различаваше се от безбрадите монголи по дългите мустаци и тясната черна брадичка. Изкусно вплетените в брадата му конски косми преминаваха в тънка плитка, която Джочи замяташе зад дясното си ухо. Пред трона на колене, превели се до земята, покорно очакваше милостта на великия владетел цяла тълпа просители: ханове, улеми, търговци и обикновени хорезъмийци.

Хаджи Рахим гръмко повтаряше: „Я-гу-у, Я-хак!“, като крачеше през гърбовете на просителите и стигна право до трона на Джочи хан. Там спря и се подпря на тоягата си.

Съсредоточеният, мрачен поглед на владетеля се спря на дервиша и Джочи хан попита:

— Какво искаш, кипчакски шамане?

Хаджи Рахим обясни, че е донесъл собственоръчно писмо от великия везир Махмуд-Ялвач.

— Защо толкова късно? Отдавна чакам.

— Бях в обсадения град Гургандж.

— Значи си бил с враговете ми?

— Да, като лекар помагах на ранените.

Хаджи Рахим отвори края на тоягата си, залепен с восък, и извади навития лист хартия с червен печат. Писарят на Джочи хан разгъна листа и го погледна с учудване.

— Тук са написани само тези думи: „Вярвай на този човек!“

— Ясно и достатъчно! — каза Джочи. — Доведете сина ми, Бату хан!

Нукерите хукнаха и скоро се върнаха. Пред тях подтичваше момче на около девет години, с малък лък и три червени стрели[134]. То се измъкна от двамината старци, които се опитваха да го държат за ръка. Дотича до Джочи хан, с привичен жест падна на колене, докосна с чело килима и скочи, като гледаше всички с блестящи кафяви очи.

— Това е синът ми Бату хан! — каза Джочи, като стрелна момчето с очи. — Помолих предания Махмуд-Ялвач да ми изпрати учен мирза, който да научи сина ми да чете, пише и говори на този език, на който общуват моите нови поданици, жителите на Хорезъм. Ще съумееш ли да си такъв учител?

— Мога да науча момчето да чете книги на тюркменски, персийски и арабски и ще го сторя с радост — отвърна Хаджи Рахим. — Само не мога да обяснявам свещените книги, както го правят имамите в мечетите. Занимавам се с тези книги, в които се описват пътешествията из света и в които се казва какво е добро и зло, какво е любов към родната земя и дълг на всеки човек…

— Това е полезно и добро! — отсече Джочи. — Такъв учител ще помогне синът ми да свали кожата на дивак и да стане владетел на народи. Бату, слушай новия си учител! А на теб, мирза, ти разрешавам да биеш сина ми с пръчка…

Момчето се обърна.

— Ако ще ми разказва за богатири и за войни, аз може все пак да го слушам.

Хаджи Рахим отвърна на детето:

— Ще ти разкажа за завоеванията на ромейския пълководец Искендер Двурогия. Този цар, още когато бил съвсем млад, завоювал много страни, чиито царе имали и оръжия, и съкровища, и войска, много повече от него, но всички били разбити от Искендер.

Момчето се обърна към дервиша и с любопитство започна да го разглежда.

— Как хан Искендер е стигнал до такава победа? — попита Джочи хан.

— Казват, че когато запитали самия него, той отвърнал: „Не угнетявах поданиците на завоюваните страни“.

Джочи хан погледа сина си и каза:

— Баща ми, единственият и величайши Чингис хан, завоюва половината свят, а Искендер Двурогия — другата половина. Какво ще остане да завоюваш ти, Бату хане?

Момчето отвърна без да се замисля:

— Ще отнема всички земи на Искендер!

От този ден Хаджи Рахим остана в лагера на Джочи хан като учител на сина му Бату. Занимаваше се с него няколко години до внезапната гибел на Джочи хан от ръката на наемен убиец. По време на лов с хайка, ханът препусна след елен и се отдели в тръстиката от нукерите си. Намериха го много трудно. Лежеше с прекършен гръбнак, по монголски обичай. Тайнствените убийци се скриха и не бяха намерени. Някои шепнеха, че са били изпратени от самия Чингис хан[135]. Джочи беше още жив, но не можеше да каже нито дума или да помръдне с ръка. Само очите му гледаха печално и мрачно, докато не се затвориха навеки.

В това време пристигна, завърнал се от похода на запад, прославеният пълководец Субетей-багатур. Той постави момчето Бату хан на седлото си и каза:

— Тук те очаква същият край, който застигна повелителя ми Джочи хан. Ще дойдеш с мен в Китай, където ще се научиш на воинско дело. Ще те възпитам като роден син и ще те направя пълководец.

Като се раздели с Бату хан, Хаджи Рахим отново остана самотен скиталец. Той много тъгуваше за по-младия си брат Туган, който изчезна в Гургандж по време на разлива на реката. Загинал ли е Туган, или се е спасил от вълните на реката и от мечовете на монголите? Скита ли се из други области свободен, или е роб? За това Хаджи Рахим мислеше постоянно и чакаше деня, в който отново ще се срещнат.

Дервишът обиколи различни градове, навсякъде разпитваше очевидци на скръбните дни, които преживя народът на Хорезъм по време на нахлуването на безпощадните монголи. Записваше достоверните разкази и накрая реши да напише цяла книга за Чингис хан, за това, как той стана могъщ и поиска да завладее целия свят, и за това как всичко там, откъдето минаваха монголите, загиваше и се превръщаше в пустиня.

Част четвърта

Битката при Калка

Глава първа

Заповедта на Чингис хан

… Видът им беше ужасен и навяваше ужас. Нямаха бради, само някои имаха малко косми над устните и по брадичката. Очите им бяха тесни и бързи. Гласът — тънък и остър. В телосложение бяха яки и живееха дълго.

Киракос, арменски историк 13-ти век

През пролетта на годината на Дракона (1220), през месец Сафар (април) Чингис хан извика при себе си двама пълководци, изпитани при изпълнение на най-трудните задачи стария едноок Субетей-багатур и младия Джебе-нойон[136].

Те незабавно се явиха в копринената юрта на „разтърсилия Вселената“ и паднаха на плъстената постелка пред златния трон. Чингис хан седеше на петата на левия си крак, обгърнал с ръце дясното си коляно. От кръглата му лакирана шапка с голям изумруд висяха опашките на черно червеникави лисици. Жълто-зелените му котешки очи гледаха отегчено двамата преклонени непобедими багатури. „Единственият и величайши“ заговори с нисък хриплив глас:

— Разузнавачи ми съобщиха, че синът на жълтоухото куче, Хорезъм шахът Мохамед, тайно е напуснал своята войска. Прикрива следите на бягството си, но неотдавна е видян при преминаването на река Джейхун. Носи със себе си несметни богатства, натрупани за сто години от шаховете на Хорезъм. Трябва да го заловим, преди да събере втора голяма войска… Давам ви двайсет хиляди конници. Ако се окаже, че шахът има такава войска, постъпете както решите — можете ли да я сразите, ще се въздържите ли от бой… Но веднага ни известете! Тогава ще изпратя Тохучар-нойон и той сам ще се справи там, където вие двама не можете да победите… Само че ние мислим, че нашата заповед е по-силна от цялата войска на Мохамед. Не се връщайте, докато не можете да ми довлечете Мохамед във вериги! Ако сразеният от вас шах избяга с няколко спътника, за да се скрие в непристъпни планини или мрачни пещери, или, като хитър вълшебник, изчезне от очите на хората, то вие като черен ураган се спуснете из владенията му… На всеки град, който прояви покорност, ще окажете снизхождение и ще оставите там малка охрана и строг управител… Но всеки град, който се опита да се съпротивлява, превземайте! Не оставяйте камък върху камък и превръщайте всичко във въглени и пепел! Ние мислим, че тази наша заповед няма да ви се стори трудна за изпълнение…

Джебе-нойон се изправи и попита:

— Ако шах Мохамед под чуден образ ни избяга все по-далеч на запад, колко време да го преследваме и отдалечаваме от златната ти юрта?

— Ще го преследвате до края на света, докато не видите Последното море.

Субетей-багатур, изкривен и прегърбен, с хриптене повдигна глава и изхърка:

— А ако шах Мохамед се превърне в риба и се скрие в морската бездна?

Чингис хан се почеса по носа в основата между очите и погледна недоверчиво Субетей.

— Хванете го преди това! Разрешаваме ви да тръгвате.

И двамата пълководци се изправиха и поеха към изхода.

В същия ден с двадесет хиляди монголски и татарски конника се понесоха на запад.

Глава втора

Съобщение за „Величайшия“

Като изпълняваха задачата, възложена им от Чингис хан, пълководците му Джебе-нойон и Субетей-багатур с два тюмена конници две години обикаляха из долините и планинските дебри на Северен Иран, търсейки следите на избягалия владетел на Хорезъм, шах Мохамед. Нищо не можаха да намерят. А народната мълва им донесе, че Хорезъм шахът е напуснал родината си и след това, изоставен от всички, умрял на самотен остров в Абескунско море.

Тогава Джебе и Субетей извикаха един монгол, който умее да пее старинни песни за битките на богатирите и бавно му изпяха своето съобщение за „единствения и величайшия“. Накараха монгола да повтори думите им деветдесет и девет пъти[137] и след това го изпратиха при Чингис хан в лагера му в равнината, близо до град Несеф[138], богат на зелени поля и чиста вода. И тъй като пътят все още беше опасен заради нападенията и грабежите на гладните шайки бегълци, напуснали изгорените от нашествениците градове, за охрана на пратеника бяха отделени триста надеждни нукери.

Вестителят през целия път пееше стари песни за монголските сини степи, за гористите планини, за девойките на река Керулен, които приличат на алените пламъци на огъня, но нито веднъж не изпя съобщението, което изпратиха багатурите. Когато стигна до лагера на Великия хаган, след като мина през осем поста на телохранители тургауди и се пречисти от дима на свещените огньове, пратеникът се приближи към жълтата шатра и спря пред златната й врата.

От двете страни на входа стояха два необичайно красиви коня: единият бе млечнобял, другият — светлокестеняв с черна грива и опашка, и двата завързани с бели въжета към колчета, излети от злато.

Изумен от такъв разкош, куриерът монголец падна ничком на земята и лежа дотогава, докато два силача — тургауди не го подхванаха под мишници и не го въвлякоха в юртата, където го хвърлиха на килима пред Чингис хан.

Монголският владетел седеше, прибрал крака под себе си, на широк трон, покрит със злато.

Със затворени очи, застанал на колене, вестителят изпя заученото съобщение звънливо на висок глас, както беше свикнал да пее монголските песни за богатири:

Съобщение за величайшия от усърдните му нукери

Субетей-багатур и Джебе-нойон.

Синът на безопашата лисица, Хорезъм шахът Мохамед,

завърши живота си в колибата на прокажените,

а змийчето му, непокорният Джалал,

изпълзя през иранските планини

и там изчезна безследно като дим.

Приключихме с тях! Тръгваме към Кавказ

да се бием със срещнатите народи.

Ще изпитаме мощта им, ще преброим войската.

И ще преминем в кипчакските степи,

където ще си починат конете ни.

Ще запомним пътя и ще намерим поля,

за златистия ти кон.

За да можеш да налетиш страховито на Запад.

И да поставиш на колене целия свят.

И той да е в монголски ръце[139].

На света няма сила, която да спре

устремът ни към Последното море.

Там, измили със зелените вълни конските копита,

ще издигнем невиждана могила

от главите, които сме отсекли.

Връз могилата ще поставим отломка скална.

Ще изпишем твоето свещено име.

И чак тогава конете ще обърнем на Изток,

за да препуснем по обратния път

отново към златната ти юрта.

Като завърши песента, пратеникът, който досега беше със затворени очи, погледна за пръв път в свирепите очи на недостъпния за обикновените монголи владетел. Поразен, отново се просна ничком. Чингис хан седеше невъзмутим, непроницаем, с притворени очи и като кимаше с вече сивеещата си рижа брада, почесваше голата си пета. Погледна уморено лежащия пред него вестител и каза:

— Гърлото ти е като на дива гъска… Заслужаваш награда… — порови се в жълта копринена торбичка, провесена на страничната облегалка на трона, извади бучка захар и я пъхна между треперещите устни на пратеника. След това каза:

— Още е рано да хваля Джебе-нойон и Субетей-багатур. Да видим дали походът им ще завърши успешно… Отговорът ни ще изпратим с нарочен пратеник.

С едно движение на пръстите хаганът освободи куриера. Заповяда да го нахранят и напоят с кумис, а също и достойно да нагостят съпровождащата го охрана. На другия ден изпрати всички обратно да догонят отишлия далеч напред монголски отряд.

Измина една година и не идваха никакви известия от поелите на запад монголи. Веднъж Чингис хан каза няколко думи на секретаря си, уйгурът Исмаил Ходжа, и заповяда пратеник, накичен с камбанки и със соколови пера на шапката (знак за спешност) да отнесе запечатано писмо (никой не знаеше съдържанието му). Заръча на военачалника Тохучар да го охранява с тюмен от десет хиляди конника.

— Ще стигнеш, ако трябва, и до края на света, но ще намериш Джебе-нойон и Субетей-багатур. Там, пред очите ти, пратеникът трябва да предаде писмото ни на Субетей-багатур ръка в ръка. Те сега са стигнали толкова далече, че ги притискат тридесет и три възмутени народи. Време е да им помогнем.

Тохучар още същия ден тръгна с отряда си на запад да търси монголите, които се бяха отправили към края на света.

Глава трета

В търсене на последното море

Напред, бързоноги коне!

Сянката ви изпълва народите със страх.

От монголска песен

Както две огромни черни змии, проспали зимата изпълзяват изпод корените на стария платан[140] на поляната и сгрели се на лъчите на пролетното слънце плъзват по пътечките като ту се приближават, ту отново се разделят, всявайки ужас у разбягващите се зверове и у кръжащите с писъци над тях птици, така двата монголски тюмени на стремителния Джебе-нойон и на внимателния, и хитър Субетей-багатур, ту се разтягаха в дълги редици, ту се събираха заедно в шумно и пъстро стълпотворение на коне. Тъпчеха полята около обхванатите от ужас градове и се насочваха на запад. Зад гърба си оставяха само опушени развалини с обгорени, подути трупове.

Този преден отряд на войската на Чингис хан премина през Северен Иран, като разгроми градовете Хар, Симнан, Кум, Зенджан и още много други. Монголите пощадиха само богатия град Хамадан, чийто управител изпрати предварително почетни посланици с подаръци: табун великолепни коне и двеста камили, натоварени с дрехи. Трудна победа удържаха монголите в Казвин, където в града жителите отчаяно се биха с дълги ножове. Казвин бе опожарен.

Хладните зимни месеци прекараха в пределите на град Рей[141]. Отвсякъде им изпращаха стада овни, най-добрите коне и камили с денкове дрехи. Там монголите изчакаха пролетта и когато склоновете на иранските гори се раззелениха под лъчите на веселото слънце, те тръгнаха през Азербайджан. Големият богат град Тавриз им изпрати ценни подаръци. Така те се съгласиха на мир, преминаха покрай него, без да го закачат. Отправиха се към Кавказ, където целта им беше столицата на Арана — Ганджа. Но не се решиха да щурмуват този град, поискаха сребро и дрехи и когато ги получиха, продължиха пътя си към Грузия.

Силната грузинска войска застана на пътя им. Субетей с главните си сили вървеше отпред, а Джебе с пет хиляди конника се беше скрил в засада. При първия сблъсък монголите лъжливо обърнаха в бяг. Грузинците вече не бяха нащрек и се втурнаха след тях. Татарите на Джебе се хвърлиха от засада, а конниците на Субетей се върнаха обратно, обкръжи грузинците от всички страни и ги избиха. В тази битка загинаха тринайсет хиляди грузинци.

Но монголската войска не се осмели да навлезе дълбоко в тази страна, пресечена от планински теснини, прославена с много войнственото си население. Ето защо я напусна. Воините казваха, че им е тясно в кавказките планински клисури. Търсеха степ, където свободно да пасат конете си. След като покориха град Шемах, монголите се насочиха към Ширвански Дербент. Тази крепост се издига в непристъпна планина и запречва пътя на север. Джебе-нойон изпрати при ширванския шах Рашид, скрил се в крепостта, пратеник с искане:

— Изпрати ми твоите знатни бекове, за да сключим с теб приятелски мир.

Ширванският владетел изпрати десетима старци от знатни родове. Джебе посече един горд бек пред очите на останалите и поиска:

— Дайте ми надеждни водачи, за да може войската ни да премине през планината. Тогава ще ви пощадим. Ако водачите се окажат недобросъвестни, то вас всички ви очаква такъв край.

Ширванските бекове отвърнаха, че ще се подчинят, преведоха монголската войска, заобикаляйки Дербент, през планинските пътеки и показаха пътя към кипчакските равнини. Тогава монголите пуснаха старците посредници и се отправиха по-нататък на север.

Глава четвърта

В страната на аланите[142] и кипчакците

В Северен Кавказ Джебе и Субетей пристигнаха в страната на аланите, където от обширните северни степи в помощ на аланите се събраха много лезгини[143], черкези и кипчакци. Монголите се биха с тях цял ден до вечерта, но силите оставаха равностойни и никой не удържа победа. Тогава Джебе изпрати шпионин при най-знатния кипчакски шах Котян, за да му прочете следното писмо:

„Ние, татарите, както и вие, кипчакците, сме една кръв и един род. А вие сте се съюзили с други племена срещу братята си. Аланите са чужди и на нас, и на вас. Нека сключим нерушим договор да не воюваме един с друг. За това ще ви дадем толкова злато и богати одежди, колкото пожелаете. А вие самите си отидете оттук и ни оставете сами да се разправим с аланите.“

Монголите наистина изпратиха на кипчакците много коне, натоварени с ценни подаръци и кипчакските ханове се съблазниха, предателски напуснаха аланите през нощта и отведоха войската си на север.

Тогава дивите отряди нападнаха аланите, разгромиха ги и се понесоха из градовете им, като подлагаха всичко на огън, грабеж и убийства. Аланите обявиха, че напълно се покоряват на Чингис хан, а частите им се присъединиха към монголските отряди.

След това, като ги нямаше вече острите мечове на аланите, Джебе и Субетей внезапно поведоха тюмените си на север в степта, към кипчакските чергарища. Уверени в мира и в своята безопасност, кипчакските ханове с отделни отряди се разотидоха по своите селища. Монголите ги догониха, разпердушиниха главните пасища и взеха цялото им имущество, което беше много пъти повече от онова, което бяха дали в отплата за измяната им.

Тези от кипчакците, които живееха далече в степта, чули за нападението на монголите скочиха на камилите си, натовариха вещите си и побягнаха кой както свари — едни се скриха в блатата, други — в горите. Мнозина стигнаха чак до руските и унгарските земи.

Монголите преследваха бягащите по бреговете на Дон, докато не ги изтласкаха в сините вълни на Хазарско море[144] и там мнозина се удавиха. Останалите живи кипчакци направиха свои коняри и пастири, за да пазят събраните отвсякъде стада и табуни коне.

След това отидоха на Хазарския полуостров и нападнаха Судак, богатия крайморски кипчакски град. Към него по-рано идваха много чуждестранни кораби с одежди, тъкани и други стоки. Кипчакците ги разменяха за роби, черно-кафяви лисици и катерички, а също и за бичи кожи, с които бе прославена кипчакската земя.

Като разбраха за приближаването на монголите, жителите на Судак побягнаха, част от тях се качиха на кораби и отплаваха през морето в Требизонт. Джебе и Субетей разграбиха града и отново се върнаха на север, за да си починат в кипчакските станове, където останаха повече от година.

Тук се простираха ливади с обилна трева и плодородни поля, орани от роби, и бостани с дини и тикви. Имаше многобройни стада от едри крави и тънкоруни овни. Монголските воини хвалеха тези степи и казваха, че конете им тук се чувстват толкова свободно, колкото и на бреговете на Онон и Керулен. Но родните степи са им по-скъпи и няма да ги сменят с които и да е други. Когато приключат със завоюването на света, всички монголи искат само едно — да се върнат на брега на родния Керулен.

Джебе и Субетей с отрядите си скоро достигнаха Шарукан[145] — главния град на кипчакците. В него имаше и каменни постройки, наполовина вкопани в земята, и хамбари със складирани чуждестранни стоки, но преди всичко бе изпълнен с разглобяеми юрти, в каквито живееха както хановете, така и обикновените номади. През пролетта те се преместваха от града в степта, а зиме отново се връщаха в града.

С пристигането на нашествениците задморските търговци, които се страхуваха от война, престанаха да търгуват със степта. Град Шарукан, разграбен и опожарен, опустя, а монголската войска отиде в Лукоморие[146].

Там образуваха поселища — курени, в низините между хълмовете, за да се предпазят от ветровете. Всеки курен се състоеше от пръстен от няколкостотин юрти, взети от кипчакците. В курена се наброяваха хиляда воина. По средата на всеки кръг беше голямата юрта на хилядника с неговия висок рогат бунчук[147] от конски опашки. Около юртите, привързани към железни колове, чакаха винаги готови за поход оседлани коне с изопнати поводи, а останалите животни пасяха в огромни табуни из степта под надзора на кипчакските коняри.

Монголската войска продължи, да съблюдава строги закони — „ясите на Чингис хан“[148] — лагерите бяха обкръжени от тройна верига часови. В степта, по главните пътища, водещи в земите на болгарите, урусите и угрите[149], се криеха стражеви постове. Те залавяха всеки, който вървеше из степта, разпитваха го, след това пращаха при Джебе-нойон онези, които знаеха новини за съседните племена, а останалите убиваха. Заедно с много нукери в юртите бяха дошли и монголските им жени и деца, тръгнали на поход още от далечната родина, а също и жени и деца, пленени по време на път. Монголките бяха облечени така, както и нукерите, и беше трудно да се различат веднага. Понякога те участваха в битките, но обикновено водеха камилите, товарните коне и коли, в които се пазеше полученото при деленето на плячката. Жените наглеждаха и пленниците, които носеха дамга на собственика, жигосана на бедрото им, и им заръчваха различни работи. Заедно с пленниците дояха кобилите, кравите и камилите и по време на лагеруване варяха храната в медни или каменни котли.

Малките деца, родени по време на походите, или взети по пътя, по време на преходите седяха в талигите или в кожени торби, преметнати на товарните коне, както и на гърбовете на яздещите монголки.

В степта, встрани от монголския лагер, се простираше сборният табор на воини от различни племена, присъединили се по пътя към монголите. Там можеха да се видят и тюркменски пъстри юрти, и тангутски червеникави шатри, и черните шатри на белуджите[150], и простите колиби от пръти на аланите или на конници от неизвестно племе. Цялата тази разнородна орда, подгонена от дивите азиатци, първа беше хвърляна в атака, а след боя събираше останките от плячката, която заграбваха воините на Чингис хан.

Глава пета

В татарския лагер край Калка

Субетей-багатур заповяда да опънат юртата му на висок хълм край морския бряг, около устието на ленивата мътна река.

Нукерите весело изпълниха заповедта, защото предчувстваха престой и отдих. На дванайсет камили докараха няколко събрани юрти. На камилите седяха изплашени кипчакски пленници с островърхи плъстени шапки. Докато поставяха полукръглите решетки и обтягаха върху тях бели плъстени парчета, които здраво привързваха с пъстри тъкани въжета, те пееха, каквото искаха монголите. Субетей запита начумерен:

— Защо три юрти?

— В едната ти ще размишляваш, другата е за любимите ти ловни барсове, а без трета не може — в нея затворихме за теб най-красивите кипчакски пленнички, които умеят да пеят и танцуват.

Субетей възрази:

— Угга! (Не!) Нека във втората юрта реват барсовете, а в третата нека да ми готви старият Саклаб. Кипчакските пленнички да не ми пречат в похода — раздайте ги на стотниците.

С котели, големи дървени лъжици и дълги ножове на пояса си, Саклаб се разположи в третата юрта. Високият, мършав и костелив роб с посивели коси бе пленен от татарите на пътя край Астрабад. Нукерите обясниха тогава на Субетей: Този старик урус е бил готвач на мирзата на самия Хорезъм шах Мохамед и е намислил да избяга в родината си. Говори на всякакви езици и умее да готви всякакви ястия. Ще ти приготвя и пилаф с бадеми, и чилаф[151] със сливи, и кайма от грах, и каймак от сметана, и халва, и баклава. С него е и ето този мълчалив юноша на име Туган. Той ще помага на Саклаб да приготвя храната.

Тогава Субетей се разсърди и каза:

— Стига ми и само старикът, за да ми приготви обяд. Не ми трябват никакви помощници. Всеки обича да помага край котела. Този юноша въоръжете с меч и му дайте от табуна плешив, дръглив кон. Пратете го в предната стотна и нека там се учи на военно дело. Ако от него стане добър воин, то скоро ще получи и добър кон, и седло, и броня. А ако е лош воин, ще го убият в първата схватка. Няма да е голяма загуба!

В юртата с бял връх, обърната с отвора си на юг, към морето, Субетей седеше на възглавница до входа. Дълго гледаше с удивление сивото неспокойно море, където и водата, и вятърът, и рибите, а дори и летящите над вълните птици са съвсем различни от тези в сините езера на монголските степи. Отдалеч се засилваха към брега еднообразни вълни и в мъглата на синевата понякога се показваха белите платна на чуждестранни кораби — но се бояха да се приближат към заетата от татарите земя.

Тук са свободната степ, високата трева, езерцата с плаващи птици. Наоколо пасе добитък, заграбен от кипчакците: биковете бяха бели и дългороги, овните — тлъсти, отглеждани предимно за месо, също бели; и плъстта при кипчакците е бяла, и юртите също. Воините на Субетей всеки ден ядяха месо и, без да се занимават с нищо, се търкаляха на персийки килими. Понякога монголските ханове-хилядници излизаха на лов със соколи или устройваха надбягвания, за да изпитат конете — своите, монголските, и плячкосаните по пътя: тюркменски, персийки, кавказки и други.

Нагоре по течението на река Калка, вторият пълководец — Джебе-нойон, опъна юртата си върху една могила насред степта. Наоколо се простираше зелена равнина. През нея на север се спускаше веригата стражеви могили.

Въпреки че и Субетей, и Джебе бяха изпратени от Чингис хан на запад едновременно и с една и съща задача, двамата пълководци невинаги се понасяха, винаги спореха и всеки се стараеше да покаже грешката на другия. Чингис хан изпрати съперниците с хитра мисъл наум. Неведнъж беше правил същото и с други свои нукери, възлагайки една задача на двама — та нали съперниците винаги се стараят да се отличат.

Джебе, стремителен в походите, постоянно се откъсваше напред. Отрядът му неведнъж бе попадал в най-опасни положения. Той изкусно се измъкваше от напиращия противник, но когато вече отвсякъде го заплашваше гибел, се появяваше и го измъкваше Субетей. Той нападаше неприятеля със сплотените редове на тежката монголска конница, в която нукери и коне бяха покрити с железни китайски брони.

Високият, строен Джебе, със стъклени неподвижни очи, който никога не се усмихваше, след битката отиваше при Субетей, покрит с прах и изпръскан с кръв. Седнал край огъня, надълго и нашироко обясняваше, че не е направил никаква грешка, че враговете били прекалено много. А Субетей се подсмихваше доволен, че отново бе спасител за Джебе, и му предлагаше по-добре да не обяснява грешките си, а да опита младото овнешко, печено на шиш, което както при самия Хорезъмийски падишах бе шпиковано с чесън и фъстъци.

Джебе беше горд, самоуверен, избухлив. Мислеше, че не може да сгреши никъде, защото от шестдесет крачки можеше със стрела да уцели главата на бягащ лалугер. За точното око и стремителността си бе наречен „Джебе“ — стрела[152]. Под това име го знаеха във войската, въпреки че истинското му беше друго. Преди битка той винаги оглеждаше местността, носейки се на висок кон по опасните места напред, и неведнъж телохранителите тургауди едва го спасяваха от гибел.

Субетей, със снопчета сиви косми по брадата, изглеждаше като старец; никой не знаеше на колко години е всъщност. Някога в младостта си бе получил рана в рамото, мускулите му бяха прерязани. От тогава дясната му ръка остана сгърчена и той действаше само с лявата. Лицето му бе разсечено през лявата вежда, от което лявото око бе винаги затворено, а дясното, отворено широко, сякаш вижда през всичко и всеки.

Всички нукери във войската говореха, че Субетей е хитър и внимателен като стара лисица с прегризан крак, злобен като барс, попаднал в капан — със Субетей няма защо да се страхуваш от никой враг и с него няма да се затриеш.

Джебе упорито обмисляше плана на пътя, по който да стигнат до Последното море, миещо бреговете на Вселената. Съобщението за Чингис хан, изпратено с песента на пратеника, измисли Джебе, а Субетей само кимаше, поклащайки глава, и се подсмихваше:

— Далеч ли ще стигнеш? И скоро ли ще се появи мястото, откъдето ти, като сайгак, ще побегнеш обратно и на мен за последен път ще ми се наложи да те измъквам?

Шпионите, наблюдаващи степта, залавяха преминаващите пътници, водеха ги при Джебе и той сам ги разпитваше: за племената, живеещи на запад и на север, за пътищата до тях, за реките и бродовете през тях, за храната на конете, за богатите градове и силните крепости, за войската, оръжието и за това дали се бият добре воините, попадат ли стрелите в набелязаната цел и далеч ли е Последното крайно море.

Глава шеста

Скитникът Плоскиня в татарски плен

Веднъж разузнавачите доведоха при Джебе няколко човека от племе, което не бяха срещали преди. Занимаваха се с превоз на пътници със салове и лодки. Бяха високи, широкоплещести, с гъсти рижи бради, в овчи износени полушуби, кожени панталони и меки пошевни[153]. Сивите рисови шапки бяха килнати над ухо.

— Какви сте вие? Откъде дойдохте? — попита Джебе.

Единият, по-висок и по-едър от останалите, отвърна по кипчакски:

— Наричаме се „бродници“, защото бродим из степите. Бащите и дядовците избягаха тук в степта от князете, търсеха свобода…

— Ако не почитате господарите си и бягате от тях, значи сте разбойници и бродяги?

— Не сме точно разбойници и не сме съвсем бродяги… Ние сме свободни хора, свободни ловци и рибари.

— А ти кой си? — попита Джебе най-високия бродник.

— Аз се наричам Плоскиня! Нашите бродници ме избраха за свой войвода.

Джебе веднага изпрати нукери при Субетей-багатур да му кажат: „Идвай! Заловихме полезни хора“.

Нукерите се върнаха обратно с тези думи: Субетей-багатур седи на килима. Около него е торба с боб. Каза: „Няма да дойда, зает съм…“

Бродникът Плоскиня отбеляза:

— Това означава: „Който иска нещо, отива и си го взема сам“.

Джебе остави под стража всички заловени бродници, а сам тръгна заедно с Плоскиня, обкръжен от нукери.

На угасващото огнено небе рязко чернееха трите юрти на Субетей. Над тях се виеше дим и се издигаха воинските знаци — пръти с конски опашки и биволски рога. Военачалникът седеше в юртата на персийски копринен килим. Осветен от треперливия пламък на огъня, вземаше с лявата си ръка бобови зърна от пъстра торба и старателно ги нареждаше в странни дълги редици.

— Кой е този? — попита. За миг спря върху Плоскиня изпъкналото си око и после отново се зае със зърната. — Сядай, Джебе-нойон.

Джебе се отпусна на килима и апатично наблюдаваше какво прави багатурът. Никога не можеше предварително да каже какво ще стори стария барс с прегризана лапа.

Бродникът Плоскиня, висок, строен, с голяма рижа брада, падаща на гърдите му, огледа с пъргави очи юртата и нещо пресмяташе наум. Продължи да стои почтително до входа. Охраняваха го двама въоръжени монголи.

Поглеждайки ръката на Субетей, която бързо преместваше бобчетата, Джебе разказваше какво е чул от пленените, и съветваше да използват Плоскиня като водач.

— А какво правят сега кипчакските ханове? — прекъсна го Субетей.

— Всички се изплашиха — отвърна Плоскиня. — Когато вашите татари се приближиха към града им Шарукан, те се разбягаха — едни в руските предели, други — в блатата.

— Кои избягаха при русите?

— Много избягаха — и първи бяха главният им богаташ Котян, лукоморските половци[154], Токсебичите, Багубарсовите, Бастеевите племена и други.

Субетей се откъсна от боба и се втренчи в Плоскиня.

— А къде е главната войска на Урусите сега?

— Един господ знае.

Монголът се наежи, лицето му се изкриви и отвореното му око запламтя гневно. Той заплаши с кривия си пръст с изгризан нокът:

— Кажи всичко, което знаеш! Не скривай нищо! Иначе ще те пъхна под една дъска, а отгоре й ще кача двайсет нукери. Тогава ще запищиш, че и ще пукнеш…

— Че за какво ми е да мълча?

— Говори, къде са сега уруските князе? Готвят ли се урусите за война?

— Чакай да помисля! — каза Плоскиня, разкрачи крака и впери очи в тавана.

Субетей му хвърли един-два подозрителни погледа и отново започна да премества бобчетата на килима. Накрая изсъска:

— Чуй ме, степни бродяго! Ако ми разкажеш всичко, както си е, ще ти дам и награда. Погледни тук, към бобчетата. Виждаш ли тази редичка — това е река Дон… А тази дълга нишка — това е река Днепър… Приближи се и ми покажи къде трябва да е градът на Урусите — Киев?

Плоскиня пристъпи, но и двата монголски часови се хвърлиха върху него и му смъкнаха пояса с меча. Тогава бродникът внимателно падна на колене и пропълзя към Субетей.

— Така! Разбирам! — каза като мръщеше чело и бутна кожената си шапка към тила. — Ето я нашата Днепър… А това е устието на Днепър при морето, къде е Олеша… А ето тази малка рекичка — това, знайте, е Калка, където стоим сега… Но чуй само, мой светли хане! Та Днепър не тече така направо от север на юг, а е като сгъната в лакътя ръка. Тук, където е рамото — е град Киев, а където е юмрукът — там вече е Черно море. А където лакътят се опира в степта — там в Днепър има остров — Хортица, и около него, значи край лакътя, се събира руската войска. — Плоскиня придвижи бобчетата така, че Днепър се сгъна в ъгъл.

— Колко далеч е оттук до Киев? — попита Субетей. Той извади от торбата заедно с боба шепа златни монети, подхвърли ги в дланта си и ги сложи до себе си.

Очите на Плоскиня блеснаха и той облиза с език сухите си устни.

— А за какво ти е Киев? Руснаците няма да си тръгнат от града. А и дотам оттук е далече, шестстотин версти…

— Какво е „верст“? — разсърди се Субетей. — Не разбирам „версти“!… Кажи ми колко конни прехода са до Киев.

— Ако оттук до Киев тръгнеш с един кон, ще яздиш дванайсет дни. А с два — шест дни.

— Ето че започна да ми говориш разумно.

— Но руснаците от Киев направо в степта няма да отидат. Спускат се с ладии по Днепър до „лакътя“, ето до този ъгъл, до остров Хортица. Тук се прехвърлят на другата страна и там по краткия „Залозни шлях“[155] стигат до тук, до Лукоморие. Дотук с добър конски ход са най-много три-четири дни, а с два коня ще се измине и за два дни.

— Само два дни? — удиви се Субетей. — За два дни русите могат да дойдат дотук от Днепър?

— Виждаш ли, ето тук, от сгъвката, от Хортица, нашите руси често правеха набези над половецките станове. Ако се язди без почивка, за два-три дни ще изминеш разстоянието.

Субетей бе видимо доволен, получил толкова важни сведения. Той се подсмихна, плесна се по коленете, и заповяда да донесат кумис. После подробно разпитваше Плоскиня за пътищата, за бродовете през реките, за войската на урусите; за това какви са техните коне, как са въоръжение воините, добре ли се бият?

— Бият се здраво, най-вече със секири, но и с прости топори.

— Колко е голяма войската на тези уруси?

— Ако всички близки князе доведат в Хортица дружините си: киевските, черниговските, смоленските, галицките, волинксите и другите по-малки, в степта ще се движат петдесет хиляди пешаци, стрелци и конници.

— Значи имат пет тюмена? — каза Субетей и постави пет златни монети около „сгъвката“ при Хортица на Днепър, където започваше степта. — А колко конници ще докарат кипчакците?

— Има-няма — също ще съберат петдесет хиляди[156]. От тази страна на Днепър вече се е струпала безбройна тълпа кипчакци.

Субетей сложи още пет жълтици.

— И така, срещу нас ще има десет тюмени уруси и кипчакци? — отбеляза той и погледна към непроницаемия, мълчалив Джебе. — Помниш ли, Джебе-нойон, с каква войска тръгнахме към Хорезъм от Черни Иртиш… Да покажем сега добри ученици ли сме на „разтърсилия Вселената“ Чингис хан!

Плоскиня, застанал на четири крака, гледаше ту към златните монети, ту към замислилите се монголски ханове. Хитри, зли искри пробляснаха в очите му, когато небрежно попита:

— А ти, светлейши татарски войводо, няма ли да сложиш още няколко жълтици на мястото, където стои татарската ти сила? Похвали се колко е голяма войската ти!

Субетей сви изкривените си пръсти в юмрук и го тикна в лицето на Плоскиня.

— Ето колко е татарската ни войска! А ето какво ще направя с урусите и кипчакците! — Субетей злобно сграбчи десетте оставени златни монети и ги хвърли в торбата с боба. — Всички ще ги напъхам в торбата ми и ще ги изстискам като извара.

Плоскиня отстъпи назад.

— Дай ми нещо от ханската си милост за усърдието!

— Угга! Пари не давам никому, а всички ми носят, и аз всичко изпращам на моя повелител Чингис хан, непобедимия… Впрочем, ти можеш да си заработиш наградата. Имаш ли синове?

— Слава на бога, четирима са.

— Къде са? Далече ли?

— По бродовете на Дон.

— Ще изпратя за тях сто конници, веднага ще ги докарат тук. Ти ще им наредиш да се промъкнат като съгледвачи при урусите и там да разгледат къде са уруските полкове и колко са. Нека разберат какво мислят уруските воеводи, след това бързо да се връщат обратно, за да ми разкажат точно всичко. Тогава ще пусна и теб, и синовете ти на свобода и ще ви дам за награда стадо коне и на всеки по шепа злато. Е, какво се бавиш? Какво размишляваш?

Плоскиня застана здраво стъпил на земята, разтворил крака за опора, тежко въздъхна и каза:

— Отсечи ми главата, прославени хане, но не закачай синовете ми!

Субетей засъска и удари с юмрук по килима.

— Така ли говориш с мен? Хей, нукери! Отведете моя почетен гост в юртата с барсовете и поставете тройна стража. А Саклаб нека го нагости доволно, като хан…

— А краката му да вържем ли? — попита нукерът. — Такъв вълк ще избяга!

— Не забравяйте да му окажете чест и да го вържете със здрава желязна верига!

Глава седма

Тревога в Киев

Вие, с крамолите ваши, започнахте да навличате над руската земя заплахата езическа, от разприте ви непрестанни връхлетя насилието половецката земя…

Полята родни обградете със стена от острите стрели.

За раните на Игор, за руската земя, за буйния Святославич!

Слово за полка на Игор

На левия степен бряг на Днепър, срещу Киев, един сал още в зори бе завладян от по ловците, нападнали го внезапно. Те се качиха на сала и заплашиха със смърт превозвачите като не им позволиха да избягат. От многото хора салът се наклони и се напълни с вода. На пъстър като барс кон пристигна старият тромав половецки хан. Съпровождаше го една стотна джигити. Един от тях яздеше юнашки напред и носеше на дълъг прът ханския бунчук с конски опашки и медни дрънкалки. Друг беше с кожено дайре. Двама пронизително свиреха на пищялки. Един джигит на див, пръхтящ кон, като плющеше с камшик се опитваше да освободи път и ханът да стигне до превоза.

Встрани, пред струпалите се слушатели, мършав прашен странник с торба на гърба, разказваше, че всички половци сега бягат от Дивото поле[157], а след тях препуска непознатото, страшно племе на „татарите“ — „лицата им са без бради, носовете им са тъпи и на всички косите им са чорлави като на вещици. Само при вида на безбожните татари, хората падат и умират…“

— Какви са тия хора? Разкажи ни, Божи странниче, явно е, че си запознат, начетен човек.

Странникът, подпрян на дълга тояга, започна да говори:

— Дойде от изток безбройното множество на някакъв отровен народ, за който не се бе чувало нищо в страната ни, говорещ „татарски“ и още седем езика. Както половците досега пленяваха и убиваха околните народи, така сега настана и тяхната гибел. Татарите не само ги победиха, но ги изкорениха като се установиха на земята им…

— Откъде се е пръкнало това племе?

— За тях споменават сказанията в светите книги, за тях епископ Методий Патаройски свидетелства, че гръцкият цар Александър Македонски, в древните времена изтикал езическия нечист народ на Гоги и Магоги[158] в края на земята, в Етриевската пустиня, между Севера и Изтока. Затворил ги в планините и заповядал да стоят там до свършека на света. И така епископ Методий рече, че в края на света планините отново ще се разтворят и тогава оттам ще излязат Гоги и Магоги и ще плъзнат по цялата земя от изтока до Ефрат, и от Тигър до Понта — цялата земя, освен Етиопия…

— Цялата земя! — възкликнаха в тълпата слушатели.

— Това и нашата земя ли означава?

Странникът продължи:

— А нима не виждате какво става наоколо? Това е знамение за края на времето! Появи се страшна звезда, простряла лъчи на изток в знамение за новата гибел над християните и нашествието на нов враг… Излязоха от планините и ни връхлитат нечистите Гоги и Магоги! Дошло е вече предреченото време. Краят на света е близо!

Чуха се въздишки и плач. Странникът свали плъстената си шапка и слушатели му пускаха в нея гевречета и малки черни монети.

От десния бряг на големи насмолени ладии преплаваха военачалниците на Великия киевски княз. Те разгониха тълпата, разчистиха място за преминаване и помогнаха на стария половецки хан да се качи на сала. В ален копринен чекмен, подплатен със самурени кожи, с бял островръх калпак, поръбен с кожата на червена лисица, и с червени ботуши, обшити с бисерни нанизи, ханът стоеше важно, хванал се за перилата с ръка в кожена „пухкава“ ръкавица. С другата ръка стискаше дръжката на крива сабя, по която блестяха елмази.

Ханът, снажен и величествен, изглеждаше спокоен, само очите му тревожно се взираха в тъмните води на Днепър. Вятърът се усилваше, повърхността на реката се накъдри и вълните се увенчаха с бели гребенчета.

Ханът плати щедро. Превозвачите получиха от него доста шепи сребърни монети и се стараеха с всички сили. Цял ден превозваха огромния керван: отбрани коне, покрити с бродирани чулове, камили, които ревяха от страх, тежки биволици с дълги рога, които се извиваха назад чак до плешките им, преоблечени на самия бряг чуждестранни пленници, смугли, черновежди, украсени с мъниста и ленти. Всичко това се караше в дар на руските князе.

В тълпата се говореше, че всичко това е на най-главния половецки хан Котян, собственик на сто хиляди коне, бродещи из безпределните равнини на „Дивите поля“ с неговата дамга: следата от копитата им беше във вид на полукръг и под него имаше две черти.

— Котян е господарят на степта! Само той може да изведе огромна войска. Неслучайно е дошъл в Киев. Нуждата го е подгонила. И другите половецки ханове са тръгнали с целите си родове към русите и сега преминават Днепър по всички бродове и мостове. Половецките отряди влизат във водата на коне с брони, с щитове и копия… Какво ще става? Не са ли намислили нещо лошо? И весели песни вече не пеят. Само тягостни като камилски стонове, които се дочуват издалеко, когато воините вървят от степта към нас…

В дворците на Великия киевски княз Мстислав Романович[159] бързо се приготвяха за събора: очакваха и по-значимите, и по-малките князе. До всички бяха изпратени вестители с резервни коне, да призовават към защита на руската земя.

На киевския княз не му беше леко да приеме именитите гости — всеки се появяваше с дружинниците[160] си: колкото по-велик беше, с толкова по-голяма свита идваше. Княжеските слуги накараха всички хлебари и месари в Киев да пекат пирози[161] с плънка и пшенични краваи и да ги пращат в двора на владетеля. Сега князът не притежаваше тази сила, която владееше в Киев преди сто години, по времето на Мономах. Тогава под десницата на киевския княз бе почти цялата руска земя: и Киев, и Переславъл, и Смоленск, и Суздал, и Ростов, и даже далечния богат Новгород му принадлежеше изцяло. Тогава му се подчиняваха всички князе, а половците[162] не смееха да шавнат. Той разнесе славата на руското име по всички краища. Но години минаваха, родът на Мономах се разделяше. Князете раздаваха градове и области на синовете си, племенниците и внуците си, и сега Мстислав Романович владее орязан и отслабнал Киев. За последните двайсет и пет години разгромите на руските князе изтощиха града, когато галичаните, владимирците и суздалците, както и повиканите от недобросъвестни князе диви половци „грабеха и палеха древната столица“[163].

Не беше леко на киевчани да възстановят своя престолен град след толкова разгроми, много домове стояха разрушени, с избити прозорци и врати…

Сега отново из степта се надигна беда. Тя събра заедно непримиримите князе, горди и упорити, които бяха враждували помежду си през целия си живот за най-добрия трон, по-доходен град, повече хора. Сега старите врагове, половците, сами изтичаха в Киев, за да търсят подкрепа. Унили и оклюмали, те седяха на тълпи пред вратите на княжия двор. Когато руските князе започнаха да пристигат, половците изтичаха към тях, целуваха поводите на конете, протягаха ръце и викаха:

— Съберете войска! Елате в нашата степ! Защитете ни! Помогнете да се прогонят злите врагове!

Князете, всеки със свитата си, се събираха в Двора на двореца; те стояха поотделно, спореха, понякога обикаляха, за да чуят къде какво се говори, но колкото и да ги умоляваха и канеха управителите на киевските княжески домове, не се качваха във великокняжеските покои за съвещание.

В двора се намираше и половецкият княз Котян, горд, както винаги, около него, скръстили ръце пред коремите си, начумерени и неподвижни, стояха съветниците му с островърхи калпаци, с потъмнели от слънцето и степния вятър лица. Старият преводач от степните бродници обясняваше на хана кой от князете вече е дошъл, как наричат този или онзи и кой е особено влиятелен и силен. Котян, след като обмислеше на кого трябва да се изкаже почит, се приближаваше с поклащане, правеше поклон, при който с мъка докосваше с пръсти земята, и като се изправеше отново с достойнство, поглаждаше полубелите си дълги мустаци и казваше все едно и също:

— Окажи ни помощ, бъди ни брат! Задава се гибел за всички ни! Да застанем всички заедно, да прогоним гибелта. Не отклонявай малките подаръци, приеми моята почит! Никого не съм забравил, на всички искам да окажа уважение — и с тъкани, и с коне, и с добитък, и с пленници.

Към обед слънцето вече се изкачваше, а князете все още стояха всеки отделно и до прегракване спореха из шумния княжески двор: всички чакаха кой пръв ще влезе в залата на киевския княз. Казваха, че княз Мстислав Романович очаква още някого — дали не се надяваше на пратеници от север, от властния и надменен суздалски княз, Юрий Всеволодович, който чака съвет при себе си, във Владимир, и няма да дойде на съвета на князете в отслабналия Киев. Не се вижда също и галицкият княз Мстислав Удатни[164] — той най-настойчиво от всички призоваваше на снем (съвет) и пратениците му притискаха всички: грози ни неминуема беда, идвайте по-бързо!

Изведнъж всички се оживиха и заговориха:

— Мстислав Удатни дойде — и с любопитство, като се изблъскваха един друг с лакти, се опитваха да видят княза, прославен с успешните походи и победи над угрите и ляхите.

Галицкият княз влезе с лека походка, въпреки възрастта си. Спря, обхвана събралите се с живия поглед на черните си проницателни очи, сякаш търсеше някого, и известно време засукваше дългия си мустак. Носеше златен шлем, пробляскващ на слънчевите лъчи, и лека ризница със златни орнаменти — бе готов за бой. Червеният му плащ се развяваше при стремителната му походка. Когато забеляза в дъното на двора хан Котян, се насочи право към него. Ханът се забърза и с протегната ръка тръгна срещу Мстислав. Допряха рамо до рамо и възрастният владетел притисна глава към гърдите на галицкия княз. Белият калпак на Котян падна в прахта и всички видяха, че раменете на половецкия хан конвулсивно потрепват.

— Плаче! Нека плаче! — зашепнаха в тълпата. — Тези злодеи немалко наши хора поробиха, сега сами ще разберат какво означават горчивите сиротни сълзи! Мстислав е женен за дъщерята на хана, затова и се старае за богатия си тъст!

Дружинниците съобщиха на киевския княз за пристигането на Мстислав Удатни. Само че Мстислав Романович все още се бавеше и не излизаше през главния вход, за да посрещне братовчед си — пречеха старите сметки! А Мстислав, прегърнал Котян, се отдалечи с него в края на двора и двамата дълго стояха там и разговаряха.

Отново всички зашептяха и се чу възклицание:

— Суздалците дойдоха! Ще имаме силна подкрепа! Къде сме тръгнали без суздалците! Не, не са суздалците, а младият ростовски княз Василко Константинович.

В двора влезе строен, млад воин. Светъл мъх едва покриваше брадичката му. И той, като Мстислав Галицки, бе готов за бой — в ризница и стоманен шлем и с дълъг прав меч на пояса. Беше с ален, извехтял плащ. Целите му дрехи бяха в прах и мръсотия, видно бе, че тъкмо е слязъл от коня. До него креташе старец с дълги посивели коси, падащи върху раменете му; на ремък от полуобработена кожа, преметната през рамо, висеше гусла[165].

— Това е слепият певец! Славният певец Гремислав! По-рано беше воевода, неведнъж е громил половците, а рязанският княз Глеб от злоба го хвърли в тъмница, ослепи го и го държа три години. Там, в заточение, Гремислав започна да съчинява песни и го измъкнаха от затвора. Оттогава броди от един град в друг и пее за старите времена. Днес значи ще чуем певеца!

Младият княз Василко с приветлива усмивка и с уважение към по-възрастните князе обиколи всички. Те сами тръгваха към него и питаха:

— А защо не идват суздалците! Ти си им съсед, ти знаеш, защо ги няма? Великият суздалски княз Юрий Всеволодович ти е роден чичо, придума ли го?

— Все още мисли! А дали ще дойде — това и ведуните[166] не могат да кажат…

От главния вход на княжия дом излязоха по двама десетина дружинници, всичките подбрани, еднакви и хубави, в ризници и шлемове и с къси копия. Спуснаха се по стъпалата и се спряха от двете страни на стълбата, очаквайки княз Мстислав Романович. Той излезе бавно, като се подпираше на жезъл с позлатен орел. Строгите очи изпод прави вежди гледаха уморено и нерадостно. Леко раздвоена брада със сребърни нишки, кръст и златна иконка на гърдите, брокатен кафтан — целият иконописен облик на княза говореше повече за църковно бдение и нощни молитви, отколкото за грижи и мисли за война. Князът, накуцвайки леко, се спусна по стълбата и спря на последното стъпало.

— Моля милост, скъпи гости! — каза с тъжен, съвсем потиснат от грижи глас.

Всички князе в двора започнаха изведнъж да викат един през друг:

— Защо ни извика? За да спасяваме дивите половци ли? Чумата да ги тръшне! Без тях ще ни е по-добре! Нека сами да се спасяват, а ние погледаме!

Тромавият хан Котян се отдели от тълпата и, поклащайки се на кривите си крака, забърза към входа. Докосна с ръка земята и обшитата със злато дреха на княза и задъхвайки се каза:

— Княже пресветли! Преди бе милостив към мен, както и аз към теб! Бъди ми бащица! Помогни да прогоним злобния народ на Чингис хан! Като вълци препускат по земите ни злодеите, наречени татари. Цялата ни земя отнеха, а утре ще дойдат при вас и вашата руска земя ще вземат. Защитете ни! Ако не ни помогнете, днес ще бъдем избити всички, а вие, руснаците, ще бъдете избити утре! Трябва да се обединим в една обща битка.

— Не предизвиквай съдбата! Какви ги наприказва — чуха се недоволни гласове. — По-тихо, оставете да говори, какво само напразно лаете!

Други възразяваха:

— Половците са наши врагове! Сега са в земите ни без сила и мощ. Да ги избием и да завземем богатствата им!

Нови гласове, надниквайки се взаимно, се смесваха в див шум. Киевският владетел се озърташе безпомощно, вдигнал ръце. Виковете се усилваха.

Тогава Мстислав Удатни, решителен и бърз, се качи на стъпалото пред входа.

— Преславни князе и честни воеводи, и всички вие руски храбреци! — започна той. — Не сме ли всички ние синове на една земя, на святата руска земя? Да забравим старите спорове и разпри, и войните с половците! И ние сме ги побеждавали и убивали, и те са ни разгромявали… Сега настанаха тежки дни и за тях, и за нас. Когато настъпва нов, неведом враг, по-добре дружба, отколкото война с половците. Ако сега не им помогнем срещу безбожните татари на Чингис хан, то половците може да се предадат и вражите сили да станат още по-големи.

— А що за хора са татарите? Може да са обикновени воини, по-прости и от половците. Колко са?

— Хан Котян заедно с аланите се би срещу татарите на Чингис. Казват, че те нападат дружно, бият се смело. Дошли са отдалече, преминали са страната на обезите[167] и Железни врата. Половците сами не можеха да ги спрат. Разграбили поселищата им, отвели и жените, и конете, и добитъка, и всичките богатства на Котян и другите тамошни воеводи… Сега татарите така са се наплячкосали, че не знаят къде да дянат пленниците, наяли са се като псета с мърша и са стоварили богатствата си в Лукоморие, на брега на Хазарско море… А самите татари, без товар, се придвижват към руската земя. А ако някой говори, че не се грижа заради светата руска земя, а заради моя тъст, обеднелия сега хан Котян, това е лъжа!

Тълпата слушаше прославения княз Мстислав, затаила дъх. Разнесоха се отделни възгласи:

— До брега на Хазарско море е далеч, двадесет дни път.

— Не ние първи ще посрещнем неканените гости! Князът киевски ще трябва да ги срещне, нека той се притеснява!

Тълпата тътнеше, знаеше, че сред князете няма единна братска любов, не са на едно мнение и в тях говори скорошната злоба и ги изгарят старите сметки.

Дочу се песнопение. Църковна процесия в брокатени ризи се появи в точното време, за да успокои разгорещилите се страсти и спорове. Четирима широкоплещести дякони, размахали кандила, момчета със запалени големи свещи в ръка, накрая митрополитът с голяма златна митра[168], смугъл чернобрад грък, поддържан под мишници от две момчета — всички се приближиха към входа с протяжно песнопение и спряха, като веднага се възцари тишина.

Киевският княз приближи към митрополита, наведе се, допрял длани, целуна благославящата старческа ръка и тихо прошепна:

— Кажи поучение, свети отче! Уговори князете да се държат заедно, с любов, да забравят старите обиди!

Митрополитът се изкачи до вратата, благославяйки всички на три страни, и започна да ниже заучената реч, като плахо изговаряше руските думи:

— Любезни мои братя и синове! Научете се да бъдете благочестиви деятели по евангелското слово! Принуждавайте се на добри дела, ради бога! Сдържане на езика, смирение, поробване на тялото и на гнева погубление!

Киевският княз стоеше кротко склонил глава. Мстислав Галицки тревожно се оглеждаше, забелязал отворените усти и недоволството по лицата. А митрополитът продължаваше:

— Ако от нещо си лишен — смири се и не мъсти! Ако си ненавиждан и гонен — търпи! Ако си хулен — моли се! Господ ни е казал да побеждаваме врага с добри дела: покаяние, сълзи и милостиня…

Мстислав внимателно се приближи към четиримата дякони и прошепна:

— Гръкът си е загубил ума! Всичко обърка! На кого говори за сълзи и покаяние? Тук на князе говори, а не на покорните селяни и крепостни! По-бързо започвайте някакъв псалм или тропар[169] — на всеки ще дам по един овен!

Митрополитът продължаваше да пелтечи нещо, а четирите дякони веднага подеха тропар, след тях се включиха всички протопопове, и момчета с ниски и тънки гласове. Княжеските тиуни[170] обкръжиха учудения митрополит и му помогнаха да влезе в залата.

На горното стъпало се изкачи младият ростовски княз Василко.

— Дойдох от далечния Север, от великия Ростов — започна той. — Заради руската земя и заради християните ви казвам ето какво. Дойдоха при нас пратеници от киевския княз, Мстислав Романович, да подканят да помогнем с полкове и да побързаме за защита на руската земя. Доведох аз малка дружина, а най-силният сред нас, суздалският княз Юрий Всеволодович, все още се чуди: ще пристигнат ли татарите при него в Суздал или ще го подминат? И тук слушам такива думи „всеки да мисли за себе си!“ А светият митрополит говори слова, достойни не за воини, а за древни старци, чийто край наближава — за покаяния и сълзи… Със смирение и кротост няма да спрем врага, няма да опазим руската земя…

— Вярно, вярно говори Василко! — завикаха сред тълпата.

— Непознатият и зъл народ напредва бързо насам… трябва с чест да посрещнем неканените гости. Трябва да ги отблъснем и да се отървем от тях завинаги, не са крилати, няма да прелетят през Днепър, а ако прелетят, все пак ще кацнат и ще видим тогава какво е рекъл господ…

— Да ги посрещнем с мечове и секири!

— Нека нашите столични князе — продължи Василко — влязат в залата на княз Мстислав Романович и по древния обичай седнат в тесен кръг на един килим и решат: ще посрещнем ли враговете езичници със сълзи и покаяние, или с изпитаните бащини секири и наточени мечове?

— Право говори княз Василко.

— Нека бъде така! — завикаха от всички страни.

— А кой ще е главен? Кой ще поведе полковете? Аз под предводителството на Мстислав Романович няма да тръгна! — викаха от едната страна.

От друга подхванаха:

— Нека битката поведе Мстислав Мстиславович Галицки. Ненапразно го наричат „Удатни“, той носи късмет!

Двайсет и три княза влязоха в залата за съвещания на киевския си домакин, за да решат какво да правят. Мислеха дълго, но не успяха да се разберат. Мстислав Удатни доказваше, че трябва да се нападне татарския лагер при Лукоморие. „Като пленим богатствата им, ще има за всички, тогава не само князът, но и обикновеният войник ще получи не малко плячка“.

Тази мисъл за поход към Лукоморие се нравеше на мнозина, но князете изобщо не можеха да изберат един войвода за всички полкове.

В това време от степта пристигна един от бродниците. Той разказа, че непознатите татари се движат плътно към Днепър. Това ускори решението да се тръгне срещу татарите, като се премине Днепър при остров Хортица.

Князете се разбраха за едно: всеки върви сам за себе си, стига да не се пречка на другиго. Който има късмета да стигне пръв до Лукоморие и да превземе татарския лагер, той трябва да сподели заграбеното с другите князе.

Всички целунаха кръста: да не престъпват клетвата, а ако някой от князете вдигне ръка срещу друг княз, то всички заедно да се разправят с него. След това се целунаха един друг — само Мстислав Киевски и Мстислав Удатни се извърнаха един от друг.

Когато князете станаха от килима, Василко беше мрачен и замислен. Намръщен, той излезе през портата. Очакваше го старецът певец Гремислав.

— Не завършихме с добро — каза младият мъж. — Не трябва да се воюва така. Не трябва да се търсят богатствата на татарите, а така да се разбият враговете, че повече да не мръднат. А да се върви разпръснато, като всеки обръща лице от другите — това значи сам да си навличаш беда.

Настъпи топла вечер. Над княжеските палати засияха светли звезди. В двора бяха разположени дълги дъбови маси, приготвени за пир. Когато всички гости седнаха на дървените скамейки и утихнаха, опитвайки княжеските пирози и печените лебеди, а отроките[171] със запалени факли застанаха край масите, всички ясно видяха на светлината на запаления ален огън стария певец Гремислав, седнал на горното стъпало пред княжия дворец. Нежно зазвъняха трелите на звънката гусла, а старият певец, вдигнал към небето червените си хлътнали очи, запя с леко треперлив глас любимото на всички сказание.

Гремислав пееше за смелия поход на Игор Святославич срещу половците, за споровете и раздорите на князете и произлязлата от това гибел на храбрите руски воини, за това как тези караници „отвориха на враговете вратата към руската земя“…

Мнозина от слушащите оброниха глави, подпрени на ръцете си, и се замислиха: не ги ли грози и сега такава беда заради несъгласието и взаимната ненавист на князете, и няма ли да погубят тези разпри и вражди великото руско дело — да се защити родната земя?

Глава осма

Планът на Субетей-багатур

Субетей извика десет свои хилядници. Джебе също дойде с десет. Всички седяха в юртата в кръг, и старите, и младите. Слушаха какво говори Джебе. А той гледаше над главите им и сякаш виждаше нещо в далечината.

— Киев е богат град… — казваше пълководецът. — Домовете за молитви имат високи покриви, кръгли и покрити с червено злато. Ще обелим тези златни покриви и ще поставим край шатрата на Чингис хан кон, излят от чисто злато, голям колкото неговия бял кон Сетър.

— Да поднесем на Чингис хан златен кон! — възкликнаха монголите.

— Русите имат много ханове; по тяхному се казват „конязи“. И всички тези ханове — „конязи“ — се карат помежду си, ядат се като кучета от различни станове. Ето защо няма да е трудно да ги разгромим. Никой не е събрал тези „конязи“ в един колчан, те си нямат Чингис хан.

— Такъв друг вожд като нашия велик Чингис хан никъде по света няма да намериш!

— Казвам ви: трябва да налетим над руската земя бързо, да я запалим от всички краища и да превземем Киев, докато… — и Джебе спря.

— Докато какво? — попитаха хилядниците.

— Докато не е пристигнал още отговорът на съобщението до нашия единствен и величайши.

— Чингис хан ще заповяда да чакаме неговото пристигане! Чингис хан ще поиска сам да влезе в Киев! — говореха монголите. — Ние вече превзехме такива големи градове като Бухара, Самарканд, Гургандж, няма да ни е трудно да превземем Киев. Трябва по-скоро да превземем Киев!

Всички гледаха към Субетей и чакаха какво ще каже този хитър и внимателен „барс с прегризана лапа“. Той седеше, наведен на една страна, и се вглеждаше с втренчен поглед във всеки.

— Няма да ни е толкова лесно да разбием урусите, както си мисли Джебе-нойон — каза хилядникът Гемя бек.

— Урусите и кипчакците са много — сто хиляди, а ние сме малко — двайсет хиляди и още един тюмен от всякакви бродяги; те ще се разлетят като врабци, ако започнем да отстъпваме. Опасно е да навлезем в руските земи, където има много, много силна войска. Не трябва да отиваме в Киев… Оттук трябва да се върнем обратно, под могъщата десница на Чингис хан…

— А не помниш ли ти, храбри багатуре Гемя бек — каза Джебе, — че цзинците[172] бяха още повече от урусите, когато заедно с теб и други багатури влетяхме в разораните им равнини зад голямата китайска стена?

Субетей се раздвижи и махна с ръка. Всички притихнаха и се наклониха към него.

— Като започваме делото си, трябва да си спомним как по-рано постъпваше „единственият“. И след това трябва да помислим какво би направил на наше място — бавно говореше Субетей. — Първо, трябва да се надхитри врагът, да го погалиш по козинката, че да замижа, да разтвори лапи и да се опъне по гръб… А после се хвърляй върху него и му прегризи гръкляна!

Всички се изправиха и се спогледаха. Сега стана ясно какво ще се случи — дума не става да се връщат назад, под защитата на могъщата ръка на Великия хаган…

Субетей продължи:

— Урусите са много! Те са толкова силни, че могат да ни смачкат, както кракът на камила смачква спящия на двора скакалец. Но те нямат ред! Техните „конязи“ вечно се карат един с друг. Войската им е стадо силни бикове, които бродят из степта в различни страни… Само че урусите си имат свой Джебе! Наричат го „багатур Мастисляб“… Казват, че този Мастисляб много е воювал и досега е видял само победи, но те нямат своя Субетей-багатур, та когато Мастисляб препусне напред в опасно място, да го подкрепя и измъква от беда!

— Ще го заловим този Мастисляб и ще го отведем при Чингис хан! — възкликнаха монголите.

— Обещавам, — добави Субетей, — че този, който плени Мастисляб и свали златния му шлем, сам ще го отведе при Чингис хан.

Съвещанието продължи дълго. Всички говореха шепнешком, за да не чуят часовите нукери решението на монголските пълководци.

На другия ден Джебе пое на запад със своя тюмен конници, а Субетей с другия тюмен остана на брега на река Калка, за да нахранят конете и да се подготвят за решителната схватка.

Глава девета

Монголите на брега на Днепър

Пролетта бе необичайно гореща. Много дни духаше суховеят. Буйно растящата трева започна да вехне и съхне. Слънцето безпощадно жареше и приличаше на пронизващото око на Субетей, което преследва всеки.

Джебе-нойон раздели тюмена си на пет части. С едната част от две хиляди коня препусна напред към Днепър, а четирите отряда от останалите конници разпредели по виещия се из степта, утъпкван с векове шлях.

Няколко татарски стотни препуснаха встрани, в степните простори, и навсякъде, където намираха кипчакски чергари със стада, ги подгонваха към пътя.

Джебе, начело на стотна запрашени нукери, наближаваше широкия, блеснал под слънцето Днепър. Черните насмолени лодки се плъзгаха по синята повърхност на реката.

— Виж, ето ги руските воини! — каза преводачът.

На хълма край брега стояха руските бойци с железни шлемове, с къси копия. Закрили с ръка очите си от слънцето, те се вглеждаха в степната далечина. Когато видяха, че приближават не кипчакците, а конници от друго племе, руснаците се спуснаха към реката и с лодки се отдалечиха от брега.

Джебе, с островръх стоманен шлем, начумерен и почернял от зноя, сдържаше коня си на склановете при брега и с тесните си немигащи очи дълго разглеждаше хълмистата равнина на срещуположния бряг. Там се чернееше многолюден лагер. В редици бяха спрени талиги. Пасяха табуни пъстри коне. Пешаци и конници се движеха из равнината и ярко проблясваха слънчевите искри върху металните части на оръжията.

Няколко лодки обикаляха край брега. Гребците гребяха усърдно, борейки се с течението на пълноводната река. От едната лодка извикаха:

— Хей, вие, неканени гости! Какво търсите при нас? Кой нечист вятър ви довея?

Двамата бродници, съпровождащи Джебе, му преведоха думите, долетели от лодката.

— Идваме не при вас, а при кипчакците! — заядливо им отговори бродникът. — Кипчакците са наши слуги и коняри. Победете ги, а обозите и добитъка вземете за себе си. Кипчакците ни сториха много зло, а и на вас отдавна вредят. А ние искаме мир с вас, не сме във война.

От лодката извикаха:

— Изпратете ваши посланици, а ние ще поговорим с тях!

— А с кого ще говорят? Имате ли тук голям началник?

— Тук има много князе. Те ще се договорят с посланиците ви!

Джебе избра четирима нукери и един бродник за преводач и им заповяда да се отправят на другия бряг. Те трябваше да видят главния киевски княз и да му кажат: нека урусите изгонят кипчакците като им вземат богатствата и добитъка, а тук в степта татарите ще ги довършат.

Избраните нукери пристъпваха от крак на крак, почесваха се с камшиците по гърба и мънкаха:

— За какво ни е да говорим с урусите? По-добре да почнем да се бием.

Джебе отвърна:

— Добре, тогава аз ще ида сам с преводача.

Нукерите завикаха:

— Не! Не отивай при тях! Какво ще стане с войската ни без теб? Какво ще правят вълчетата без вълчицата? Там ще ти смъкнат кожата. Остани! Ние ще идем.

Четиримата нукери и бродникът се спуснаха към реката и извикаха преминаващите покрай брега руси. Една лодка се приближи и взе монголските посланици.

Джебе дълго остана на високия бряг, разглеждайки другата страна. Там далеч в мъглата се простираха поля, гори и сини разливи; навсякъде по пътищата вятърът носеше прахта, вдигната от приближаващите отряди.

През нощта, загърнал се в овча шуба, Джебе лежеше на могилата карай огъня. Чакаше пратениците при руските нукери. Но те повече не се върнаха, кипчакците ги убиха. Навсякъде в степта мъждукаха далечни огньове. Навсякъде равнината живееше неведомия си живот. Някакви разтревожени конници се промъкваха през степта и след това през нощта пламваха далечни огньове…

Джебе не можа да заспи цяла нощ. Тежки мисли, части от речи, познати лица преминаваха пред него и той ту изгаряше от яд, ту задрямваше… И отново пред него се показваха ту железният шлем с черни лисичи опашки на страшния старец Чингис хан, и зеленикавите му, котешки, немигащи очи, ту проникващото око на Субетей, ту замахът на блестящ меч…

Сега предстои битка с урусите, силни воини, които не бягат, а сами търсят боя. Победата над тях ще бъде много трудна! Настъпват такива дни, когато може да помрачат цялата слава на Джебе, завоювана с победите му в Китай.

Или той ще остави в тези степи главата си, или името му отново ще се повтаря от всички в златната юрта на хагана като име на велик победител над урусите и кипчакците, отнел златния шлем на Мастисляб.

На сутринта нукерите го събудиха.

— Погледни какво става на другата страна… урусите докараха от горе толкова лодки, че правят мост през реката. Каруците им вече са се спуснали до самата вода. Там са се струпали много конници и пешаци[173] воини. Скоро ще започнат да преминават на тази страна. Какво да правим?

— Не им пречете! — заповяда пълководецът. — Наблюдавайте отдалече и отстъпвайте в степта!

Глава десета

Урусите и кипчакците тръгват в степта

… И пламна у урусите и кипчакците желание да разбият татарите: мислеха, че те са отстъпили от страх и слабост, като не искат да се сражават с тях. Ето защо стремително преследваха татарите. Татарите все отстъпваха. А те ги гонеха дванайсет дни.

Ибн ал-Асир, 13-ти век

Мускулестият, риж кон на Джебе-нойон с лекота изкачи самотната могила и спря до високата каменна фигура на степния богатир. Широките му прегърбени рамене, плоското лице, късият меч на бедрото, островърхата шапка и дори чашката в ръцете бяха в далечната древност старателно изсечени от цял каменен блок от номадски майстор… Минаваха векове и многолюдната страна се превърна в пустинна степ, а каменният богатир, както и преди, стоеше здраво, дълбоко вкопан на върха на могилата и навъсено гледаше с изпъкнали слепи очи натам, където някога бе вършил своите набези.

Толкова неподвижно, като идол, седеше на коня си и Джебе и се вглеждаше с хладни присвити очи натам, откъдето по димящите утринни мъгли на зелената степ се разпълзяха върволици бързо движещи се черни точки… Конят, вече покрит с пяна, изстина и свободно опъваше поводите, опитвайки се да достигне с черните си устни хилавите стъбълца на бледия пелин; вече бе започнал да бие с копито по солената почва, а Джебе все не можеше да откъсне поглед от приближаващите плътни редици на руските воини.

Първи са конниците… Едни се движат по пътя, други свободно са се разпръснали из степта… Над тях се надига черен облак прах… Държат къси копия… Ето, в прахта ясно се виждат обозите. Урусите се надяват на богата плячка, натоварили са в талигите си оръжие, котли и торби с хляб.

Джебе опъна поводите. Време е да тръгва… Неприятелите вече забелязаха самотния конник на могилата… Ето няколко уруси и кипчакци се отделиха от отряда. Бързо се отправят към него. Друга група конници се понесе напред по пътя, за да му отреже пътя. Но ненапразно Джебе обича своя риж жребец, един от най-добрите ездитни коне в тюмена му.

Джебе се спуска по прашния солен скат. Отстрани пръстта е разрита и се вижда черен тесен вход — вероятно сега е леговище на степни вълци. А по-рано някой е копал в могилата на богатира, искал е да открадне златното му съкровище…

Джебе пришпорва коня си. Трябва да достигне до оврага. Там са се притаили в засада стотните на Гемя бек. Татарските разузнавачи са залегнали в тревата и виждат отлично всичко — приближаването на урусите и бягащия от тях Джебе.

Но уруските конници са все по-близо… Имат добри коне, напред са пуснали най-добрите ездачи. Най-опасни са тези, които препускат, да му пресекат пътя. Не бива да свива встрани — вляво е оврагът със стръмни склонове, а вдясно са урусите.

Те са деветима… Последните трима започват да изостават… Първите шестима също се разпръснаха, искат да го обкръжат.

Изпод копитата на коня излетя ято сиви яребици и изчезна встрани, като отново се скри в тревата. Заек се шмугна изпод широк лист от репей и се понесе направо, присвил уши. А конят все така леко продължаваше да препуска, мятайки рижи крака, прескачайки през храстчета бурен и бързо отнасяше прилепналия се към гривата му Джебе.

Враговете не са далеч… Джебе различава загорелите им лица под железните шлемове… Двама уруси се прикриват с червени щитове: единият е съвсем млад, с румено лице и черни очи, другият има сиви, провиснали мустаци. Най-близо е третият, с яркочервен чекмен — кипчак на вран кон… Той намотава на ръката си ласото…

Точни са очите на Джебе и стрелите му никога не пропускат целта си. Монголът опъва своя страшен лък и кипчакът, размахвайки ръце, пада от седлото. Изплашеният вран кон се носи вече без конник, вирнал глава, и вятърът развява дългата му грива.

Младият руски воин е близо… След няколко мига животните ще се сблъскат. Юношата силно мята късото копие, но то само се плъзна по рамото на стоманената татарска ризница… Втората дълга стрела на Джебе се заби между черните блестящи очи на юношата. Прощавай, слава! Прощавай, ярко слънце, бащин дом!

Джебе не се оглеждаше… Той търсеше с очи: къде са нукерите на Гемя бек? Ето ги! Цяла тълпа вече се е измъкнала от оврага и препуска с хриплив свиреп вой срещу настъпващия разединен руски отряд.

Руските конници бързо се престроиха в тесни редици. Червените им щитове — кръгли отгоре и остри в долната си част — се изравниха в плътна и страшна верига. Воините измъкват наточените блестящи мечове и стремително летят към татарите.

Но Гемя бек и неговите нукери добре помнят заповедта на Джебе: щом се приближат на един полет на стрела, те веднага обръщат конете, преминават край изумените уруси, изпращайки гибелни стрели и с всички сили препускат обратно в степта.

Урусите с викове се хвърлят след тях. Стройните им редици вече се разбъркват. Всички яздят пръснато, стараят се да догонят бягащите татари. Неколцина уруси на отлични коне настигат десетина изоставащи монголи. Посичат ги, свалят оръжието и ботушите им и се преместват на татарските коне.

Джебе, обкръжен с телохранители, известно време наблюдаваше първия сблъсък на своите с урусите. Спусна се в оврага, където бълбукаше изворче, напои коня си и заповяда на целия татарски отряд да отминава нататък.

Върналите се конници на Гемя бек казаха, че предводителят им, ранен от копие, паднал с коня си, бил обкръжен от уруски ездачи, но се измъкнал и препуснал в степта. След него препуснали много кипчакци.

През нощта Джебе с помощта на бродниците сам разпита пленен руски пленник. Той разказа, че това е преден отряд под командването на смелия галицки княз Мстислав Удатни. С него са воини от Галич и свободни градове. Те се спуснали на ладии по Днестър до морето, навлезли в устието на Днепър и оттам се изкачили до остров Хортица, където било определено мястото за сбор на всички отряди за нападение над татарите.

— Князете не се разбират помежду си — каза пленникът. — Всички вървят с отрядите си отделно. Всеки отряд има свой началник, а общ войвода над всички няма. Въпреки че бойците помежду си говорят, че главен войвода трябва да се направи Мстислав Удатни — много е опитен и пламенен в боя! — но срещу него възрази княз Мстислав Романович Киевски. Той не може да се прекури, защото се смята за по-старши, за Велик княз. А обикновените воини от такива княжески спорове само мъка и разорение получават; та нали ако надделеят татарите, то всички князе ще избягат на бързите си коне, а простите бойци ще оставят тук костите си. В поход воините яздят конете си за оран, с тях далеч няма да стигнеш. А татарите се измъкват като бързострелни смокове.

Джебе попита — много ли са кипчакците? Плененият отвърна, че кипчакците, както казват, са наистина много. Отрядите им идват по левия бряг на Днепър, бързат да се слеят при Хортица с руските войски. И сега напред, заедно с Мстислав Удатни, се носи и кипчакски отряд, начело с войводата Ярун.

— А какво казват русите за татарските воини? — попита Джебе.

— По-рано говореха, че татарите са „прости“ воини (слаби), по-зле и от кипчакците. Ето защо и князете бързат да превземат татарския лагер и да заграбят татарската плячка. А сега видях, че татарите са умели воини и точни стрелци.

Джебе заповяда на татарите да вървят по-нататък в степта и да не палят огньове през нощта, а руския пленник да заколят.

През нощта бродници и татарски разузнавачи допълзяха до вражия преден отряд и подслушаха разговорите. Руските воини нощуваха насред кръг, образуван от каруците на обоза. Кипчакците стояха в отделен лагер, пееха и танцуваха край огньовете. Радваха се, че се връщат в напуснатите си чергарища, откъдето ще изгонят татарите.

Разузнавачите казаха, че урусите са пленили началника на татарската хилядна Гемя бек. Като избягал, се скрил в могилата — във вълчата бърлога. Измъкнали го урусите и го предали на кипчакците. Те завързали ръцете и краката му към четири коня, а конете препуснали в различни посоки и го разкъсали на парчета… Главата на Гемя бек, провесена на ремъци през ушите, висеше на седлото на половецкия воевода Ярун.

Глава единадесета

Татарска клопка

Джебе се оттегли заедно с войската си, като не изпускаше от очи бързо настъпващите предни отряди на русите. Понякога татарите се хвърляха да се бият с откъснали се напред кипчакци, но повече битки нямаше.

Като правеха дълги преходи, русите понякога спираха денем, и конниците ловяха кипчакски бикове, които се бяха разпръснали по пролетните поля. Тези стада бяха подгонени по заповед на Джебе. Монголските пастири охраняваха стадата, докато не приближаха руските и кипчакски воини; тогава пастирите бягаха и се присъединяваха към татарите.

Джебе правеше всичко възможно, за да разтегли руските сили, за да отслаби вниманието им, да се натъпчат те с биче месо по време на почивките и да не очакват никаква опасност. Руските отряди се движеха на отделни части, все повече се отдалечаваха една от друга, разтягаха се по широкия прашен друм. Когато нощем лягаха да спят, вече не се ограждаха с плетени огради и талиги.

Новите руски пленници разказваха, че бойците са доволни от похода, от многото хванат добитък: „Сега ще се облечем в овчи кожуси, ще си ушием нови ботуши от волска кожа… Че къде е огромната татарска сила? Кипчакските бикове са повече от татарите. Така, като ги преследваме, ще стигнем до Лукоморие, а няма да видим лагера им.“

Един от отрядите на русите вървеше по-стройно от другите; в него имаше боен ред, воините се движеха по-дружно, без да се разпръскват из степта. Нощем там винаги се правеше кръг от каруци, наоколо се изпращаха разузнавачи. Това бе полкът на киевския Велик княз Мстислав Романович. Киевчани се движеха отделно от другите; половината бяха пеши воини, половината яздеха тежки бойни коне. Те също понякога спираха и изпращаха конници да хванат бродещите из степта, угоили се от пролетната трева кипчакски стада. След това варяха в медни котли месото, а после воините се просваха и спяха до сутринта.

Татарите казваха, че конете на русите не са толкова маневрени и издръжливи като татарските, че стрелите на русите не летят толкова далече, но урусите са силни в ръкопашен бой, когато се бият с топори с дълги дръжки и са яки и напористи.

След всяка кратка схватка с руски отряди, татарите бягаха далеч в степта, скриваха се зад хълмовете, пълзяха в оврази.

Измъчваха ги душните дни, нито едно облаче не плуваше по небето, за да скрие жестоко палещото слънце. Войските вдигаха облаци черна прах, която задушаваше и конете, и хората. Няколко отряда слязоха от пътя в степта и се движеха през целината, но и там нажежената земя се разсипваше под краката и облаци черна прах надвисваха над войската.

През тези жарки дни започнаха да пресъхват ручеите и воините роптаеха: „Защо ни подгониха в степта да търсим татарите? Не е ли по-добре да се върнем у дома и да отведем със себе си уловените кипчакски животни?“

Глава дванадесета

Субетей-багатур се готви за битка

Старият пълководец прекара два дни в обиколки, разглеждаше местността, избираше поле, което да е изгодно за битката на монголите.

Три пъти пристигаха пратеници на покрити с пяна коне.

— Джебе-нойон отстъпва… Напред се движи отряд дългобради… Води ги „багатур Мастисляб“… С него вървят и кипчакците на хан Ярун… Той носи на седлото си на ремък провесена главата на нашия хилядник Гемя бек…

Последната вечер преди битката Субетей се върна в юртата си на хълма, където около рогатия петоопашат бунчук бяха забити в земята десет високи копия с бунчуците на хилядниците от целия отряд. Сега целият тюмен бе събран в шумен лагер сред равнината.

Субетей лежеше на постелката си, а в костите му пулсираше тъпа болка, която не преминаваше, колкото и да се обръщаше от една страна на друга. Огънят в юртата догаряше, димът се напластяваше под окадения плъстен свод и бавно излизаше през отвора в покрива. Страничните крила на юртата бяха отметнати на горе, но през дървената решетка не вееше прохлада. Неподвижният горещ въздух се стелеше над изсъхналата равнина на Калка.

Старият монголски пълководец не можеше да заспи и се вслушваше в смътния шум на затихващия лагер. През решетката на юртата виждаше огньовете, озаряващи с червени отблясъци седналите около тях воини. Долиташе част от разговори, чуваше се еднообразният шум на желязното острие върху точилото. Някой запя:

„Няма да видиш, боецо,

зелените поля на родния Керулен.

Твоят път води към долината

на белите кости…“

Сърдит глас завика:

— Замълчи! Ще докараш черната птица на бедата!

Песента секна. Някъде се дочуха викове: „Спри! Кой идва?“ Субетей с мъка се надигна и седна. Приближаваха глъчка и равномерен конски тропот… Влезе тургауд.

— Пристигна Тохучар-нойон. След него е и целият му отряд — десет хиляди конници.

— За какво са ми?

— Тохучар-нойон се изкачва на хълма, иска да те види.

Субетей, пъшкайки и кашляйки, стана и излезе от юртата. В полумрака пред него стоеше висок воин с железен шлем.

— Да те благослови вечното небе! Идвам направо от златната юрта да поставя бунчука си до твоя.

— Без теб досега се справях с всеки, който заставаше на пътя ми…

— Това го знаят всички монголи. Сега трябва да говоря с теб.

И двамата пълководци влязоха в юртата. Тохучар-нойон се отпусна на постелката до Субетей и шепнешком му заговори за заповедта на Чингис хан да се отправят на запад в търсене на отишлата напред войска на монголите и за писмото на великия хаган, което носи специален пратеник.

Субетей дълго кашля и мълчаливо поклащаше глава. Наведе се към Тохучар и също шепнешком му каза на ухо:

— Не знам какво пише в писмото на величайшия… Не бива да не го послушам. Може би единствено ни пожелава успех, а може би ни заповядва да се върнем назад?… Тогава моите воини ще откажат да се бият… А утре ще пристигнат урусите. Ако си тръгна оттук преди самата битка, какво ще си помислят? Ще кажат, че войската на великия Чингис хан само при вида на руските бради си е плюла на петите…

Субетей замълча и отново дълго кашля.

— Не съм видял писмото! Нищо не знам за него! Сега ще легна да спя, а на сутринта, когато пропее петелът, ще тръгна срещу урусите… Ако богът на войната Сулдъ, богът на огъня Гадай и другите ни богове ме запазят от стрели и меч, ще се срещнем с теб след битката, а ти пред цялата войска ще ми предадеш писмото на величайшия… Прощавай!

Субетей два пъти през нощта раздухваше въглените в огнището и хвърляше сухи клонки. Гледаше към златистия петел, привързан със сребърна верижка за крака към решетката на юртата. Той седеше накокошинен, без да обръща внимание на стопанина си. Отвори блестящо око и после отново го затвори под белия клепач.

Преди разсъмване Субетей задряма. Внезапно петелът гръмко изкукурига и запляска с криле. Веднага в юртата влезе старият роб Саклаб и започна да разпалва огъня. В съседната юрта два шамана, подражавайки на песента на петела, викаха:

„Хори-хори! Хори-со!“

Субетей стрелна с поглед Саклаб — какво му става? Старият руски роб постилаше на пода копринения достархан и имаше особено тържествен вид: сивите коси бяха сресани на две страни и превързани с ремък, около загорялата му шия се бе появила огърлица от мечешки зъби… Саклаб излезе и се върна с блюдо варен ориз и ситно накълцано овнешко. Остави го пред Субетей на копринената покривка и до него сложи няколко тънки питки, сгънати на четири.

— Ето ти пилаф по гурганджски, с червен пипер…

— Защо си си сложил меча огърлица? Радваш се, че ще видиш своите братя уруси? — Субетей се наведе над ориза и недоверчиво го помириса. — Отрова! Нахрани с него покойния си баща! — просъска и отблъсна блюдото.

— Аз съм роб, по-нищожен и от куче — покорно каза Саклаб, — но за целия си дълъг живот не съм сторил никому зло.

Пълководецът се намръщи.

— Вземи блюдото и го носи след мен! Субетей-багатур иска да се помоли.

Куцайки и запъхтян, старият пълководец излезе и спря край юртата. Още от вечерта бе заповядал на войската: „Сутринта, по първи петли, да се строите на равнината зад хълма“.

Конниците яздеха във всички посоки, свиреха рогове, биеха барабани, носеха се виковете на воините, които подгонваха конете.

Пред юртата около огъня седяха два стари шамани с високи шапки, рошави кожуси с козината навън, накачулени с дрънкала. Когато забелязаха пълководеца, шаманите удариха дайретата си и започнаха да се въртят в кръг около огъня.

Субетей даваше последни разпореждания:

— Юрти, килими и постелки да се оставят тук! Ти, Чубиган[174], ще тръгнеш заедно с товарните коне. Вземи със себе си моите три барса, петела и стария Саклаб и ги наглеждай. Може да иска днес да избяга при своите братя уруси… Конете!

Тургаудите доведоха конете; два от тях бяха раванлии, за смяна, а шест бяха товарните, натоварени с тежки кожени торби. Говореше се, че там Субетей носи натрупаното злато.

Военачалникът се приближи към черно червеникав млад товарен кон и направи знак на тургауда, двама уловиха животното за повода, започнаха да го галят и го поведоха към огъня. Саклаб стоеше наблизо с блюдото. Субетей грабна със здравата си лява ръка шепа ориз, хвърли я в огъня и протяжно започна да се моли:

Чуй, мой господарю,

червен огън Галай хан!

Баща ти — дребен кремък.

Майка ти — закалена стомана.

На тебе принасям в жертва:

Жълто масло с черпалка,

черно вино с чаша,

подкожна мас с ръка,

донеси ни щастие,

на конете — сила,

на ръката — точен удар!

И двата шамани повториха заклинанието на Субетей и бавно удряха дайретата. Когато пълководецът свърши, те измъкнаха блюдото от ръцете на Саклаб, седнаха на земята и като замляскаха силно, лакомо поглъщаха ориза.

Субетей извади тясно ножче и направи резка на плешката на черния кон. Тъмна кръв потече по копринената козина. А монголът, здраво хванал коня зад гривата, долепи устни до раненото място и засмука кръв.

Тургаудите стояха неподвижно и наблюдаваха почтително как пълководецът се засища с гореща кръв преди важната битка.

На хълма се изкачи воин с железен шлем и стоманена броня. Чак до веждите бе плътно покрит с мръсотия и прах, трудно бе да го познаеш. Субетей се откъсна от коня. На лицето му, изцапано с кръв, блестеше кръглото му любопитно око.

— Кой си ти, багатуре?

Воинът положи длан върху отворената рана на коня и прокара мократа си от кръв ръка по дрехата на Субетей[175].

— Вещите са нетрайни, а стопанинът е дълговечен! Прах отвън, масло отвътре! Аз съм Джебе-нойон!

— Къде са урусите?

— Близко, съвсем близко! Скоро ще са тук… Моите стотни се бият с тях и бягат, като ги примамват насам… Аз с три стотни наблюдавам Мастисляб… Той върви напред с цялата си дружина… Искам да го заловя жив!

— Да не попаднеш сам в лапите му!

Субетей яхна светлокестеняв раванлия с черна грива и опашка. Пред него се движеха заедно трима монголи. Средният държеше рогатия бунчук с пет конски опашки. Пълководецът бавно се спусна от хълма в равнината, където го очакваха стотна тургауди. Нататък по нажежената степ се събираха на едно място гъсти тълпи конници.

Глава тринадесета

Битката започва

Не успяха урусите да се съберат за битка, когато ги нападнаха многобройните татари, и двете страни се сражаваха с нечувано мъжество.

Ибн ал-Асир

Пръв се показа на стръмните брегове на Калка галицкият конен отряд на Мстислав Мстиславович Удатни. След него яздеха половецките конници на войводата Ярун. Мстислав видя широк кръг изоставени татарски юрти. В тях имаше килими и постелки, торби със зърно, а пепелта в огнищата още не беше изстинала.

— Татрите са избягали оттук като зайци — говореха дружинниците. — Къде ще ги настигнем? Дълго ли още ще се влачим в горещината към смъртта?

Княз Мстислав Удатни имаше голям воински опит — целия си живот бе прекарал във военни дела, сражавайки се за когото му е изгодно, стига да има плячка. Той не се зарадва на изоставения татарски лагер — не лагерът, а самите татари трябваше да се озоват в ръцете му. Мстислав обяви почивка, но заповяда на отряда по-бързо да се приготвя за бой и да облекат ризниците. На разузнаване князът изпрати своя млад зет Данил Романович с волините. Нетърпеливият войвода Ярун също тръгна със своите половци по-бързо да плени уморените, както всички те смятаха, останали без сили татари.

Скоро от княз Данил дойде пратеник:

— Татарите са съвсем близо! Татарите са тук! На хълмовете се виждат разузнавачите им… когато ни забелязаха, се скриха… Какво да правим?

Князът поиска отпочинал кон. Дружинниците поведоха три оседлани коня. Два от тях бяха угорски, дорести с черни гриви, яки, широкогръди. Сега, покрити с прах, стояха с клюмнали глави. Третият, подарък от половецкия княз Котян, бе висок, сив тюркменски жребец на рижи петна. Злобен по нрав, той се наричаше „Атказ“[176]. С мъка го доведоха два половецки коняря, овесили се на поводите му…

Мстислав се метна на Атказ и, сдържайки кипящата му енергия, се спусна към реката. Заповяда на конниците да напоят малко конете и да се строят. Князът не очакваше никаква уловка от страна на татарите; мислеше, че те избягват боя заради слабостта си и затова реши, още сега, без да прави почивка, да ги догони, разбие и да приключи с тях.

Блестящият стоманен шлем с множество златни орнаменти и високият тюркменски кон с извита лебедова шия, цялата дръзка осанка на сухия, жилест княз Мстислав — не говореше ли всичко това на дружинниците му, че той е истински витяз, че обича огъня и опасността на битката, че търси врага и се хвърля срещу него и, закален в толкова бойни схватки и походи, че ненапразно е наречен „Мстислав Удатни“…

Изкачил се на другия бряг на реката, Мстислав почака да се стегнат конниците, които пояха конете.

— Бог да ни помага! — извика. — Да изколим безбожните татари! Не жалете това отровно племе! Напред!

Целият отряд потегли в тръс. Воините нагласяха оръжието си с очакването, че сега ще падне голяма сеч…

Мстислав видя отпред равнината, където в облаци черна прах се носеха татарските и руски конници. Това бе отрядът на волините, предвождан от неговия осемнайсетгодишен зет, княз Данил Романович. Ето го и светлосиньото му, обшитото със злато знаме. Дружинниците се тълпяха край княз Данил, охранявайки го, а татарите кръжаха навсякъде, налитаха, сблъскваха се, падаха и продължаваха да се бият с извадени дълги мечове.

Половците бяха по-натам. Мстислав видя, че половецкият отряд, където се поклащаше опашатият знак на войводата Ярун, се отдалечаваше към хълмовете и вдигаше пред себе си облаци прах.

Князът реши да мине вляво, да пресече хълмовете, и ако зад тях закипи битка, да удари татарите отстрани, за да помогне на половците на Ярун. Той поведе отряда си в обход на хълмовете, но когато се изкачи на високия склон, спря, потресен от това, което видя…

На равнината, изчаквайки, се бяха разгърнали плътните редици на отпочиналата татарска войска. Конниците стояха неподвижно, в страшно мълчание. Отчетливо се виждаха железните шлемове, блестящите брони, кривите саби в ръцете им. Отряд след отряд, татарите бяха подредени в дълга верига по равнината… Колцина са? Двайсет полка? Или повече, трийсет? Петдесет?

Ето къде се е скрила татарската сила, затаила се до последния страшен ден! А тези малки отряди, които нападаха и бягаха по пътя от Днепър — това е била само примамка, хитра татарска уловка!

Така да сгреши, така да вкара в капана своите предани дружинници под кривите мечове на готовите за бой татари! Къде е изходът, къде е спасението? Как да спечели време, да извести и да събере всички руски отряди, разтеглили се безгрижно по дългия път? „Нашите руски войски са много, не по-малко от татарските! Но защо не са събрани заедно в такава страшна непреодолима сила?!

Защо всеки княз върви сам за себе си, със своята дружина? Да имаше само един ден отсрочка, за да се обединят всички разпръснати руски отряди! Тогава да си премерим силите с врага.“

Времето бе свършило! Сега татарите ще се хвърлят напред и с натиска на трийсет хиляди свежи коне ще пометат всичко по пътя си… „За мъртвите няма срам!“ — прошепна Мстислав и пръв шибна коня си с камшика. Степният кон се изправи на задни крака и направи голям скок. Понесе се надолу по хълма, към равнината, а срещу него иззад хълма излетяха плътни тълпи половецки конници. С ревове на ужас и отчаяние те шибаха конете, смесиха се с редиците на галицките дружинници на Мстислав и като безредна маса, прегазваща всичко насреща си, полетяха нататък. Заедно с тях конят на младия Данил Романович отнасяше господаря си, тежко ранен в гърдите. Той едва се държеше на седлото, вкопчил се в гривата на животното.

Напред в равнината стояха татарските сплотени редици, странно безмълвни, със запретнати до рамото десни ръкави, с вдигнати криви мечове. Имаше нещо зловещо в тези мълчаливи движения на тесните колони конници, когато те, без нито един вик, се приближаваха в тръс към бреговете на Калка.

Само пръхтенето на конете, глух тропот и случаен звън на оръжие нарушаваха тишината на страшната монголска войска, скована в една верига и една воля.

Татарите преминаха реката, изкачиха се на другия бряг и едва тогава проехтя пронизителният сигнал на тръбите. Те с див вой се понесоха към руския лагер. Там вече бяха забелязали стремителното бягство на обезумелия половецки отряд и бързо нареждаха в кръг тежките талиги.

Без да се задържат край първия руски отряд, татарите яздеха по-нататък, нахвърляйки се на разтегнатите обози.

Всички руски отряди, които се бяха разпрострели по Залозния път, видяха препускащите с всички сили половецки конници и княз Мстислав Удатни сред тях. С развяващ се на вятъра червен плащ той мрачно яздеше на дългокрак сив жребец. Много руснаци зарязваха талигите, метваха се на конете и бързаха обратно към Днепър. Други нареждаха колите в кръг и посрещаха с топори връхлитащите татарски отряди.

Една част от татарските войски обсади лагера на киевския княз Мстислав Романович. Той водеше десетхиляден отряд бойци, на кон и пешаци. Не поддържаше връзка с другите отряди, не знаеше какво ще предприеме Мстислав Удатни и се хвалеше, че сам, без чужда помощ, ще изтреби „доветите от зъл вятър татари на Чингис хан“.

По пладне на този черен ден киевчани лагеруваха на високия бряг на Калка. Те, както обикновено, бяха наредили каруците в кръг, когато край тях се понесе лавина от обезумели половецки конници.

Единайсетте князе, които бяха в киевската войска, казаха:

— Тук ще намерим смъртта си! Да се държим здраво!

Целунаха се един друг и си дадоха дума да се бият до последен дъх.

Киевчани подредиха по-близо талигите, оградиха се с червени щитове и залегнаха зад колелата. Поразяваха налитащите татари със стрели, отбиваха ги с мечове и секири.

Глава четиринадесета

И настана страшна и люта сеч…

Облаци прах се носеха над широката изсъхнала равнина. И където най-много се кълбеше прахолякът, там се сечаха хора, мятаха се коне без ездачи, носеха се стонове на ранените, викове на ярост, трещене на барабани, пронизителни звуци на тръба.

Субетей-багатур бе на хълма, обкръжен от стотна отбрани багатури. Той изпрати конници да разберат „как се държат багатурите? Не идват ли свежи руски войски? Не грози ли отнякъде беда?“ Но пратениците се връщаха и казваха, че монголите надделяват навсякъде, че урусите отстъпват към Днепър, бият се, падат, ранените продължават да се защитават, но нито един не моли за милост, нито един не се предава в плен.

— Вълча порода! — каза Субетей. — И вълча смърт за тях!

Когато разбра, че киевската войска се е обградила с талигите, отвръща със стрели и отбива нападението, военачалникът започна да изпраща към този лагер отряд след отряд, заповядвайки: „Преобърнете талигите! Разкъсайте пръстена! Запалете степта наоколо!“

Монголите, напиращи към руските заслони, мятаха копия, опъваха големите лъкове, пускаха точни стрели със закалени върхове, търкаляха запалени снопове сух камъш, но руснаците се държаха толкова смело, избивайки със стрели и камъни минаващите наблизо конници, че татарите не можеха да сломят руската сила.

По заповед на Субетей към руския лагер бързо се отправиха разнородните спътници на монголите от различни племена; те се покачиха на талигите, размахвайки боздугани и криви мечове, издаваха диви викове и се насърчаваха взаимно. Руснаците ги посрещнаха с удари на секири с дълги дръжки, мечове и тояги и събаряха нападателите, които падаха с разбити черепи…

На третия ден Субетей извика предводителя на бродниците — Плоскиня. Той бе почернял, измършавял от глад. Високият, силен Плоскиня сега едва вървеше. Двама монголи стояха зад него и с насочени ножове го побутваха да върви напред. Субетей му каза:

— Отиди при братята си уруси и ги накарай да хвърлят мечовете и секирите. Нека си вървят у дома… Няма да ги закачаме. За това ще получиш от мен свободата си.

Плоскиня, като държеше в ръка края на веригата, завързана около краката му, тръгна към руския лагер. Двамата монголи вървяха след него и държаха края на полуобработен ремък, нахлузен на шията му. Той спря на няколко крачки от руските талиги. Руснаците се изправиха на колите и с удивление гледаха странния изтощен човек с тежка пранга на врата. Някои го познаха: „Това е Плоскиня — коняря, той караше в Киев табуни половецки коне и беше преводач при половецките ханове!“ Пленникът започна да вика на русите:

— Заповяда ми ханът на татарите, Субетей-багатур, да ви кажа, че не трябва да се биете повече. Ако се подчините на милостта му, той ще ви пусне да си вървите по пътя… Само оставете всичко — кожуси, талиги и топори. Това е нужно на татарите, защото много се измъчиха в походите.

— Лъжеш за всичко, Плоскиня, както лъжеше и на тържищата, когато ни продаваше изтормозени коне!

— Не го слушайте! — викаха старите воини. — По-добре да излезем с мечове и да пробием към Днепър. Поне половината ще се спасим, а така, без топори или мечове, всички ще легнем в степта!

Но Плоскиня се кълнеше, че говори истината, свали кръста от шията си, целуна го, плачеше и говореше:

— Мога ли да говоря друго, освен истината, когато татарите отзад ме подбутват с ножове!

А татарите кимаха с глави и потвърждаваха, вдигайки палец, че преводачът им говори истината. Въпреки възраженията на старите воини, все пак Великият киевски княз Мстислав Романович заповяда да се предаде оръжието. Тогава киевските воини започнаха да се прощават един с друг, кланяха се до земи и излизаха един по един, като хвърляха оръжието си на една купчина. Първата им работа беше да се спуснат към реката — три дена не бяха пили вода. Когато и последните воини излязоха от лагера и в прахта се отправиха към главния път, разкършвайки рамене, и се радваха, че ще видят родината, татарите започнаха да ги настигат и безпощадно да ги посичат.

Сега в пустинната безкрайна степ, те бяха останали без оръжия, гибелта им бе неминуема. Руската земя е далеч и няма от къде да очакват помощ!

Монголите отделиха единайсетте князе, които бяха заедно с киевския княз. Поканиха ги на пир при хан Субетей-багатур. Конниците ги обкръжиха в плътен обръч и ги поведоха към татарския лагер.

Субетей-багатур със стотна свои телохранители-тургауди премина край киевския лагер и наблюдаваше битката. Невъоръжените уруси се биеха, както могат, хвърляха камъни и парчета суха земя. Ранените се вкопчваха в татарите, смъкваха ги от седлата, измъкваха кривите им мечове и отново се биеха. Един висок урус взе от лагера една стръка от талига и се биеше с нея като с ятаган, искаше да удари един приближил се конник, но ударът попадна в главата на коня. Той се изправи на задните си крака и падна заедно с монгола. Урусът се нахвърли върху падналия, изтръгна му меча, уби го, скочи на коня и продължи да се бие с меча… Облак прах закри всичко… Но силите не бяха равни, и монголите надделяваха.

Субетей-багатур се изкачи на хълма и оттам продължаваше да наблюдава преминаващите по пътя конници; той пръв забеляза, че от север се движат три облака прахоляк.

— Какво е това? — попита, като посочи с пръст на север.

— Връщат се монголците на Тохучар! — казваха тургаудите. — Кипчакците подгонват биковете!

— Не, идва нова войска! — каза Субетей. — Тръбете сбор! Свиквайте по-бързо всички воини! Стига са сваляли ботушите на мъртвите уруси! Ще има нова битка!

Пронизително засвириха тръбите. На няколко места, където се разиграваха схватки, отвърнаха на сигналите на други монголски тръбачи. Няколко монголски конници, оставяйки пътя, където се защитаваха русите, поеха към хълма, където се виждаха петоопашатият бунчук на Субетей и неподвижният като каменен идол пълководец на коня си.

А от север, от степта, все повече се приближаваха три облака прах. След това облаците се отделиха от земята, заплуваха във въздуха и бавно се разсеяха. Субетей мълчаливо гледаше натам. Тургаудите му полугласно заговориха:

— Идват три отряда. Кой идва? Ако не са кипчакци, тогава са руски конници. Там отпред има камъш. Те сега вървят през блатото, затова и прахта изчезна… Вижте, ето ги!

На полята, зад които се простираше камъшът, сред върбалака се показаха първите конници на бели и рижи коне. Появяваха се от всички страни, сякаш израстваха от земята, и групи конници запълниха равнината.

Известно време ездачите спокойно стояха на място, сякаш подреждаха редиците си. След това се разтегнаха в полукръг, показаха се три триъгълни знамена — едно черно със златно по средата, и две червени от двете страни.

Татарите, които посичаха невъоръжените киевчани на пътя, обкръжени от гъста прах, дълго не забелязаха новодошлата войска. И схватката продължаваше, постепенно придвижвайки се на запад към Днепър…

Изведнъж центърът на новопристигналата войска се понесе напред и препусна с оглушителен вик, насочвайки се към най-разгорещения бой. Дясното крило се откъсна и се понесе на запад, за да обхване биещите се, а лявото бавно, но все повече ускорявайки бяг, се отправи към хълма, където стоеше Субетей-багатур.

Старият пълководец се поколеба само няколко мига. Извика „След мен!“ и като шибна раванлията, бързо се спусна от хълма и се понесе натам, където преди бе войската на Тохучар. Сега там нямаше никой — Тохучар участваше в битката — и Субетей продължи все по-надалеч.

Но руснаците не го преследваха. Те направиха полукръг и се понесоха, вдигайки облаци прах, да помогнат на тръгналите към Днепър киевчани.

Субетей спря, разпрати вестители-нукери да съберат разпръсналата се по пътя монголска войска, заповядвайки незабавно да се връща към бреговете на река Калка.

— Засега победата е на наша страна — каза старият пълководец. — Урусите са плодовито, упорито племе! От степта може да се появи още войска и да ни отреже пътя за връщане в родината… Обръщайте конете!

Джебе-нойон начело на триста конници, като сменяше конете, без почивка стигна до Днепър. Съпровождащият го преводач бродник Плоскиня разпитваше ранените руснаци:

— Къде е Мстислав Удатни?

Неколцина отвръщаха, че са го видели да се носи като буря на дяволски сив кон.

На брега на Днепър Джебе забеляза отплаваща черна лодка. В нея аленееше плащът на Мстислав. Князът седеше на кърмата и държеше повода на плуващия зад лодката кон. В лъчите на вечерното слънце ярко блестеше златният шлем на Мстислав, но той не се и оглеждаше към „злия бряг“ зад гърба си.

Джебе постави най-добрата си стрела и опъна тетивата. Стрелата не достигна до лодката и с плясък потъна във водата. Джебе скочи от коня си, падна по лице на земята и, хванал глава с ръцете си, в яростта си заскуба със зъби пожълтялата суха трева…

Когато стана, погледна още веднъж отдалечаващата се лодка с аления плащ и като не знаеше на кого да изкара яда си, хвана кривия си меч и разсече на няколко парчета сега ненужния му окован бродник Плоскиня.

После скочи на рижия си кон и обърна към степта, там препусна отдалечавайки се от пътя, където в черните облаци на прахта продължаваха последните схватки и се придвижваха хиляди хора.

В битката при Калка и на дългия Залозни шлях загинаха много славни руски богатири и обикновени воини. Те паднаха, когато помагаха на обезоръжените киевски воини, избивани от татарите, които се бяха заклели, че няма да сторят зло на урусите, ако се предадат. Руснаците няма да забравят оставилия главата си в този бой ростовски богатир Альоша Попович и верния му щитоносец Торопа, рязанския богатир Добриня Златния пояс, младия помощник на Альоша — славният Еким Иванович, и други суздалски, муромски, рязански, пронски и още много храбри северни витязи[177].

Руските отряди, пробивайки си смело път, без да сложат оръжие, достигнаха до Днепър, където ги чакаха лодки и ги преведоха на другия бряг… Тези, които повярваха на татарските уговорки и хвърлиха мечовете и топорите, бяха избити почти до крак, както се пее в старата песен:

Раздираха ги сиви вълци,

Разкъсваха ги черни врани…

Така по вина на недалновидните, завистливи и враждуващи помежду си князе, които не пожелаха да обединят силите си в единна, крепко споена руска войска, Залозни шлях вместо път към великата победа стана „път на сълзите“. Велики руски бойци го осеяха с белите си кости и го поляха с алената си кръв.

Глава петнадесета

Татарски пир с кости

… А князете бяха там.

Бяха удушени и сложени под дъските,

а те самите седнаха отгоре да ядат.

И така завършиха живота си князете.

Троицка летопис

На брега на Калка, на високата могила Субетей-багатур събра всички свои хилядници и стотници за тържествена молитва към бога на войната Сулдъ. Това поиска намръщеният чорлав шаман Беки. С островърха шапка, с меча кожа на раменете си, обкичена с дрънкулки, кукли и звънчета, старият чародей удряше голямо дайре и танцуваше из кръга, в който лежаха вързани Мстислав Романович — великият киевски княз, и други единайсет доверчиви руски князе.

Като поклащаха глава и примляскваха, татарите ги разглеждаха и съжаляваха, че сред пленниците го няма „коняз Мастисляб“ — много им се искаше да погледат прославения „руски Джебе“…

Шаманът Беки извикваше молитви и, доближавайки дайрето до косматото си лице, ту свиреше като дрозд, ту бухаше като бухал, ту ревеше като мечка или виеше като вълк — така „разговаряше“ с могъщия бог на войната Сулдъ, подарил на монголите нова победа.

— Чувате ли как се гневи бог Сулдъ? — ревеше шаманът. — Сулдъ отново е гладен, той иска човешки жертви!…

Хиляди татарски воини се бяха разположили в равнината около могилата. Те напалиха огньове и колеха млади кобили.

Татарите донесоха стръки и дъски, откъснати от руските талиги, и ги натрупаха върху завързаните князе. Триста татарски военачалници седнаха на дъските. Вдигайки чаши с кумис, те възхваляваха страшния бог на войната, покровителя на монголите, и славеха непобедимия „разтърсил вселената“, червенобрад Чингис хан. Отказвайки се от парите за откуп за знатните руски князе, татарите жертваха за бог Сулдъ тези пленници, дръзнали да встъпят в бой с войската на „изпратения от небето“ Чингис хан. Багатурите гръмко се смееха, когато изпод дъските се носеха стоновете и проклятията на премазаните князе. Стоновете и виковете постепенно затихваха и ги заглуши ликуващата песен на монголските воини:

Да си спомним,

да си спомним степите монголски —

Синия Керулен,

Златния Онон!

Колко,

колко непокорни племена

стъпкаха в прахта

монголските войски!

Ние хвърляме над народите

бури и пламъци,

носещите смърт,

Синове на Чингис хан.

Пясъците

на четирийсет пустини зад нас,

са с кръвта на страхливците

обагрени…

По време на пиршеството се изправи пълководецът Тохучар-нойон и изсвири сигнала, който привиква стрелците на лов с хайка. Всички затихнаха, чули познатия призив. Тохучар започна да вика:

— Великият хаган Чингис хан е най-мъдрият сред хората! Той предвижда всичко и сто дни, и хиляда години напред… Той ме изпрати след вас с тюмен храбреци, за да потърся непобедимите тигри — Джебе-нойон и Субетей-багатур. Хаганът ми каза, че най-добрият подарък за вас от него е да изпрати воинска помощ в деня на битката…

— Вярно е, вярно е! — възкликнаха монголите.

— Без никъде да спираме, ние преминахме през много страни. Навсякъде видяхме следи от несъкрушимото монголско оръжие. Питахме: „Къде са славните багатури Джебе и Субетей?“ Изплашените жители падаха на колене и махаха с ръка на запад. Ние пристигнахме тук преди началото на битката и в нея се врязаха моите десет хиляди конници… Като се съединихме с вас, бързо разгромихме дългобрадите уруси…

— Слава на теб, Тохучар! Ти дойде навреме!

Тохучар продължи:

— Великият господар на света Чингис хан помисли за вас и чрез мен изпрати своята воля… Неговото свещено писмо бе донесено от специален пратеник. Десет хиляди мои конници го пазеха като скъпоценен елмаз и го съпроводихме невредимо дотук. Вижте, ето го!

Към Субетей-багатур се приближи стар, кривокрак монгол, окичен с камбанки, с шапка със соколови пера. От пазвата си той извади кожена тръбичка. В нея се съхраняваше запечатаният свитък. С изкривени пръсти Субетей разчупи восъчния печат. Сивобрадият писар с мюсюлманска чалма разгърна свитъка, прочете написаното наум, прошепна го на ухото на Субетей. Той се изправи и завика:

— Великият княз повелява! Слушайте с почтителност!

Всички военачалници веднага се изправиха. Като видяха това, скочиха и останалите татари. Началниците се проснаха на земята, а след тях и воините от целия лагер паднаха ничком. Като повдигнаха глава, викаха:

— Великият хаган заповядва! Ние се подчиняваме!

Субетей-багатур продължи:

— Единственият и непобедим написа такива слова:

„Когато получите писмото, обърнете обратно муцуните на конете си. Елате на сбор, за да обсъдим покоряването на Вселената.

Бог е на небето, а хаганът е божията сила на земята. Печат на повелителя на движението на планетните, владетел на всички хора.“

Субетей обгърна с поглед приведените към земята гърбове на монголите и вдигна ръка.

— Сега ще говоря аз! Чуйте ме!

Всички се изправиха и застанали на колене, затаиха дъх, докато гледаха „барса с прегризана лапа“.

— Днес още ще се повеселим, а утре, след изгрев-слънце, се отправяме назад към златната юрта на нашия владетел. Който се забави, ще бъде удушен!

Всички воини завиха от радост и като седнаха, пак с викове и песни продължиха пиршеството.

На сутринта на следващия ден, след като завършиха утринните молитви, монголите яхнаха конете. Подгониха стада добитък, и изранени, окъсани пленници. Запретнатите с бикове талиги със заграбените вещи и с тежко ранените монголи непоносимо заскърцаха из цялата степ и се скриха в облаци прах. Пред монголската войска яздеше Субетей-багатур. Той носеше в торба главата на киевския княз Мстислав Романович, стоманения му шлем с позлата и златен кръст с верижка, който бе висял на гърдите му. Покритото с белези и прах лице на пълководеца се кривеше в подобие на усмивка при мисълта, че ще положи скъпоценната торба пред златния трон на разтърсилия Вселената Чингис хан непобедимия.

След войската яздеше със своята стотна разузнавачи мрачният Джебе-нойон. Той не носеше никаква плячка и пееше провлачена, подобно воя на вятъра, песен за синия Керулен, златния Онон и за широките монголски степи…

Монголите се насочиха на североизток, към река Итил и по-далеч през южните склонове на Урал към равнината на Хорезъм. Кипчакската степ се освободи от страшната войска на монголи и татари. Те изчезнаха така внезапно и непонятно, както се бяха появили. След заминаването им, няколко кипчакски племена се върнаха в своите разорени станове, други преминаха в Угорската степ и в низините на Дунав. Тогава и кипчакските, и руските князе мислеха, че татарите никога повече няма да се върнат, и продължаваха ден след ден своите стари „спорове и свади“, без да се готвят за нова война, като дори и не подозираха, че татарите са замислили нов, още по-страшен набег на запад…

Част четвърта

Краят на Чингис хан

Глава първа

Чингис хан заповядва да се обърнат конете

След смелото бягство на султан Джалал ад-Дин, Чингис хан изпрати опитните пълководци Бала-нойон и Дурбай-багатур да го преследват из индийската страна. Те профучаха по много пътища, но не намериха следите му. Като оставяха след себе си погром, изгориха града, който владееха съюзниците на Джалал ад-Дин, хановете Аграк и Азам-Мелик.

Направиха салове и ги натовариха с катапулти и кръгли камъни, подходящи за мятане, спуснаха ги надолу по река Синд и стигнаха до Мултан. Там започнаха да обстрелват този богат град с каменометните машини. Непристъпните стени, постоянно пристигащата нова индийска войска и непоносимата жега заставиха облечените в овчи кожи монголи да прекратят обсадата и да се върнат в планината при Чингис хан.

Великият хаган се спасяваше от жегата сред високите планински хребети в селенията, обитавани от облаците, и сякаш бе забравил за всякакви военни дела. На вечерните пирове слушаше разказвачи и певци, които пееха персийски и китайски песни. Нови танцьорки, току-що пристигнали след две години път от китайската столица, се носеха облечени в златисти копринени одежди по тъмнолилавите афгански килими. Те показваха изкуството на танца — размахваха дълги ръкави, като подражаваха на полета на ширококрили птици, или, свивайки се на кълбо като змии, се разпръскваха и кръжаха в хоровод.

Тук се разболяха малкият син на Чингис хан, Кюлкан, и младата му майка Кулан-хатун; и двамата лежаха на копринени възглавници, покрити с шуби, и се оплакваха ту от студ, ту от жега. Чингис хан всеки ден идваше при болните, пъхаше в устите им бучка захар, сядаше до тях и питаше къде ги боли днес?

Кулан-хатун плачеше и се оплакваше от болки в цялото тяло.

— Духовете на тукашните планини измъчват тези, които остават в това зло място — казваше тя. — Видя ли какви мъгли се надигат от дълбините на пропастите? Това са душите на убитите от твоята войска младенци. Аз и малкият Кюлкан ще умрем тук. Само видът на синия Керулен ще ни излекува. Пусни ни обратно в родните монголски степи.

Чингис хан се сърдеше:

— Сама без мен никъде няма да отидеш. А аз преди това трябва да завоювам втората половина на света.

Кулан-хатун плачеше още по-силно. Чингис хан изпрати да повикат великия съветник, китаецът Йелю Чуцай. Той дойде веднага с голяма книга в ръце. Като го видя, Кулан-хатун скочи, изтръгна книгата, хвърли я на килима и легна върху нея.

— Сега ще разберем какво казва небето — започна Чингис хан.

— Не искам да знам какво ще става с мен — отвърна жена му. — Ще става каквото аз желая. А желая да се върна по бреговете на Керулен, а и цялата ни войска иска това…

Чингис хан повдигаше и отпускаше вежди, сумтеше и накрая каза:

— Досега не е имало противник, който да не съм побеждавал. Сега искам да покоря смъртта. Ако ти, безгрижна и непокорна Кулан-хатун, си до мен, смъртта няма да те докосне. Ако си отидеш от мен, то тайна отрова в яденето ти или стрела, излетяла от тъмнината, ще те отнесат зад облаците… — след това Чингис хан се обърна към Йелю Чуцай, най-мъдрия измежду съветниците му: — Ти обеща да ми доведеш шамани, магьосници, лекари и мъдреци, които знаят как се приготвя напитка, даряваща безсмъртие. Защо не съм ги видял досега?

— За тях са изпратени надеждни хора и всички трябва скоро да се появят. Но ти вървиш толкова бързо с войската си, а и толкова надалеч, че всички тези знаещи люде не могат да те настигнат…

Чингис хан виждаше, че Кулан-хатун продължава все повече да се разболява и цветущата й красота бързо да изчезва. Малкият й син Кюлкан също лежеше до майка си, отслабваше и побледняваше. Тогава хаганът започна да проявява безпокойство и не намираше утеха в нищо. Често говореше за смъртта и питаше лекарите за лекарство за продължаване на живота. Мнозина предлагаха чудодейни напитки, Чингис хан им заповядваше сами да пият лекарствата си, а след това им отрязваше главата и наблюдаваше дали ще останат живи.

Особено угнетен беше хаганът след сражението на монголите при крепостта Балтан, когато неприятелски катапулт изстреля голяма като копие стрела, и тя уцели Мангу хан, любимия му внук, сина на Чагатай. На момчето предстоеше да стане главен хан на мюсюлманските земи, а умря от случайна стрела.

Тогава Чингис хан се убеди, че смъртта нанася удари така, както сляпа камила рита с крака — попадне в един и той предаде богу дух, подмине друг и той живее до дълбока старост.

Чингис хан така освирепя от смъртта на внук си, че заповяда да се превземе незабавно Балтан. Войската разби стената, втурна се в града и посече всички. Владетелят нареди на воините да не взимат никого в плен и те превърнаха цялата местност в пустиня, за да не остане жива там нито една твар. Нарекоха това място „Мау-курган“, което означава „Хълмът на печал“. Оттогава никой повече не се засели там и земята остана пустееща.

Цели дни Чингис хан седеше край жълтата си шатра, опъната на върха на планината сред стръмните склонове. Под краката му тъмнееха урвите, които изглеждаха бездънни. Той виждаше неприветливи хребети и снежни върхове, които се размиваха в мъгливата далечина, понякога викаше при себе си опитни водачи и ги разпитваше за най-кратките пътища през Индия и Тибет до монголските степи.

В лагера воините, натоварени с богата плячка, говореха само за завръщане в родните станове. Но никой не се решаваше да го каже на страшния хаган. Никой не знаеше истинските му мисли, никой не можеше да предвиди какви ще са заповедите му утре — ще обърне ли войската по обратния път, или отново ще поеме в поход, ще се наложи ли още много години да се скитат по различни страни, в дима на пожарите, изтребвайки срещнатите народи.

Във войската вече се дочуваше ропот за дългия престой в тесните афгански планини, където имаше малко храна за конете. Тогава Кулан-хатун, като искаше да убеди хагана, че е време да се завръщат в родината, шепнейки си с великия съветник, китаеца Йелю Чуцай, измисли приказка. Йелю Чуцай подучи двама смели нукери да я разкажат на върховния владетел. Тези двама монголи се явиха при хагана и поискаха да го видят, като казаха, че имат да му съобщят нещо едновременно важно и чудно.

Йелю Чуцай ги въведе и те разказаха:

— Като се заблудихме в планините, видяхме един звяр, който приличаше на елен, но зелен на цвят, имаше конска опашка и един рог. Той ни извика по монголски: „Вашият хан трябва навреме да се прибере в родната земя“.

Чингис хан изслуша приказката спокойно, но повдигна една вежда и започна внимателно да разглежда, застаналите на колене пред него багатури.

— Този ден, когато ви се показа чудният звяр, много кумис ли бяхте пили?

Багатурите се заклеха, че с радост биха пили, но сред тези голи скали не само кобилско, но и козе мляко е трудно да се намери, и като доказателство за истинността на думите си повдигнаха палеца си.

Чингис хан се обърна към Йелю Чуцай:

— Ти знаеш най-мъдрите книги, в които са разкрити всички тайни на земята, морето и небето. Чел ли си сказание за такъв звяр?

Йелю Чуцай донесе голяма книга с чертежи и рисунки на различни зверове, риби и птици от цял свят, прелисти я и каза:

— Такъв рядък звяр се нарича „мъдрият Го Дуан“ и разбира езика на всички народи. Словата му към нашите багатури означават, че в света се случва необикновено огромно кръвопролитие. Вече четири години, как великата ти войска покорява западните страни. Ето защо вечно великото небе, което се отвращава от непрестанните убийства, е изпратило звяра Го Дуан да ти съобщи, господарю, своята воля. Покажи покорност към небето и пощади жителите на тези страни. За теб ще бъде безкрайно щастие, а иначе небето ще се разгневи и ще те порази с мълнии. Така обяснява тази древна книга на китайските мъдреци.

Йелю Чуцай говореше тържествено и важно като жрец, който чете молитва, а Чингис хан, притворил едно око, гледаше съветника си. След това премести поглед върху багатурите, които покорно стояха на колене пред него, и извика при себе си първо единия, после и другия. Като се наведе, прошепна на всеки по нещо в ухото и всеки му отвърна шепнешком.

Тогава хаганът, видимо доволен, разреши на багатурите да си тръгнат и заповяда да им дадат кумис толкова, колкото може да изпие всеки от тях.

— Тези багатури са смели и находчиви — каза хаганът на съветника си — трябва да ги повиша. Попитах ги един по един как е вървял звярът. Първият каза — като рис, а другият — като кон. Нито един, дори и да е напълно пиян монгол, който погледне бягащ звяр, няма толкова да сгреши. Но аз днес разбрах, че войската се е уморила да воюва, че тъгува все повече по родната степ и затова обявявам, че според волята на небето, което ми изпрати своя избраник, чудния звяр Го Дуан, ще обърна войската и ще се отправим към Коренния улус[178].

На другия ден, като разбраха за решението на Чингис хан, всички монголски воини се радваха, пяха песни и се приготвяха за поход.

Отначало ханът мислеше да мине през Индия и Тибет и за тази цел изпрати посланици в град Дели при индийския цар Илтутмиш. Но пътят през планината бе все още затрупан със сняг, а царят бавеше отговора си и стягаше войска, която оглавяваше Джалал ад-Дин.

Междувременно от Монголия пристигна вест за ново въстание на вечно метежните тангути, а изчисленията по звездите на съветника му Йелю Чуцай и гаданията на шаманите не съветваха хагана да минава през Индия.

Тогава Чингис реши да премине обратно по същия дълъг път, по който бе дошъл. По негова заповед населението започна да разчиства от снега планинските проходи и в началото на пролетта монголската войска пое на път.

Глава втора

Кореспонденцията на Чингис хан с бедния мъдрец

Още докато бе по горното течение на Черни Иртиш, Чингис хан се замисляше за здравето и продължаването на живота си и търсеше опитни лекари. Разказаха му за забележителния мъдрец Джан Цюн, който бил открил всички тайни на небето и земята и дори знаел средство да станеш безсмъртен. За него великият съветник и звездоброец Йелю Чуцай каза:

— Джан Цюн е съвършен човек. Този старец отдавна вече владее дарбата да е в обществото на облаците, лети с тях при жеравите и умее да се превръща в други същества. Отказал се от всички земни блага, заедно с други мъдреци живее в планините и търси философския камък „дан“, който носи на човек дълголетие и безсмъртие. Потънал в мисли, той ту седи като труп, ту стои по цели дни неподвижно, като дърво, ту говори като гръм, ту ходи леко като вятър. Много е видял, много е чул, и няма книга, която да не е прочел.

За да се намери този необикновен старец, Чингис хан изпрати незабавно опитния си, изпитан китайски сановник Лиу Уън. Даде му златна пайцза с изображение на разярен тигър с надпис:

„Предоставя се, за да се разпорежда с пълна власт, както ако пътувахме ние самите.“

На Лиу Уън бе предадено като изключителна скъпоценност, лично писмо от Чингис хан до мъдреца Джан Цюн написано с думите на неграмотния владетел от съветника му Йелю Чуцай. В писмото се казваше следното:

„Небето се отвърна от Китай заради прекаления му разкош и надменност. Аз, като обитател на Северните степи, нямам разпътни наклонности. Обичам простотата и чистотата на нравите, отричам разкоша и следвам умереността. Имам винаги само една ленена дреха и една и съща храна. Имам същите постели, както и конярите, и ям обикновени храни като кравата.

За седем години извърших велики дела, и във всички страни на света се утвърди властта ми. Такова царство няма още от древните времена, когато света завладяваха предците ни, чергарските племена на хуните[179].

Призванието ми е велико, а отговорностите ми са важни. Но се страхувам, че нещо може да не ми достигне в управлението. Ако се строи плавателен съд, то се приготвят и весла за това, че да може с тях да се преплава река. Затова се канят и мъдреците, и се избират помощници за покоряване и управление на света.

Аз разбрах, че ти, учителю, си се сродил с истината и действаш винаги по високи правила. Много учен и опитен, ти дълбоко си изучил законите. Отдавна живееш из скалистите клисури и си се скрил от света.

Но какво да правя? Заради обширността на планините и долините, които ни разделят, аз не мога да се срещна с теб. Затова избрах моя приближен сановник Лиу Уън, приготвих доверени конници и пощенски впряг и те моля, учителю, да дойдеш при мен.

Не мисли за далечината и размерите на пясъчната степ, а пожали народа ми. Или от милост към мен, ми съобщи средство за продължаване на живота.

Надявам се, че ти, който познаваш същността на великото «дао»[180] и съчувстваш на всичко добро, няма да се противиш на желанието ми. И трябва напълно да разбереш нашата настояща повеля.“

С такова писмо в ръце се отправи Лиу Уън на далечен път през степи и планини. Той препускаше, бързаше да изпълни хаганската воля, като често сменяше конете по станциите[181]. Накрая, когато пристигна в Китай, се добра до високата планина, където в глуха клисура живееше престарял мъдрец, изнемощял и едва прикриващ се с вехти окъсани дрехи. Това бе знаменитият Джан Цюн. Когато прочете писмото на Чингис хан, отначало направо отказа да отиде при него.

След това написа отговор, който Лиу Уън изпрати със специален пратеник при Великия хаган, като сам остана край отшелника, защото се боеше от гнева на повелителя си и освен това се надяваше да убеди Джан Цюн. Ето какво написа китайският мъдрец:

„Стремящият се към «Дао» смирен жител на планината Джан Цюн неотдавна получи височайша заповед, която идваше отдалеч. Да, целият бездарен народ на китайците е неразумен с надменността си. Като си представях, че не съм вещ в житейските дела по отношение на изучаването на «дао», аз изобщо не преуспях, трудех се с всевъзможни средства, не умрях, а се състарих, и въпреки че славата ми се разпространи по различни държави, аз по святост не съм по-добър от обикновените хора — та и от всичко това само ми става срамно. Та кой познава тайните мисли?

Отначало като получих необичайното писмо, исках да се скрия в планините, или да отида край морето, но след това реших да се противопоставя на твоята воля и сметнах за необходимо да се отправя на път и да се боря със снеговете, за да се представя пред владетеля, когото небето е надарило с мъжество и мъдрост и който превъзхожда всички, в древността. Ето защо и учените китайци и дивите варвари му се покоряват.

При пътешествието вятърът и прахта не секват, небето е закрито с облаци, а аз съм стар и слаб, не мога да издържа на големи трудности и се страхувам, че няма да достигна при теб при такъв дълъг път.

Ако дойда при теб, владетелю на народите, то в силите ми ли е да решавам военните и държавните дела? Поради това моля милостиво да ми кажеш: трябва ли да пътувам, или не? Аз съм слаб, тялото ми е изтощено.

Очаквам решението ти.

В годината на Дракона, в трета Луна.“

Когато Чингис хан получи това писмо, много се зарадва, щедро награди пратеника и отвърна с ново писмо:

„Който идва под ръката ми, той е с мен… Който бяга от мен, той е против мен. Приемам воинска сила, за да мога след време, след големите усилия, да достигна продължителен покой. Ще спра само тогава, когато всички сърца в света ми се покорят. За тази цел проявявам страшно величие и винаги в поход съм сред непобедими воини. Знам, че ти лесно можеш да се отправиш на път към мен и да прилетиш на жерав, въпреки че равнинните пътища са безкрайни. Но аз вече съм нетърпелив да те видя. Затова ти отвръщам на посланието, за да са видни за теб моите мисли. Повече няма да се разпростирам.“

Глава трета

Направи ме безсмъртен!

Като получи от Великия хаган второ писмо, китайският мъдрец се съгласи да се отправи на далечен път. Той отказа да пътува в кервана заедно с прекрасните дворцови певци и танцьори, които изпращаха от Китай за Чингис хан. Ето защо му беше дадена специална охрана от хиляда пешаци и триста конници. Джан Цюн взе със себе си двадесет свои ученика; от тях един си водеше подробен дневник, като вписваше вътре изречения и стихотворения на учителя си[182].

Джан Цюн не бързаше и спираше навсякъде в градовете. Монголските началници (даруги) му устройваха тържествен прием и предлагаха обилни угощения, от които мъдрецът се отказваше, като се хранеше само с оризова каша и плодове.

Из пътя Джан Цюн непрестанно пишеше стихове. Когато преминаваше монголската степ, изложи мислите си в строфи:

Накъдето и да обърнеш взор

Не виждаш края на планината…

Потоците се спускат оттам.

И ветровете веят навсякъде!

И моите думи пеят:

„От началото на времената

защо са дошли тук

на номадите племената?

Като в древните дни ядат

Добитъка свещен[183],

Не е наш чудният им вид,

Не е наш обичаят им древен!

Те не знаят писмеността,

Като деца са с прости души…

Безгрижно им тече денят,

Доволни със своите съдби!“

Простира се пустинен път

И беше трудна всяка крачка.

Като стъкло води блестят

Проблясва солената почва.

Тук не ще срещнеш пътник по цял ден

Сред тез хълмове неми…

Само бързо ще премие като сянка

Конник от страни чужди.

Ни планина, ни дървеса ще срещне твоят взор,

Покрити хълмове с трева…

Помадите облечени са в кожи

И лете, и във зимни времена.

Тук не минава рис и целият народ

Със мляко може да се храни

И весело от плъст тук всеки

Дома си скромен прави…

След две години пътуване Джан Цюн стигна до река Джейхун и край Термез премина на другата страна. Там го посрещна личният лекар на Чингис хан. Мъдрецът му подари стиховете, писани по повод завършека на дългия път, и каза:

— Аз съм планински дивак, дойдох във военния лагер на Великия хаган, само за да му кажа важни думи. От тяхното изпълнение ще стане щастлив целият свят.

Стиховете на Джан Цюн бяха следните:

Отдавна е прославена светлината

на Осмата луна[184]!

Разсеяха се мъглите,

Стихна вятърът

И е ясна нощта.

През целия небосвод

Е метнат сребърен мост,

На юг

Дракони

се разиграват от блясъка на звездите!

И от високите кули

Долита радостен звън:

Всички празнуват

Както повелява законът!

И се лее вино,

И пее песните си певецът…

А на тихия бряг

Уморен мечтае мъдрецът…

Към могъщият хан

Безстрашно тръгнал в път

За да се смири демонът

Кървав

И да си отдъхнем!

Като премина през опустошения град Балх, където се чуваше само лаят на гладните кучета, тъй като жителите се бяха разбягали, Джан Цюн след четири дни из планинските пътеки пристигна в лагера на Чингис хан, при жълтата му шатра, която се издигаше над стръмен склон.

Заедно с наместника в Самарканд Ахайя-Тайши, който знаеше китайски и монголски език, Джан Цюн се яви пред страшния владетел. Така както всички „даоси“, когато се явяват пред китайския владетел, никога не падат на колене пред него и не правят поклон до земята, така и Джан Цюн, като влезе в юртата на хагана, само се поклони и долепи длани в знак на почит.

Пред Великия хаган стоеше старец с бронзов тен, обжарен от зноя и ветровете, с изпъкнало чело и бял пух по темето. Той изглеждаше пълен бедняк в сандалите си с връзки, надянати на бос крак, и с вехтия си плащ, но спокойно и без страх гледаше „владетеля на света“, а след това се отпусна на килима.

Чингис хан, с тъмно лице, рижа брада, започнала да посивява, с черна кръгла шапка с голям изумруд и висящи лисичи опашки, които падаха до раменете му, седеше на златен трон, прибрал крака под себе си. Той се взираше с немигащи, зеленикави като на котка очи в стария мъдрец, дрипав и окъсан, от който сега очакваше своето спасение. Чингис хан бе облечен, както и гостът му, в обикновена черна ленена одежда и брадата му също бе покрита с белотата на старостта, но пътищата на двамата бяха различни. Китайският мъдрец се уединяваше от хората в пустинни места, целият си живот бе посветил за изучаването на науки и търсене на тайната за спасение на хората от болести, страдание, старост и смърт, и се притичваше на помощ на всеки, който се обръщаше към него с молба. Хаганът винаги бе предвождал огромна армия, изпращаше воините да изтребват други народи, всичките му победи костваха смъртта на десетки хиляди хора. Днес, когато приближаваха последните години от живота му, от този измършавял отшелник зависеше Чингис хан отново да стане млад и силен и завинаги да се избави от притискащите го ръце на смъртта, която го следваше и се готвеше да го победи, него, най-силния на земята, искаше да го провали в праха и небитието. И двамата старци дълго мълчаха. След това хаганът попита:

— Благополучен ли беше пътят ти? Имаше ли всичко, което искаше в градовете, през които спираше?

— Отначало ми даваха храна в изобилие, — отвърна Джан Цюн, — но в последно време, когато пътувах из земята, където се намира войската ти, навсякъде още се виждат следи от битки и пожари. Там е трудно да се намери храна.

— Сега ще имаш всичко, което пожелаеш. Идвай всеки ден на трапезата с мен.

— Не, не ми трябва такава милост! Планинските отшелници живеят скромно и обичат уединението.

Слугите донесоха кумис, а мъдрецът се отказа и от него. Хаганът каза:

— Живей при мен по твоя воля, както искаш. Ще те извикам за нарочна беседа. Разрешавам да си вървиш.

Джан Цюн се изправи, долепи длани в знак на почит и излезе.

Скоро монголската войска тръгна обратно през земята Маверанагр. По време на пътя Чингис хан неведнъж изпращаше на мъдреца вино, пъпеши и разнообразна храна.

През река Джейхун войската премина през изкусно построен върху ладии плаващ мост и се отправи към Самарканд.

Веднъж по време на почивка Чингис хан изпрати известие на Джан Цюн, че късно вечерта го чака за важна беседа.

Когато шумът от лагера започна да затихва и все по-силно се дочуваха трелите на жабите, Ахайя-Тайши преведе мъдреца Джан Цюн край неподвижните часови и го въведе в жълтата шатра на хагана.

От двете страни на златния трон, във високи сребърни свещници горяха дебели восъчни свещи. Чингис хан седеше, прибрал крака, на бяла постелка. А заради кръглата лакирана шапка с черни лисичи опашки, лицето му бе в сянка, само очите горяха като на тигър.

Край него на килим седяха двама секретари, които знаеха монголски и китайски.

Джан Цюн се отпусна на килима пред трона и каза:

— Аз съм дивак от планините и вече много години практикувам „дао“ — учението за най-прекрасното и възвишеното. Обичам да съм само в много уединени и тихи места, обичам да бродя из пустинята или да стоя там и да размишлявам. Тук, край царската шатра, е постоянен шумът на множеството воини, конете и талигите им. От това духът ми е неспокоен. Тъй че няма ли да ми позволиш да ходя по своя воля ту напред, ту след шествието ти? За планинския дивак това ще е огромна милост.

— Нека бъде както искаш — отвърна хаганът. След това попита: — Обясни ми какво е гърмът? Вярно ли казват магьосниците и главният шаман, че гърмът е ревът на живеещите зад облаците богове, когато се гневят на хората? А се гневят, когато хората им принасят в жертва не черни животни, както трябва, а животни с друг цвят. Вярно ли е това?

— Небето се гневи на хората не за жертвоприношенията, обилни или не толкова — отвърна Джан Цюн. — Не се гневи небето и за това, че му се принасят в жертва овни или коне, които не са черни, а рижи, пъстри или бели. Аз също чух грешните слова на твоите шамани, че хората не трябва лятото да се мият в реката или да перат дрехите си във водата, да събират гъби — заради това небето много се гневило и изпращало на земята мълнии и гръмотевици… Изобщо не се състои в това неуважението на хората към небето, а в това, че хората вършат много престъпления… Аз, планинският дивак, четох в древните книги, че от три хиляди различни престъпления човешки, най-гнусното е непочтителността към родителите… Много пъти забелязвах из пътя, че твоите поданици не уважават достатъчно родителите си: сами ядат на пиршествата, а старите бащи и майки морят от глад. И ето за това, че безсърдечните синове и дъщери оскърбяват родителите си, праведното небе се сърди на хората и ги заплашва с мълнии и гръм. Погрижи се, господарю, вразуми и вкарай своя народ в прав път.

— Мъдрецът говори важни слова — отбеляза Чингис хан и заповяда на писарите да запишат думите на стареца и на монголски, и на китайски, и на тюркски, за да се издаде специален закон за почит към родителите[185].

Когато на златни блюда бяха поднесени най-различни храни и Джан Цюн си взе само шепа варен ориз и малко сушено грозде, хаганът попита:

— Свети мъдрецо! Отдавна искам да разбера нямаш ли такова лекарство, за да направиш от стария млад, за да се влеят нови сили у слабия? Не можеш ли да направиш така, че дните на живота ми да текат без прекъсване, завинаги, да не се спират, както не се спират водите на голяма река? Нямаш ли лекарство, което да направи човек безсмъртен?

Джан Цюн сведе очи и мълчаливо допря връхчетата на пръстите си едни в други.

— Ако сега нямаш такова лекарство, — продължаваше Чингис хан, — то може би знаеш как се приготвя? Или ще посочиш друг мъдрец или вълшебник, комуто е открита тайната на безсмъртието? Ако ми приготвиш такова лекарство, че да мога да живея вечно, ще те направя нойон и управител на голяма област… Ще ти дам торба, пълна със златни монети… Ще ти подаря сто от най-красивите девойки от различни страни!

Джан Цюн не отвръщаше и не повдигаше очи, само започна да трепери, сякаш му бе много студено. А хаганът продължаваше да го съблазнява:

— Ще построя в планината ти небивал по красотата си дворец, който може да се види само при китайския богди-хан, и в този дивен дворец ще можеш да размишляваш за възвишеното… На мен дори не ми е нужна младост. Нека си остана такъв стар и побелял, като сега, но искам много години да не може да им се види краят, да крепя на раменете си монголската държава, която съм построил сам, със своите ръце…

Хаганът замълча и впи пламтящ, устремен поглед в измъченото лице на мъдреца. Той стрелна с очи страшния хаган и заговори тихо:

— За какво ми е злато, когато обичам планината, тишината и размишленията? Мога ли да управлявам цяла област, когато не знам как да управлявам себе си? Всички прекрасни пленени девойки дай за жени на благородни юноши. На мен не ми трябва дворец — мога да си размишлявал и седнал на камък… Изучавах всички най-мъдри книги, които са били написани от най-прославените китайски учени, и за мен повече тайни няма. Мога да ти кажа истината: има много средства, за да се увеличат силите на човека, да се излекува от болест и да се спаси живот му, но няма и не е имало лекарство, за да се направи той безсмъртен.

Замисли се Чингис хан и, навел глава, дълго мълча. Престанаха да скърцат пръчиците на писарите, който записваха в книга разговора. Чуваше се само пукотът на восъчните свещи. Накрая хаганът каза:

— Нашите монголски старци имат поговорка: „Говорещият истината не умира от болест“: някой от злоба ще убие правдивия без време… Затова всички се стараят да издигнат планина от лъжи… А ти, мъдри старче, който измина десет хиляди, за да ме видиш, ти единствен не се изплаши и каза правдата, че няма средство за безсмъртие! Ти си чистосърдечен и прям. Ако имаш молба, говори, обещавам да я изпълня.

Джан Цюн докосна длани и се поклони пред хагана.

— Имам само една молба. И аз преминах през сняг, планини и пустини, за да ти я кажа — прекрати жестоките си войни и въдвори навсякъде сред народите доброжелателен мир!

Веждите на Чингис хан се издигнаха, после се сключиха. Лицето му се изкриви. Задъхвайки се, той така започна да крещи, че пръчиците на писарите заподскачаха по хартията:

— За да се въдвори мир навсякъде, трябва война! Нашите старци в степта ненапразно учат: „Само когато убиеш непримиримия си враг, и наблизо, и надалеч ще стане спокойно…“ А аз не съм разгромил още стария си враг, тангутския цар Бурхан! И втората половина на света още не е под краката ми… Мога ли да търпя това? Въпреки че си мъдрец, молбата ти не е мъдра! Не ни обременявай повече с такива прошения!

Чингис хан се надигна и, вкопчил се в облегалките на трона, цял тресящ се от ярост, просъска:

— Разрешавам да се оттеглиш!

Зимата на тази година Чингис хан прекара край Самарканд. Той не обичаше теснината на градовете, поради което живееше в монголския лагер.

Отначало валя много дъжд, така че цялата земя се пропи с вода и стана трудно да се пътува. След това често падаше сняг и настъпи такъв студ, че много коне и волове измръзнаха и се валяха край пътищата.

Мъдрецът Джан Цюн живееше в бившия извънградски дворец на Хорезъм шаха „Кек сарай“, обкръжен с градини. Там старецът пишеше стихове. При него се тълпяха гладни селяни, на които монголските воини бяха взели цялото имущество, добитък, жени и деца. Джан Цюн раздаваше изпратената му от хана храна и сам им вареше каша.

Глава четвърта

Завръщането на монголите в Коренната орда[186]

Когато Чингис хан пожела да смени разположението на лагера и заповяда войската да се придвижи от Самарканд към река Сейхун, тогава по негова заповед старата царица на Хорезъм Теркен-Хатун, майка на шаха Мохамед, целият бивш харем на шаха и други знатни пленени жени стояха край пътя, който следваха монголите, докато не минаха всички воини и високо пяха песни, които оплакваха гибелта на царство Хорезъм.

В началото на годината на Овена (1223) лагерът на Чингис хан се намираше на десния бряг на река Сейхун. Тук, извикани от хагана, бяха и всичките негови синове: Чагатай, Угедей и Толуй, освен най-големия, гордия и непокорен син Джочи. Със синовете си, хановете и главните военачалници Чингис хан се съвещаваше за плана в следващите тринадесет години да се завземат всички западни страни чак до Последното крайно море.

Лагерът на Чингис хан бе разположен сред градините, изоставени от разбягалото се население. Тук слизаха от близката планина много диви свине, владетелят обичаше да ги ловува и от коня си да ги поразява с копие или стрели.

Веднъж се бе спуснал след диви свине, но конят му се препъна. Ханът падна, а конят избяга. Огромният глиган спря и се втренчи в неподвижно лежащия пред него Чингис хан. След това бавно се скри в камъша. Дойдоха другите ловци, вдигнаха го и доведоха коня. Хаганът прекрати лова и, когато се върна в лагера, заповяда да извикат китайския мъдрец Джан Цюн, за да обясни нямаше ли в това падение на хана пред дивата свиня намеса от вечното небе? Джан Цюн каза:

— Всички ние трябва да пазим живота си. Годините на Великия хаган вече са преклонни, той трябва да ловува по-малко. Това, че нечистият глиган не се е осмелил да нападне падналия „разтърсил Вселената“ — е знак за покровителство от небето.

— Аз да оставя лова? Не, този съвет е неизпълним! — отвърна Чингис хан. — Ние, монголите, от малки се научаваме да ловуваме и да стреляме от кон и дори старците не могат да се откажат от тази привичка… Впрочем, ще запазя думите ти в сърцето си.

Хаганът искаше да награди Джан Цюн и заповяда да докарат стадо млечни крави и табун отбрани коне, но мъдрецът не прие този подарък, като отвърна, че може да се върне обратно в китайските си планини и на обикновена пощенска талига. И след като се прости с хагана, старецът тръгна обратно заедно с двайсетте си ученици и отряд воини. Множество приближени на Чингис хан изпроводиха стария даос с вино и редки плодове. На прощаване мнозина триеха сълзите си.

В годината на Маймуната (1224) Чингис хан поведе войската си обратно в монголската степ.

Както стар тигър разкъсал крава бавно се връща в гъстите тръстики, в леговището си, влачейки увиснала опашка, така бавно се движеше войската на хана, претоварена от огромната плячка. Всеки воин имаше по няколко товарни коня, камили и бикове. Заедно с воините пристъпяха и стада овни, и скърцащи двуколесни талиги, натоварени с дрехи, килими, оръжие, медна посуда и други, заграбени от мюсюлманите вещи. И на коне, и на камили, и в каруците пътуваха монголски жени и от други племена, и деца, и дълги, безкрайни редици с крачещи пленници — изтощени, съсипани и боси.

Цялото това шествие пътуваше без да бърза, спираше на местата с хубави пасища, така че войската прекара на път и лятото, и зимата, като оставяше дълги следи под формата на убити коне и бикове, както и труповете на пленниците, неиздържали трудностите на пътя през безводните чакълести равнини на Централна Азия.

През пролетта Чингис хан пристигна при становете си на река Керулен и заповяда да се опъне хаганската жълта шатра при стана Буки-Сучегу. Тук свика съвет на всички най-знатни ханове и отличили се пълководци и се вдигна невиждан досега в цялата степ богат пир. Три дни след този пир умря младата му жена, Кулан-хатун. Мълвата нашепваше, че за това били виновни братята на хагана… Но кой може да узнае истината?

Следващата година на Кокошката (1225) Чингис хан прекара в родния си стан и обнародва „Ясак“, наставляващ монголския народ в „Пътя на разума и задоволството“, както бе наречен сборникът с поучения.

Глава пета

Чингис хан е решил да умре в поход

Чингис хан не можеше да стои спокоен, когато чу, че царството на непокорните тангути отново се е разбунило. Великият хан не забравяше обещанието си да накаже царя им Бурхан. Започна да се готви за поход и изпрати да извикат синовете му. Уведоми ги, че сам ще поведе войската.

Отново дойдоха само трима сина, без големия упорит Джочи.

Вторият син на хагана, Чагатай, управител на Маверанагр, който вечно враждуваше с по-големия си брат, каза по време на семейно съвещание:

— Джочи заобича страната на кипчакците повече, отколкото родния си улус. В Хорезъм не позволява на монголите да закачат който и да е кипчак. Джочи открито говори такива безсрамни слова: „Старият Чингис си е загубил ума, като разорява толкова земи и погубва безжалостно толкова народи“. Джочи иска по време на лов да убие баща ни и да сключи съюз с мюсюлманите, да се отдели от монголската орда.

Тогава Чингис хан пламна от ярост и изпрати в Хорезъм брат си Утчигин и верни хора със заповед Джочи незабавно да дойде при баща си. „Ако откаже да дойде и остане в Хорезъм — каза Чингис на ухото на брат си, — тогава удари мълчешком и го убий без жал!“

Джочи изпрати на баща си отговор, че не може да дойде, защото е болен и остана в степта при кипчакците. А верни хора писаха на хана, че синът му е здрав, често ходи на лов с хайка и те остават при него, за да изпълнят тайната заповед на Великия хаган.

Чагатай се върна обратно, за да управлява своите улуси в Самарканд, а Чингис хан с двамата си любими синове, Угедей и Толуй, в началото на годината на Кучето (1226) поведе войската си срещу тангутите. Там му се присъни страшен сън и започна да говори за приближаващата смърт. Изпрати да извикат синовете му, които бяха в друг отряд.

На другия ден по изгрев дойдоха Угедей и Толуй. Когато се наситиха с поднесеното угощение, баща им каза на другите хора, които бяха в юртата:

— Предстои ми таен съвет със синовете ми. За нашите работи желая да говоря с тях в пълно уединение. Всички излезте!

Когато си отидоха всички ханове и останалите присъстващи, Чингис хан прикани синовете си да седнат от двете му страни. Най-напред им даде съвети за живота и управлението на държавата, а после каза:

— Внимателно запомнете всичко, деца мои! Знайте, че противно на очакванията ми, настана време за последния ми поход. С помощта на покровителя на монголите, бога на войната Сулдъ, покорих за вас, синове мои, царство с такава необикновена ширина, че от центъра му до всяка страна има една година път. Сега ви съобщавам последното си желание: „винаги унищожавайте враговете си и възвеличавайте приятелите си“, а за това трябва винаги да сте на едно мнение и всички да действате като един. Тогава ще живеете леко и приятно и ще се наслаждавате на царуването си. За мой наследник, както наредих и по-рано, оставям Угедей. След смъртта ми трябва да бъде обявен за Велик хаган и да се възкачи на трона. Дръжте здраво и страшно цялото царство и монголския народ, и не смейте след смъртта ми да променяте или да не изпълнявате моя „Ясак“. Жалко, че сега ги няма синовете ми Джочи и Чагатай. Жалко! Нека не се случва така, че когато вече няма да ме има, те да изменят на волята ми, да враждуват помежду си и да поведат царството към гибелна смут! Въпреки че всеки иска да умре у дома си, аз се отправям в последния поход, заради достойния край на воинското ми име. Разрешавам ви да си вървите.

След това хаганът се придвижи нататък с войската си. По пътя владетелите на срещнатите племена и градове идваха един след друг и заявяваха покорността си. Един хан се яви с поднос едри бисери и каза: „Покоряваме се!“ Но великият хаган, който усещаше близкия си край, не обърна внимание на перлите и заповяда да ги пръснат в степта пред войската. Всички воини събираха, но и много се загубиха в прахта, така че и след това хората търсеха там и намираха бисери.

— Всеки ден за мен сега е по-скъп от поднос с бисери — казваше владетелят, изпълнен с грижи и тревоги.

Тогава тангутският цар изпрати вестители до Чингис хан, но той не ги прие и пратениците предадоха следните слова на великия съветник на хагана Йелю Чуцай:

— Нашият цар на няколко пъти въстава срещу Великия хаган и след това винаги в страната ни се втурваха монголи, убиваха и грабиха народа. Няма смисъл да се съпротивляваме. Дойдохме да измолим мир, договор и взаимна клетва от Чингис хан.

Йелю Чуцай отвърна на посланиците:

— Великият хаган е болен. Нека царят на тангутите почака, докато се почувства по-добре.

Болестта на хагана обаче се засилваше с всеки ден; той ясно виждаше приближаването на края и заповяда:

— Когато умра, с нищо не възвестявайте гибелта ми. Не подемайте плачове и вопли, за да не узнаят враговете и да не се радват и въодушевяват. Когато царят и тангутските жители излязат от крепостните врати, нахвърлете се отгоре им и ги унищожете!

Великият хаган лежеше на девет бели плъстени постелки. Под главата му бе подпъхната възглавница, краката му бяха завити с тъмна самурена кожа.

Тялото му, дълго и отслабнало, му се струваше невероятно тежко. И на него, разтърсилия света, му беше трудно да помръдне или да повдигне натежалата си глава.

Лежеше на една страна и слушаше как при всяко поемане на въздух се разнася слаб звук, сякаш изцвърчава мишка. Той дълго не можеше да разбере къде се крие мишката, но накрая се убеди, че тя цвърчи в гърдите му, че когато той не диша, млъква и тя, и че мишката е неговата болест.

Когато се обръщаше по гръб, виждаше над главата си връхното отверстие на юртата, което приличаше на колело. Там бавно се носеха облаци и той веднъж забеляза как високо в небето прелетя едва забележимо ято жерави. Дочуваше се далечният им зов, който мамеше към нови, далечни земи.

Хаганът си спомни как искаше да стигне до Последното море, но още на границата с Индия не издържа на горещината и тялото му се покри с червени сърбящи го петна; тогава обърна обратно войската си към прохладните монголски степи.

Сега, отслабнал и безпомощен, той умира в хладната тангутска долина между лилави планини, където сутрин водата в чашата става на лед. Силите го напускат с всеки изминал миг, а лекарите лъжат, или не могат да намерят онази трева, която ще му помогне отново да седне на коня и да се понесе из степта след дългорогати елени или след жълтите непокорни кулани… Кулани?… А къде е красавицата, непокорната Кулан-хатун?… И нея вече я няма!… И така, прав се оказа китайският мъдрец, че няма средство за безсмъртие… Хаганът шепнеше, като с мъка помръдваше устни:

— Не съм изпитвал подобни страдания, когато събирах под десницата си многобройният народ на сините монголски степи… Тогава беше много тежко, толкова тежко, че се обтягаха ремъците на седлата, пукаха се железните стремена… Но сега страданията ми са безмерни… Вярно казват старците ни: „Камъкът не притежава кожа, човекът не притежава вечност!“[187]

Чингис хан потъна в тревожен сън, а мишката пискаше все по-силно и дъхът му се накъсваше.

Когато хаганът се пробуди, в краката му седеше китаецът Йелю Чуцай. Висок и слаб като господаря си, мъдрият съветник не изпускаше болния от внимателния си поглед. Хаганът каза:

— Какво… добро… и какво… лошо…

— Дойде от бухарската страна преводачът ти Махмуд-Ялвач. Той казва, че там…

Хаганът раздразнено мръдна с ръка и китаецът млъкна.

— Питам — прошепна Чингис хан — какво добро… и какво лошо, съм сторил в живота си?

Йелю Чуцай се замисли. Какво можеш да отвърнеш на този, който напуска живота? Пред него внезапно се появиха на върволица стотици образи… Видя сините равнини и планини на Азия, прорязани от реки, помътнели от кръв и сълзи… Спомни си за развалините на градове, където на опушените стени се трупаха посечените и разпилени тела на старци и деца, както и на цветущи юноши, а отдалеч се носеше глухият шум на монголите, громящи града с незабравимия вик при избиването на ридаещите жители: „Така повелява «Яса»! Така повелява Чингис хан…“

Ужасната смрад на гниещи трупове прогонваше последните оцелели жители от развалините и те се оттегляха в блатата, в колиби от пръти, покрити със слама, където всеки миг очакваха завръщането на монголите и ласата, които да ги отведат в мъчително робство… Една картина се открояваше особено ярко. Край стените на разрушения Самарканд лежеше по гръб, изпънала сухи дълги крака, голяма мършава камила; животът все още не бе отлетял от пълните с ужас очи. Няколко човека, почернели от глад, се блъскаха един друг с оплискани в кръв ръце и измъкваха от разпорения корем на животното късове вътрешности и веднага бързо ги поглъщаха… Легналият безмълвно „разтрисащ Вселената“ с дълги костеливи крака и изсъхнали ръце приличаше на тази камила и такъв ужас от смъртта бликаше от полуотворените му очи. И пак така край тялото му се тълпяха, разблъсквайки се взаимно, наследниците, които се опитваха да си откъснат парче от великото кърваво наследство…

— Нима… не можеш… да си спомниш?… Кажи!

Йелю Чуцай прошепна:

— През живота си ти си извършил много и велики, и потресаващи, и страшни дела. Правдиво да ги пресметне може само този, който напише книга за походите, делата и словата ти…

— Заповядвам… да се повикат… хора знаещи, за да… могат те… да напишат… сказание… за моите походи… дела… и слова… да се чете… само едни…

— Ще бъде сторено[188].

В юртата беше тихо. Понякога пропукваше съчка или се чуваше поривът на вятъра, влетял през покрива, който завихряше облаци дим над огнището. Отново просъскаха думите:

— Кое е… най-доброто… от всичко… което… съм направил?

Йелю Чуцай искаше да успокои умиращия и каза:

— Най-доброто от делата ти са твоите закони „Яса“. Ако ги следват почтително, потомците ти ще управляват света десет хиляди години[189].

— Вярно е! Тогава… ще настане… гробовно… спокойствие… в пустинните степи… ще израсне… тучна трева… а сред могилите… ще пасат монголски коне…

И като помълча, хаганът добави:

— И свободни… кулани…

Чингис хан лежеше неподвижен, затворил очи, с изострен нос и хлътнали слепоочия.

Безшумно влязоха Махмуд-Ялвач, един китайски лекар и главният шаман. Като коленичиха в нозете на хагана, те замряха в очакване кога ще се пробуди и заговори. Владетелят отвори очи и погледът му се спря на Махмуд-Ялвач.

— Как управлява… западните предели… моят син… Чагатай?

Махмуд-Ялвач, облечен добре и внушаващ уважение, с червен халат с белоснежна чалма, скръстил ръце на пълния си корем, се поклони доземи.

— Твоят доблестен син Чагатай хан и всички монголи-багатури, както и всички покорени народи от неговите владения по бреговете на Сейхун и Зарафшан, молят Аллах за здравето ти и ти желаят да царуваш много години.

— А как управлява… владетелят на северните народи… моят… най-голям син… Джочи хан?

Махмуд-Ялвач закри лице с ръка. Според монголския обичай при разговор за смъртта на близък човек не е прилично да се споменава обикновеното име на покойния, който вече е станал „свещена сянка“, а трябва да се говори иносказателно, като се заменя името му с други почтителни думи. Затова Махмуд-Ялвач започна отдалеч:

— Когато получи повелята ти да управлява северните народи, обяви на бековете, че готви велик поход…

— Срещу мен?

— Не, мой Велики господарю! Острите копия бяха насочени на запад, към българите, кипчакците, саксините, урусите. Но походът не можа да се състои и всички воини се разотидоха по своите чергарища. Като гръм посред бял ден велика мъка се стовари над всички ни!

— Обясни!

— За ханското семейство беше устроен в степта голям лов. Пет хиляди нукери се разпръснаха по равнината и подгониха от камъша диви свине, вълци и няколко тигъра. А други пет хиляди конници подгониха отдалеч, от степта, и сайгаци, и джейрани, и диви коне. Когато вечерта след лова се запалиха огньовете и трябваше да започне пиршеството, нукерите не можаха да намерят този, който излизаше и от най-страшния бой, без дори да го е одраскала стрела. Дълго го търсиха и накрая го видяха, но как! Лежеше сам в степта, още жив, а по него нямаше нито капка кръв, само че не можеше да произнесе нито една дума, а само гледаше с разбиращи очи, изпълнени с гняв…

— Нима е загинал… той…

— Загина скъпият и най-близък твой багатур, покрит със славата на победата — неизвестни злодеи пречупиха гръбнака му.

Лицето на Чингис хан се изкриви. Ръцете му смъкнаха покривалото. Той шепнеше:

— Утчигин е избързал… По-голям багатур и опитен пълководец вече няма… а няма с кого да се замени! Кой сега… ще управлява Хорезъм?

— Твоят млад внук, Бату хан, под ръководството на мъдрата му майка. Тя свика нукерите и заедно с момчето се изкачиха на могилата. Бату хан седеше на бойния кон на баща си. Момчето пламенно закрещя на нукерите: „Слушайте, багатури, победители на четирите страни на света! Вашите мечове вече са ръждясали! Точете ги на черен камък! Ще ви поведа натам, на запад, през великата река Итил. Ще се понесем страшно през земите на страхливите народи, и аз ще простра царството на дядо ми Чингис хан до последните граници на света… И се кълна, че ще издиря и сваря живи в котел тези злодеи, които погубиха баща ми!“

Чингис хан, потъмнял и страшен, с блуждаещи очи, се приповдигна на лакът и като се задъхваше, отрони:

— Хубаво е да си млад… та дори и с пранги на шията… когато пред теб блести победата… Но Бату е още момче. Ще направи грешки… ще го погубят! Заповядвам… редом с него… винаги да е съветник… моят най-верен… пантерата с прегризана лапа… внимателният Субетей-багатур… Той ще го предпази и научи да воюва… Бату ще продължи моите победи… и над света… ще се простре монголската ръка…

Чингис хан падна на една страна. Лявото му око се притвори, а дясното, блестящо и зловещо, гледаше седналите.

Навели очи, всички дълго мълчаха. И си спомняха думите на поета[190]:

Четирима човека безсилно седяха

Около могъщ пълководец, свикнал да побеждава.

Бяха: лекар, шаман, дервиш и звездоброец.

Имаха и лекарства, и древни заклинания,

И талисмани, и хороскоп.

Но нито един не можеше да даде и капка изцеление.

Сред тишината изведнъж зацвили конят, вързан край шатрата. Всички трепнаха и погледнаха хагана — дясното му око, изгубило блясък, бе помръкнало.

Чингис хан отдавна возеше със себе си ковчег, издълбан от цял дъбов ствол, покрит отвътре със злато. През нощта синовете му тайно го поставиха насред жълтата шатра. В него положиха баща си, облечен в бойна ризница. Ръцете, положени на гърдите, стискаха дръжката на наточен меч. Черният шлем от лъскава черна стомана обрамчваше пребледнялото сурово лице със затворени клепачи. От двете страни на ковчега бяха поставени: лък със стрели, нож, огниво и златна чаша за пиене.

Военачалниците, според заповедта на хагана, скриваха тайната за смъртта му и продължаваха обсадата на главния тангутски град. Когато тангутите излязоха иззад вратите на града с почетни дарове и предложение за мир, монголите се нахвърлиха отгоре им, избиха всички, след това се втурнаха в града и го превърнаха в развалини.

Завиха ковчега на хагана с плъстена покривка и го положиха на двуколесна талига, запрегната с дванайсет бикове. Монголите се отправиха обратно. За да не разкаже никой преждевременно за смъртта на повелителя на народите, багатурите, докато не стигнаха до Родната орда, убиваха по пътя всяка срещната жива твар — и хора, и животни, като казваха на умиращите:

— Тръгвайте към царството отвъд облаците! Усърдно служете там на нашия свещен господар!

По време на народното оплакване на прославения багатур Чингис хан, победител на меркитите, китайците, кипчакците, иранците, грузинците, аланите и урусите, пълководецът Джебе-нойон обяви:

— Веднъж „този, който създаде царството ни“, ловуваше в планината Бурхан Халдън. В пустинно място на склона на планината той си почиваше под старо дърво. На „този, който вече го няма“, му хареса това диво място и високия строен кедър, който стигаше до облаците. И чух тези негови думи: „Това място е удобно за пасбища на диви елени и достойно за моя последен покой. Запомнете това дърво.“

Пълководците на хагана търсеха из планината указаното място, където растеше необикновено висок кедър. Под него бе спуснат в земята ковчегът с тялото на Чингис хан.

Постепенно могилата обрасна с такъв див и гъст лес, че не можеше да се премине през него и да се намери мястото на погребението, така че и старите пазители на забраненото място няма да покажат пътя натам.

Епилог

Глава първа

Оттук са минали монголите

Вие, покрити със сняг планини!

Видяхте ли как станах неверен роб?

Как вървях със завързани ръце

И прикривах главата си от ударите на бича!

Сълзите ми не трогват никого.

Само планините потреперват от тях.

От песен на хивински пленник

По широкия път, който водеше на изток от великата река Джейхун, и по който в продължение на столетия преминаваха богати кервани, изведнъж след монголския погром секна всякакво движение. Опустяха крайпътните сергийки и запустяха хановете, останали без порти, които воините бяха изкъртили, за да запалят огньове. Завехнаха неполивани големите градини, тъй като на никого не му беше до почистване на плевелите и прокарване на водата.

Странен и необичаен изглеждаше млад, мрачен конник в чуждоземски плащ, който яздеше самотен по прашния път, по който навсякъде се търкаляха разпилени от чакалите човешки кости. Враният жилав жребец с арабска кръв равномерно потропваше с копита, а конникът понякога го подкарваше с подсвирване.

— Каква мъртва пустиня! Нито човек, нито камила, нито куче! — въздишаше пътникът. — За цял ден само два вълка бавно пресякоха пътя, сякаш са стопани на тази безмълвна равнина, която прилича на безкрайно гробище… Ако така продължава и занапред, моят неуморим кон заедно със стопанина си скоро ще се просне завинаги край тези бели черепи със следи от страшните монголски мечове.

Тъмната помръдваща маса напред изглеждаше необичайна. Конят изпръхтя и наостри уши. Ездачът се приближи. Няколко големи мрачни орела се бяха нахвърлили върху плячка, просната насред облетия с ослепително слънце прашен път.

Конникът изсвири. Орлите излетяха, размахвайки тежко огромните си криле, и се спуснаха недалеч на близкия склон. Между пресните коловози в странно положение, сякаш в конвулсивна тръпка, лежеше момиченце в разпокъсана тюркменска дреха. Орлите вече бяха успели да накълват лицето й, все още запазило нежните си черти.

— Пак монголска работа! Хващат деца, държат ги, не се грижат за тях, после, като се позабавляват, ги хвърлят…

Замахна с камшика и конят препусна. Зад завоя ездачът достигна група монголи. Две талиги на високи скърцащи колела, пренатоварени със заграбена покъщнина, бавно се тътреха напред. На всяка каруца върху домашните вещи седеше монголка, с мъжка лисича шапка и овча шуба, и монотонно подвикваше на впрегнатите бикове, които равнодушно крачеха сред облака прах.

След талигите кретаха трима полуголи парцаливи пленници с вързани зад гърбовете ръце и олюляваща се от слабост жена. А след тях куцукаше, изплезило език, голямо космато куче. Монголско момче на около седем години, с две плитчици над ушите, подгонваше пленниците, точно както пастирът подканя бавно мъкнещите се крави.

— Урагш, урагш, муу (напред, напред, глупако!) — викаше момчето и поред ръгаше всеки с върлина. Облечено с пристегнат около кръста подплатен халат, свален от някой възрастен, на краката си носеше възголеми обувки, и за да не ги изгуби, ги беше привързало с ремъци под коленете си. Със съзнанието за важността на възложената му работа, момчето с особено настървение подкарваше жената, която се влачеше само благодарение на въжето, с което бе завързана към талигата. През скъсаната жълта рокля се виждаше костеливият гръб със следи от раните. Жената нареждаше:

— Пуснете ме! Ще се върна! Там остана дъщеря ми Хабиче… Сама ще я нося!

— Каква дъщеря ти е притрябвала още? — прекъсна я старият монгол, сякаш изплувал от облака прах на гърба на сив кон. — Сама едва крета на въжето, а се хвали, че ще носи другата кранта!

Старецът шибна жената с камшика. Тя залитна напред и падна. Връвта, с която бе завързана, се опъна и повлече пленницата. Монголката от колата закрещя:

— Какво се лакомиш, старо псе! Ако беше хубава овца, да я взема в скута си — от овцата и месо, и кожа ще получиш. А за какво ни е този добитък? Дъщерята й вече пукна, ето че и тая се свлече. А ние, ох, колко далеч сме от дома, от родните брегове на Керулен! Остави я!

— Няма да пукне! Жива е! — хриптеше от злост старикът. — И тази мърша, и тия тримата юнаци — всички ще дойдат в юртата ми. Другите ни съседи по двайсет роби имат из къщи, а ние не можем да докараме четирима? Ей, вие, скотове, напред! Урагш, урагш!

Монголът плесна с камшик влачещата се жена, въжето се скъса и робинята остана на пътя. Талигите се движеха напред. Старецът сдържаше сивия кон, цъкаше с език и попита преминаващия млад конник:

— Ще оживее ли или няма да оживее? Купи я от мен! Изгодно ще ти я продам, само за два златни динара…

— Тя няма да доживее и до довечера! Искаш ли два медни дирхема?

— Дай! Наистина няма да доживее! Тогава и толкова няма да получа… — Монголът пъхна в кончовите на ботуша си двете получени от конника медни монети и в тръс се спусна да догони обоза си.

Конникът свърна встрани и без да се оглежда, препусна през изсъхналото поле…

Отпред израснаха бели развалини, причудливи отломъци, стари стени с процепи и няколко величествени арки. Върху тях още се бяха запазили арабски надписи. Много изкуство и мисъл бяха вложени от строителите на тези стройни здания, а още повече труд бяха вложили неизвестните работници, издигнали от големи квадратни кирпичи и красиви дворци, и внушителни медресета, и стройни минарета. Всичко това монголите превърнаха в развалини, покрити със сажди.

— Един сноп суха детелина и няколко питки — шепнеше конникът, — и като измине още един ден, ще се доберем до зелените планини, където има и хора, и приятелски разговор край огъня.

Каменните развалини вече са близо, ето под масивната арка тежката врата е широко разтворена. Дверите са обковани с железни големи като чинии гвоздеи.

„Познати врати! Някога оттук преминаха дервишът Хаджи Рахим, селянинът Курбан-Къзък и момчето Туган. Сега Туган порасна, стана изкусен воин, но като бездомен пътник, не намира за себе си нито хляб, нито прием в благородната Бухара, която по-рано бе толкова процъфтяваща и многолюдна.“

Под тъмните врати изчаткаха копитата на коня. Пред него се стрелна рижа лисица, леко се метна на купчина боклуци и се скри.

Конят стъпваше внимателно, докато напредваше между отломъците на мъртвия, безмълвен град. Ето го главният площад… Величествените здания обкръжаваха по-рано това място на шумни народни събирания. Сега площадът е засипан с боклуци и насред него се белее конски скелет. В тюркоазения небесен простор бавно се носят сивкави соколи лешояди, разперили неподвижни криле.

Конят спря край каменните стъпала на мечета, запръхтя, присви уши и запристъпва от крак на крак. Пред него, на каменна подставка, лежеше огромна отворена книга с Корана, с разкъсали се от дъжда листа, които шумоляха на вятъра.

„По тези каменни стълби влезе в мечета на своя жребец мрачният владетел на монголите, червенобрадият Чингис хан. Тук заповяда на бухарските старци да нахранят до пръсване плосколиките му воини. Тогава на площада горяха огньове, печаха се овни… Още се виждат по каменните отломки следите от пламъците…“

Туган слезе от коня, постла плаща си и начупи сух хляб. Махна юздата на коня и седна на стъпалата, като го държеше за повода.

Зад камъка нещо се размърда. Изпод парче кирпич се надигна изтощена жена. Влачейки се, облечена само в останки от дрехи, тя се приближи, протегнала ръка, без да може да откъсне алчни пламтящи очи от коричката хляб.

Туган даде шепа сухари. Тя с величествен бавен жест ги прие като скъпоценности и си тръгна, лазейки на колене. Поднесе сухарите към възпалените си устни, но рязко отпусна ръка и започна да ги разпределя на еднакви купчинки върху каменна повърхност. Внимателно облиза трохите и извика:

— Хей, лисичета, елате при мене! Не се бойте! Той е наш, добър е!

От черното отверстие между каменните плочи се показа първо една, после три рошави детски главички. Като се провираха из развалините, здраво хванати едно за друго, децата бавно се приближаваха към жената. Голи, потъмнели от слънцето, те бяха слаби като скелети, само стомасите им се бяха подули като топки. От черната дупка излязоха още две деца, които дори не се опитаха да се изправят, а изпълзяха на четири крака и седнаха, обгърнали с ръце подутите си коремчета.

Жената плесна по ръката тези, които се бяха протегнали към сухарите, и започна по ред да пъха в устата на децата трохи. Разказваше:

— Втурнаха се… онези страшни хора, облечени в овчи кожи… Яздеха навсякъде на дребни коне и вземаха всичко, което видеха. Убиха мъжа ми — искаше да предпази семейството си… Заловиха всички мои деца и ги отведоха — не знам дори дали са още живи? Конниците ме влачеха на ласо, държаха ме робиня за забавление на всички. Една нощ успях да се скрия и се добрах дотук, в тези развалини… Не можах да намеря дома си. Само купища боклуци. Денем бягат гущери, през нощта вият и се прокрадват чакали… около града срещнах тези изхвърлени от монголите деца. Заедно търсим храна и изкопаваме корени див лук… Сега тези деца станаха мои и ще умрем заедно, а може и да оживеем…

Туган даде на жената последните си сухари и поведе коня си, за да излезе от града.

Напредваше към Самарканд. Не срещаше кервани. Понякога из полята се показваха един-двама селяни. Няколко пъти препуснаха монголски конници. Тогава работещите селяни падаха като покосени и пропълзяваха в канавките. Когато облакът прах след монголите се слягаше, изплашените селяни отново се заемаха с чопленето на земята.

Глава втора

Къде е шумният град Самарканд?

След няколко дни Туган спря на пустинно възвишение. Пред него се разстилаше зелената долина на реката, където бяха струпани развалините на славния до неотдавна Самарканд. Къщички с плоски покриви се редяха една до друга, но не се забелязваше никакво движение в бившата столица на Маверанагр, където по-рано се трудеха десетки хиляди изкусни работници. Разбитите и смити от дъжда крепостни стени опасваха средната част на града. Там се бе съхранила одимена част от високия мечет, построен от последния Хорезъм шах Мохамед, и две кръгли кули.

Куц бедняк се приближи към Туган и протегна изпод дрипите си мършава ръка.

— Дай на немощния, славни бек джигите! Да те пази аллах в битките! Да отклони вражата стрела от храброто ти сърце!

— Къде е градът? Где е блестящата столица на шахове и султани? Къде са важните търговци, пъстрите пазари, къде е веселият шум на чуковете в работилниците? — говореше повече на себе си Туган, отколкото на бедняка.

— Няма го вече всичко това! — каза просякът. — Нали оттук минаха монголите! Нима остава нещо след тях? Питаш къде се е дянал градът? Една част от хората бяха изклани от безжалостните конници, друга част — отведени в далечните им степи, останалите жители избягаха в скалистите планини, където мнозина също загинаха…

— Дълго ли ще се скитат бегълците?

— Тук в града и по-нагоре по реката вече слизат малко хора и си строят колиби от пръти и глина. Но живеят вечно в страх: монголите могат да се върнат всеки момент, да вземат когото си поискат и да го повлекат след себе си с ласо… Да те пази аллах за щедростта ти!

— А каква е тази кула насред града?

— Стой по-далеч от тази кула! Там е тъмницата! Монголските ханове вече имат тъмница в мъртвия град. Там живеят монголските палачи, с железни тояги разбиват главите на осъдените. Ще ти разкажа как го правят…

Туган не слушаше, а се спускаше надолу по склона. Като си проправяше път през развалините, се приближи към крепостта, където се извисяваха стари кули, мрачни и безмълвни. Край стените на земята седяха унили роднините на окованите. Часови с копия стояха на стража край вратата. Оседлани коне дремеха, завързани за стълбове.

— Къде? Махай се! — извика часовият.

— Имам работа при надзирателя на тъмницата — каза Туган.

— Домъчняло ти е за нея ли?

— Може би, ако в кулата е брат ми.

— В тъмницата ни има доста разбойници. Но не се заседяват дълго: водят ги на площадката пред рова и ги удрят по темето с железен жезъл. Погледни там, в рова, може да намериш тялото на брат ти. Как го наричат?

— Той е дервиш. Пише книги. Хаджи Рахим Багдадй…

— Дългокосият безумен дервиш? Още е жив! Наричаме го „дивона“ (юродив). Осъден е задълго…

— „Навеки и до смъртта“?

— Прекалено се разприказвах с теб… Завържи коня и влез в двора. Ще попиташ началника на тъмницата, домът му е там. До вратата на кука виси кана. Не забравяй да пуснеш в каната не по-малко от шест дирхеми, тогава началникът ще те изслуша.

Туган завърза коня и влезе в двора. Началникът на затвора стоеше на терасата на дома си в червен подплатен халат и зелени пантофи на бос крак. Полугол дебел готвач с желязна верига на крака кълцаше месо за овнешкия кебап. Краят на брадата на началника, ноктите и дланите му бяха оцветени с червена къна. С камъшена пръчка той удряше готвача по гърба и говореше:

— Добави пипер! Не мързелувай! Така! Полей със сок от нар!

Туган забеляза закачената в двора глинена кана и пусна вътре десет дирхеми. Началникът спря мрачен поглед върху младежа.

— Аз съм мюсюлмански воин от отряда на Субетей-багатур. С негово разрешение търся свой роднина. Ето пайцзата ми. — Туган извади провесената на шнур дъсчица с изрязан надпис и рисунка на птица. Началникът я повъртя в пръстите си и му я върна.

— Какво те доведе в този дом на отритнатите?

— Търся свой роднина, дервишът Хаджи Рахим Багдадй. Нямате ли такъв?

— Да го прокълне аллах и да ни пази, мен и теб, от съмнения и познанство с него!

— За какво са го затворили? Познавах го като праведен човек.

— Хубав праведник! Окован е по настояване на светейшия Шейх-ул-ислам и на най-достойните имами за равнодушно отношение към светите книги, за дръзко волнодумство и за това, че в разговор никога не споменава името на всевишния аллах. Гибелта ще бъде негов край! Огън да нахлуе в дома му!

Туган помисли и каза:

— Предявени са му тежки обвинения, но може би все пак ще ми позволиш някак да облекча съдбата му?

— Не се старай напразно! Животът му е запазен само по настояване на Махмуд-Ялвач, великия везир на могъщия владетел на нашата страна, хан Чагатай. Дервиша няма да го пуснат, преди да напише книгата за живота и похода на Великия Чингис хан.

— А когато свърши записките си, ще го пуснат ли?

— Я какви ги дрънкаш! Дори и да се разкае за прегрешенията си, ще го изведат от тъмницата, само за да му отрежат езика и ръцете на площада пред тълпата. Ето защо „дивонът“ вече две години пише книгата си и ще я пише още трийсет години, за да отложи дена на своята гибел.

Туган каза:

— Тъй като Хаджи Рахим беше мой благодетел, научи ме да чета и пиша по арабски и ме нахрани, когато умирах от глад, готов съм за богоугодно дело да пожертвам единствения златен динар… — Туган показа златната монета. — А ти, велики военачалнико, прояви милост към обречения на гибел и ми позволи да го видя.

— Дай ми златния динар и минавай в другия двор. Там можеш да се любуваш колкото си искаш на любимия си „дивон“.

Младият воин постави златната монета в боядисаната с червена къна длан на началника на тъмницата и мина през каменната врата.

Глава трета

В желязната клетка

В дъното на тясното дворче в стената тъмнееше квадратен отвор с желязна решетка. Там се бе притаило нещо тъмно.

Около клетката се притискаше към стената слабичка фигура, загърната в дълъг до земята черен шал, обичаен за жените от номадското племе люли.

Туган се приближи внимателно, жената обърна глава. Познатите черти го поразиха: същото смугло лице, същите тъмнокафяви очи, но бе изчезнала предишната безгрижност. Жената се обърна, след като го изгледа… Нямаше съмнение — това беше Бент-Занкиджа.

Туган се приближи, вглеждайки се вътре в клетката. В нея заключеният можеше едва да седи, прегънат на две. От тъмнината се показа космата грива от черни къдрави коси и пламтящи, впиващи се очи. Ако не знаеше за страшната промяна в измършавялото лице, Туган нямаше да може да познае Хаджи Рахим. Дервишът допълзя към решетките и приближи косматото си лице към него.

— Дойде навреме, по-малки мой братко! — прохриптя. — Приближи се, Тугане, и чуй последното ми желание. Злобните имами искат да изгния в клетката или за веселба на тълпата да ми отсекат ушите и да ме разрежат на части… Но нима могат да убият свободната мисъл, да задушат трупащата се ненавист? Сега вече написах това, което исках, но ако прочетат записките ми, ще изгорят на клада и тях, и мен… Аз не хвалех като тях червенобрадия Чингис хан и не съчинявах хвалебствени медени песни за татарските поробители на Хорезъм, дебелокожи убийци на деца и жени… Смело написах истината за това, което са видели очите ми. Направих всичко, което можах, и вече дойде последният ми ден за сбогуване. Погребете ме под стария платан на брега на Салара… Моят учител Абу Али ибн Сина беше велик мъдрец, но гонен от глупавите злодеи имами също умря в тъмницата, върху гнил сламеник. Той знаеше всички тайни на света, но не знаеше една, как да се спаси от смъртта!…

Тугай заговори тихо:

— Помниш ли какво ме учеше в пустинята, когато бяхме завързани с въжета и над нас висеше мечът на страшния „черен конник“, Кара-Кончар? Не ми ли каза тогава: „Изчакай с унинието, нощта е дълга и още не е завършила.“ Сега ти казвам точно същото: „Изчакай с унинието, нощта дори не е започнала“.

Хаджи Рахим бързо се поизправи, сякаш му се бяха върнали силите. Туган продължаваше тихо, шепнешком, опитвайки се да го убеди.

— Слушай, по-големи мой братко, какво ще ти кажа. Ще ти дам три черни топчета и ще ги глътнеш. Тогава ще станеш неподвижен като мъртвец, ще спреш да усещаш болка и ще видиш сън, сякаш си прелетял през планините в долината на прохладни потоци и благоуханни цветя… Там пасат бели като сняг коне и пеят златни птици с прекрасни гласове… И там, в съня си ще срещнеш отново девойката, която си обичал на 16 години…

— А после, като се събудя, пак ще съм зад железните решетки? Не, не ми е притрябвал такъв сън!

— Почакай и чуй по-нататък! Докато на теб ти се присънва планинската долина, където ще се наслаждаваш на непомрачени забавления, аз ще обясня на тъмничарите ти, че си умрял и тялото ти трябва да се погребе. Тогава те ще отворят клетката, ще вдигнат тялото ти с верига и ще го закарат до ямата на погубените… Изтърпи го, колкото и да те боли, не викай и не плачи! Иначе ще ти разбият главата с желязна пръчка… Когато лежиш вече в ямата сред трупове и в полунощ се домъкнат чакалите, за да ти гризат краката, аз ще съм там с трима воини. Ще те загърнем в плащ и бързо ще те отнесем извън града на безлюдно място… Там разумът ще се върне в тялото ти, аз ще те кача на кон и ти ще заминеш на запад или на изток, където ще започнеш нов живот…

— Да, правилно каза — нощта още не е свършила! Готов съм да тръгна към долината на белите коне! Давай по-бързо целебните топчета! — и Хаджи Рахим протегна ръка, черна и жилеста, като грабливи нокти на скален орел.

Туган извади от цветна торбичка три черни топчета и ги даде на брат си, той ги глътна без да се колебае. Започна нещо да шепти, все по-неразбираемо и по-тихо, олюля се и се свлече на една страна…

Към клетката се приближи стражник с копие.

— Моят началник заповядва да не оставате повече край отявления престъпник!

— Заключеният не се нуждае от милостта на твоя началник — той е мъртъв!

Стражникът недоверчиво промуши копието си в клетката и ръгна с него дервиша.

— Не вика? Не се мърда? Явно наистина е умрял! Сега тялото на безумния „дивон“ ще бъде хвърлено в ямата. Ако искате да го погребете, трябва да го направите тази нощ. До сутринта кучетата и чакалите така ще изгризат покойника, че няма да можете да го познаете… Благодаря за щедростта! На всички все някога ще ни се наложи да умрем!…

Глава четвърта

Последната страница на книгата

Упоритият и търпеливият ще види благоприятния край на започнатото дело.

Хаджи Рахим

Туган и Бент-Занкиджа вървяха рамо до рамо по безмълвните пустинни улици на разрушения град. Туган водеше коня си за поводите. Глухо се разнасяше звукът на копитата сред напуснатите сгради. И двамата си спомняха за далечните дни на юношеството, изминало в шумната Гурганджа, в дома на загиналия по време на разлива на реката стар Мирза-Юсуф.

— През всичките тези дълги години на скитания мислех за теб, Бент-Занкиджа.

— Ето я отново пред теб другарката ти от детинство. И на мен също ми се наложи да видя блясъка на мълнията и да чуя гърма, който разтърси цялата ни земя… Но там, където яростната буря поваля могъщи дъбове и платани, там понякога се спасява невредима малката мишка — и аз се спасих!

— Разкажи ми какво се е случило с теб през тези страшни години?

— Слушай какво стана с мен. Когато монголите ме плениха в Бухара и ме накараха да пея на техния свиреп владетел тъжни песни за гибелта на Хорезъм, той ме похвали и заповяда да ме държат в походния му хор от китайски певици…

Заедно с него ходих навсякъде, където отиваше и този изтребващ хората човек. Веднъж Чингис хан започна да се оплаква от болки в очите, от това, че вместо една луна, през него плуват две луни, че вместо един джейран в степта му се привиждат направо три. Той мислеше, че злите духове се шегуват с него. Монголските шамани се молиха и танцуваха пред хана, но не успяха да изгонят злите духове, лекарите се страхуваха да се докоснат до него и го гледаха с ужасени очи. Само пристигналият в лагера на хагана стар арабски „кадах“[191], наричан Зин-Забан, храбро се нае да излекува „разтърсилия Вселената“. Той действително бързо помогна на Чингис хан. Свирепият владетел остана доволен и попита каква награда иска арабинът? Старият лекар не поиска съкровища, а само показа с пръст една певица от женския хор и тази певица се оказах аз! Чингис хан заповядва да ме дадат на лекаря. Старецът ме затвори в ендеруна[192], където аз пеех за черните къдри на юноша и за бенката на бузата. Лекарят ме чу и ме преби с пояса си. Аз започнах да пея за войната. Старецът пак започна да ме поучава с полуобработения ремък. Тогава избягах от него и ме приютиха в походната си шатра жените от толкова презираното от нас скитническо племе на огненопоклонниците люли. Ходех загърната като тях в черно покривало, и никой не ме издаде… Но старият кадах отиде да се жалва от мен на страшния владетел Чингис хан и да умолява войниците му да ме търсят… Монголският господар така освирепя, че всички около него изпопадаха на земята, скрили лица в дланите си… „Как си се осмелил да изпуснеш от ръцете си моя подарък? — викаше Чингис хан. — Как не си успял да подчиниш на волята си твоята жена? Мъж, когото не го слуша жена му, не смее да живее в моите владения! Хванете го!“ И палачите хванаха бедния стар лекар и веднага му отсякоха умната побеляла глава. „Каква страшна развръзка!“ През това време аз живеех при племето люли. Когато разбрах, че Хаджи Рахим седи в клетката, започнах да му нося хляб, орехи, грозде… помагах му да пише…

— Ти самата, преследвана, си му помагала на него?

— На всеки три дни отивах в тъмницата и предавах на Хаджи Рахим няколко листа чиста хартия, я той крадешком ми протягаше написаните за трите дни свои спомени. След като препишех на спокойствие в шатрата тези листа, аз ги връщах на Хаджи Рахим и след три дни отново получавах новите страници от разказа за нашествието на монголите в Хорезъм… И така, едновременно с тази книга, която пише в клетката си Хаджи Рахим, при мен се трупат листи от втора такава книга, преписана от моята ръка. Да бъде благословена паметта на Мирза-Юсуф, че ме научи да пиша!

— Ти си извършила велико дело — каза Туган. — Ако злобните имами изгорят записките на Хаджи Рахим, ние ще имаме стоте листа и внуците ни, и правнуците ни ще четат повестта на Хаджи Рахим за злодеянията на Чингис хан…

Те се приближиха към брега на бързата мътна река. Тук стояха опушените кожени шатри на племето люли.

В подножието на стария платан, на парче килим, Бент-Занкиджа постави купчина хартиени листа. Ярката луна, издигнала се над развалините на Самарканд, осветяваше жълтите страници, където с равни строфи се излагаше повестта на скиталеца. Бент-Занкиджа се отпусна на килима и като събираше листите, говореше:

— Хаджи Рахим е много отслабнал, затворен е в хладна клетка, която никога не се осветява от слънцето, но никога не е унивал, сякаш го грееха собствените му пламенни мисли… Той вече пише с мъка… Виждаш ли как в тези строфи буквите му подскачат! Чуй какво е написал на последната страница…

Бент-Занкиджа взе изписания с арабско писмо лист хартия и започна да чете:

— „… моят изтъркан калем дописа последните строфи от повестта за набега на безпощадните монголи над цветущите долини на нашата родина… Покрит с праха и мръсотията на усърдието, съставителят на тази книги би искал да каже още много за тези малодушни хора на Хорезъм, които не се решиха самоотвержено да излязат да се бият с жестокия изтребител на мирни племена, свирепия Чингис хан…

… Ако всички хорезъмийци твърдо и единодушно бяхме вдигнали меча на гнева, и без да се щадим яростно се бяхме хвърлил срещу враговете на родината, то високомерните монголи и червенобрадият им владетел нямаше да се задържат и половин година в Хорезъм, а завинаги биха се скрили в далечните си степи…

… Монголите надделяха повече заради несъгласията, отстъпчивостта и робската нагласа на противниците им, отколкото заради силата на кривите си мечове… Смелият Джалал ад-Дин показа, че с малък отряд отчаяни джигити той съумя да разбие монголските пълчища…

… Но калемът пада от изстиващите ми пръсти… Силите на дервиша скиталец отслабват, а дните бягат, приближава денят на разплатата… И аз мога да напиша тези няколко строфи от стихотворението на поета:

Като пролетен дъжд

Като есенен вятър

Изчезна моята младост!

Аз се задържах в този живот,

А водачът на кервана

Вече натовари камилите

И бързо тръгна по пътя…

… Ще кажа на прощаване на моите неведоми читатели: «Надменните имами и надулите се от важност улеми ме упрекват в неверие! Злобно и глупаво е късогледството им! Неверие, такова като моето, не е лесно и празно дело». Няма по-твърда и пламенна от моята вяра: в победата на мислителя над тъпоумните палачи, в победата на угнетения труженик над свирепите насилници, в победата на знанията над лъжите! Аз знам, че ще настанат по-добри времена, когато правдата, грижата за човека и свободата ще поведат родината ни към всеобщо щастие и светлина! Ще дойде, ще стане!“

Бент-Занкиджа допря до устните си тънък смугъл пръст с три сребърни пръстена, помисли, сключила извитите си вежди, старателно подреди изписаните листи и ги загърна в парче пъстър плат. Вдигна блестящите си черни очи към Туган и каза шепнешком:

— Сега ще извикам трима смели юноши от племето люли… Ще отидете при ямата на избитите, за да измъкнете Хаджи Рахим. Нощта е дълга и не е свършила! Ще го спасим!

Информация за текста

$id = 7965

$source = Моята библиотека

1

Селям! — Привет! Добър ден! — Б.а.

2

Маверанагр — местност между реките Амударя и Сърдаря, днешен Туркменистан. — Б.а. ; Хорезъм (Хорезам, Хорезъмия) — държава в Средна Азия, разположена около някогашното Аралско море, платото Уст Юрт и до източните брегове на Северно Каспийско море. Столица на държавата е град Хорезъм. — Б.пр.

3

Каракум (Черни пясъци) — пясъчна пустиня в северните и централни райони на Туркменистан. — Б.а.

4

Дервиш — персийска дума, означаваща мохамедански монах. Дервишите съставлявали особена каста. Носили наметала, завързани с грубо въже вместо пояс, знак за доброволна бедност. Първоначално сред тях е имало известни поети и учени, занимаващи се с решаването на философски въпроси. — Б.а.

5

Кара-Кончар — Черният меч — Б.а.

6

Благородната книга (масхари шериф) — така мюсюлманите наричат Корана. — Б.а.

7

Пайцза (тюркски отпечатък) — пластинка от метал или дърво с написани заповеди на Чингис хан, давала се е като пропуск за свободно придвижване из монголските владения. Те са давали големи права на притежаващите ги: местните власти са били длъжни да оказват всякакво съдействие, да предоставят коне, водачи и храна на приносителите на пайцзата. — Б.а.

8

Хаган (каган) — хан на хановете, повелител на монголите. — Б.а.

9

Гургандж — столицата на Хорезъм, впоследствие разрушена от монголите. — Б.а.

10

Хорезъм шах — владетел на Хорезъм в началото на 13-ти век, най-силният от мюсюлманските владетели. — Б.а.

11

Джейран (Gazella subgutturosa) — животно от рода на газелата, семейство Кухороги. Среща се из пустинните и полупустинните области на Азия. — Б.а.

12

Кипчакски степи — огромна територия от Днепър до Седемречието, населена с народ с тюркски произход — кипчакци. На запад се наричат кумани. — Б.а.

13

Аргамак — порода ездитни коне. — Б.пр.

14

Хаджия — поклонник, извършващ хадж (пътешествие) в Мека, град в Арабия, където мюсюлманите извършват поклонение пред паметници на културата, които смятат за свещени. — Б.а.

15

Багдад — голям и богат арабски град, културен и духовен център, прославен в приказките „Хилядни една нощ“. — Б.а.

16

Рудаки Абу Абдолах — най-известният поет на 9-ти век роден в Бухара — Б.а.

17

Нинся — някога силна древна крепост, близо до сегашния Ашхабад, по-късно разрушен от монголите. — Б.а.

18

Чобан — пастир. — Б.а.

19

Кончар (кончер или кончал) — прав тесен меч с дълго острие, шлифовано по ръбове. Предназначен е за поразяване на противника през ризницата му. Носел се е от дясната страна, привързан към пояса или седлото. — Б.пр.

20

Чапан (киргизки), чапон (таджикски), шапан (казахски) — традиционна мъжка, понякога женска дреха при народите от Средна Азия. Изработва се от плат или кожа. — Б.пр.

21

Барс — голям хищник от семейство Котки. — Б.пр.

22

Шафран — подправка, която се добивана от цветовете на шафрановия минзухар и придава наситен златисто жълт цвят на храната. — Б.пр.

23

Хаким — учен, законовед, мъдрец. Управител на окръг. — Б.а.

24

Джейхун — името на река Амударя през 13-ти век. — Б.а.

25

Шейх — глава на мюсюлманска религиозна общност. — Б.а.

26

Тавриз (Тебриз) — голям град в Северен Иран. — Б.а.

27

Булгар — през 10-14-ти век богат търговски град, столица на волжките българи, разположен при вливането на река Кама във Волга. — Б.а.

28

Дирхам — произлиза от „дирхем“ т.е. византийската монета драхма — сребърна или медна. — Б.а.

28

Динар — златна монета. — Б.а.

29

Каняк — дневна граблива птица от сем. Ястребови. — Б.пр.

30

Чекмен — национална мъжка връхна дреха (кафтан), лек тюркменски халат от камилска вълна. — Б.а.

31

Аллахум селля — В името на Аллах. — Б.пр.

32

Калем — остро наострен камъш, служещ вместо перо. — Б.а.

33

Медресе — висше духовно мюсюлманско учебно заведение. — Б.пр.

34

Татария — така са наричали тогава територията на днешна Монголия и Западен Китай. — Б.а.

35

Мирза — персийска почетна титла, означаваща ученост. — Б.пр.

36

Улем — мюсюлмански преподавател в богословско учебно заведение. — Б.а.

37

Имам — мохамедански духовник, висш духовен съновник на мюсюлманите. — Б.пр.

38

Абу Али Хосейн ибн Сина (ок. 980–1037) — известен учен, роден в Бухара. В Европа е наричан Авицена. Проповядва свобода на разума. Оставил е много книги по естествени науки, медицина, алхимия. — Б.а.

39

Откъс от стихове на Ибрахим Монтесер (10-ти век) — Б.а.

40

Суздал — град в границите на Киевското княжество (нач. на 11-ти век), съществуващ и днес. — Б.пр.

41

Кишлак (от тюрк. — зимовище) — селище в Средна Азия, първоначално зимен лагер на номади и полуномади — Б.пр.

41

Хорезъмийско море — през 13-ти век така са наричали Аралско море. — Б.а.

42

В Средна Азия през 12-ти век не са имали зидани печки и са се отоплявали с огнище, изградено в средата на стаите, оставяйки отвор за дима в тавана или в стените на стаите. — Б.а.

43

Нощни диви — в митологията зли духове, противостоящи на благите (ахури), добрите духове. — Б.а.

44

Векил — пълномощник, заместник, надзирател в двореца. — Б.а.

45

Везир — началник на държавната канцелария и всички чиновници. — Б.а.

46

Повелителят на новините — началник на Държавната поща. — Б.а.

47

Каракурт — отровен паяк, среща се в пустинната и степна зона на Средна Азия и по бреговете на Средиземно море. — Б.пр.

48

Ритуално измиване — в исляма ритуалното измиване се извършва преди молитва и се изразява в измиване на лицето, ръцете и стъпалата. — Б.а.

49

Уруси (руси) — руснаци. — Б.а.

50

Нуба — парадно музикално произведение (военна серенада) в чест на Александър Македонски, което е било въведено от Хорезъм шаха Мохамед. — Б.а.

51

Искендер Велики — Александър Македонски. — Б.а.

52

Зарафшан — златната река, извираща от Хисарския хребет на юг от Самарканд. — Б.а.

53

Двурогият — във връзка с изображението му върху монетите с двурог шлем. — Б.а.

53

Едем — земен рай, райски градини. — Б.а.

54

Мюсюлманството се дели на две главни секти — сунитска, изповядвана от турците, и шиитска, поклонници на която са главно персите (иранци) — Б.а.

55

Достархан — угощение. Също така красива покривка, разстилана за хранене на земята. — Б.а.

56

Бобо — дядо. — Б.а.

57

Уста — майстор. — Б.а.

58

Калуна (Calluna vulgaris) — вечно зелен храст. — Б.пр.

59

Батир — юнак, герой. — Б.пр.

60

Рустем — герой от иранския народен епос. — Б.а.

61

Чайхана — чайна, място за почивка, за дълги философски разговори и обсъждане на важни проблеми. — Б.а.

62

Диван-арз — Държавна канцелария. — Б.а.

63

По това време захарта е била проява на разкош и голяма ценност. — Б.а.

64

Гелюбсен — Ела, приближи. — Б.а.

65

Първоначално пътуващите племена в Монголия са се наричали татари. Когато се възцарява Чингис хан, произхождащ от малкото племе „мон-гол“, е заповядал всички подвластни племена да се наричат монголи. — Б.а.

66

Мерген — ловец. — Б.а.

67

Багатур — прабългарска благородническа титла. — Б.пр.

68

Нукер — воин от личната дружина на хана. — Б.а.

69

Караханиди — тюркска династия от 10-ти век. Епохата на нейното владичество е била време на културен регрес и ханско потисничество, в резултат на което често е имало народни вълнения. — Б.а.

70

Меркити — номадско племе от тюркски произход, покорено от Чингис хан. — Б.а.

71

Кумис — традиционно питие на пътуващите скотовъдци от ферментирало кобилешко мляко. — Б.пр.

72

Сейхун — река Сърдаря през 13-ти век. — Б.а.

73

Тогава Самарканд се е славел с изработваната хартия, която се е изнасяла и в други страни. — Б.а.

74

Яджуджи и маджуджи — име на неизвестен народ, често срещано в източните приказки. — Б.а.

75

За това явление, подобно на Северно сияние, пишат всички летописци от онова време. — Б.а.

76

Шейх-ул-ислам (араб. Старейшина на исляма) — почетна титла на мюсюлмански богослов, мюфтия. — Б.пр.

77

Субетей и Тохучар-нойон — известни монголски пълководци, впоследствие участвали в битката при Калка. — Б.а.

78

Нойон — (монг. ноен — господар, княз) — название на предводителите на древните монголски аристократични родове. — Б.пр.

79

Курен — от монголски — означава кръг от юрти, заобикалящ юртата на военачалника, намираща се в центъра. — Б.а.

80

По това време са смятали Земята за остров, заобиколен от безбрежно море. — Б.а.

81

Отрар днес Отирар — до нашествието на монголите е един от най-големите градове в Средна Азия. През 1219 г. е разрушен от Чингис хан. Впоследствие градът е възстановен, но никога не достига числеността на населението и богатството си от тези времена. — Б.а.

82

Според източните разбирания по онова време, владетелят на една държава е можел да нарича „любим син“ владетеля на друга държава, само ако същият му е подчинен или васал. — Б.а.

83

Свещен камък — Голям черен метеорит, който се пази в религиозния център Мека, и е почитан от поклонниците за чудодейната му сила, която има според тях. — Б.а.

84

Иблис — дух на коварството, злото и мрака, упоменаван в Корана. — Б.а.

85

В детството си Чингис хан е живял в бедност и лишения. Бил е пленен от съседно племе и три години е прекарал в тежко робство. — Б.а.

86

Йелю Чуцай се е славил с доброто си образование, стихове, познаване на китайските закони и на придворните церемонии. На суеверния Чингис хан той е допаднал най-вече като астролог и познавач на бъдещето по звездите. Назначен е от хана за главен съветник по държавни дела в покорените земи. — Б.а.

87

Сайга (Saiga tatarica), известна още като сайгак — е вид средноголям чифтокопитен бозайник от семейство Кухороги. — Б.пр.

88

Курултай — у монголските и тюркските народи е съвет, събрание на нойоните — Б.пр.

89

Ха! — Стой! — Б.а.

90

Херлен и Онон — главни реки, на чиито брегове е преминала младостта на Чингис хан. — Б.а.

91

Харачи (харадж) — поземлен данък, който мъжете немохамедани плащали на султана. — Б.пр.

92

На главните пътища на своите владения Чингис хан е слагал пощенски постове, където винаги е имало готови пратеници с коне за предаване на ханските заповеди. На пощенските коне се слагали звънчета, за да им правят път срещащите ги пътници. — Б.а.

93

Иналчук — „Малкият господар“ — Б.пр.

94

Уйгури — националност в Северен Китай. — Б.пр.

95

При монголите това е означавало — всецяло се отдавам на волята на небето. — Б.а.

96

Тангутско царство — една от областите на северозападен Китай. — Б.а.

97

Записките на Мен Хун за монголите са запазени до наши дни. — Б.а.

98

На писмата от хагана към владетели на други страни печатът е бил със син цвят, а на обикновените документи и писма — червен. — Б.а.

99

Фарсах — мярка за дължина в древния Изток, 1 фарсах е около 7 км. — Б.а.

100

Хадис — предания (животоописание) за живота и думите на пророка Мохамед, които не са влезли в Корана. — Б.а.

101

Хиндукуш — обширна планинска верига на територията на Афганистан и Пакистан. Получава името, когато монголите навлизат в голямата Индия — оттук и името хинду (което означава „индийски“). Хиндукуш е най-западното продължение на Памир, Каракорум и Хималаите. — Б.а.

102

Ферганска долина — разположена по горното течение на р. Сърдаря. — Б.пр.

103

Къзък — майтапчия, шегобиец. — Б.а.

104

Сорго — вид тревисто растение от семейство Метли. Използва се за зърно и за фураж. — Б.пр.

105

Чауш — воин. — Б.а.

106

Мембер — катедра, амвон. — Б.а.

107

За правоверния мюсюлманин чалмата служи за саван — покривало, с което го завиват като умре. — Б.а.

108

Гюлистан — Страна на розите. — Б.а.

109

Стихотворна обработка на песните. — А. Шапиро. — Б.а.

110

Цитат от Рашид ад-Дин. — Б.а.

111

Караули — думата е заимствана от монголската хараул или харагу, което означава охрана, защита. — Б.а.

112

Мечет — джамия. — Б.а.

113

Джихад — означава да се трудиш, полагаш усилия, да се стараеш с всички сили. Обикновено се превежда като борба, като Свещена война на мохамеданите. — Б.а.

114

Дер хал! Хош хал! — Хайде! По-весело! — Б.а.

115

От записките на Хондемир. — Б.а.

116

Намаз — вид молитва, извършвана пет пъти през деня, в строго определени часове. — Б.а.

117

През 13-ти век нивото на Каспийско море е било различно и в него е имало острови, които впоследствие са изчезнали. — Б.а.

118

Някои историци твърдят, че много години след това Тимур-Мелик се завърнал в Средна Азия облечен като дервиш. Той е бил разпознат от монгол, когото бил ранил преди години в битка и по заповед на управителя на окръга Тимур-Мелик е екзекутиран. — Б.а.

119

Ашхана — гостилница. — Б.а.

120

Язер — намирал се е в подножието на планините между Мерв и сегашен Ашхабад. — Б.а.

121

Източен израз, означаващ „препуснаха с всички сили“ — Б.а.

122

Синд — река Инд, извира от Тибет и се влива в Арабско море. — Б.а.

123

Алъб-барън! — Отведете го! — Б.а.

124

Кара-Бургут — черен орел, беркут. — Б.а.; героите Кара-Кончар и Кара-Бургут са едно и също лице.

125

Байартай! Урагш! — Довеждане! Върви! — Б.а.

126

Тамариск — средиземноморски декоративен храст. Изсушени, клоните му бързо се възпламеняват и ярко горят. — Б.а.

127

Азраил — Ангел на смъртта. — Б.пр.

128

Аул — при тюркските народи населено място от типа на село, което се е местело циклично за зимна и лятна паша на добитъка. — Б.пр.

129

Калим — откуп за булката, основно условие за сключване на брак при тюркските народи. Може да е добитък, пари, накити, тъкани, вещи за дома и др. — Б.пр.

130

Раиси — блюстители на нравствеността. — Б.а.

131

Азанчи — служител в джамия, призоваваш мюсюлманите на молитва. — Б.пр.

132

„Монголите сами разрушиха бента, след което водата нахлу и наводни целия град. Постройките се разрушиха и мястото им зае водата.“ (Ибн ал-Асир, 13-ти век.)

133

Мадах — странстващ проповедник. — Б.пр.

134

Три червени стрели — признак на висш хански род. — Б.а.

135

За това разказват източните летописци Джувейни (13-ти век) и др. — Б.а.

136

През това време Чингис хан, завзел вече Бухара и Самарканд, се готвеше за поход към Индия. — Б.а.

137

Монголските вождове не знаели да пишат. За да изпратят важно донесение и за да не го преиначи посланика, го съчинявали във вид на песен, която той трябвало да научи наизуст. Числото девет при монголите се смятало за свещено. — Б.а.

138

Несеф — на юг от Бухара, сега град Карши. — Б.а.

139

По мнение на някои военни историци, походът на Субетей-багатур, завършил с битката при Калка е бил стратегическо разузнаване за подготовка за нахлуването на Чингис хан в Източна Европа. Този поход е осъществен дванайсет години след смъртта на Чингис хан от внука му Бату хан (Батъй) 1237 г. Главен военен съветник и ръководител на похода е бил Субетей-багатур. — Б.а.

140

Платан (Платанус ориенталис) — вечно зелено дърво, достига до 30 метра височина. — Б.пр.

141

Рей — град съществувал по-рано близо до сегашния Техеран. — Б.а.

142

Алани — предци на сегашните осетинци. — Б.а.

143

Лезгини — многочислени племена живели на изток от Кавказ. — Б.пр.

144

Хазарско море — през 13-ти век мюсюлманските писатели са наричали така Черно море, а Крим — Хазария. По-късно Хазарско море са наричали Каспийско море. — Б.а.

145

Шарукан — по мнение на някои учени, градът на кипчакците Шарукан (т.е. Шарук-Ахана) е бил на мястото на сегашния Харков. — Б.а.

146

Лукоморие — крайбрежието на Азовско море. — Б.а.

147

Бунчук (тюрк.) — дълъг прът с топка или острие, с кичури конски косми или пискюли на върха, знак за власт. — Б.пр.

148

Ясите на Чингис хан (яса или ясак) — сборник със записани постановления и изречения на Чингис хан, дълго служещ на монголите, като кодекс със закони. — Б.а.

149

Угри — унгарци. — Б.а.

150

Белуджи (балохи) — ираноезичен народ изповядваш исляма. — Б.пр.

151

Чилаф — ястие от варен ориз и овнешко месо. — Б.пр.

152

Джебе се бе издигнал до сегашното си положение от обикновен нукер.

„Тъй като Джебе бе храбър човек, Чингис хан му повери командването на десетка; тъй като служеше добре, го направи бек на стотна; тъй като показа старание и усърдие, стана хилядник. След това ханът му даде бекство на «тъйми» (тюмен) и дълго време той служеше в свитата, ходеше с войската и вършеше полезни дела.“ (Рашид ад-Дин)

153

Пошевни — ботуши без ток. — Б.а.

154

Половци (кипчакци, кумани) — тюркска племенна група, господстваща в южноруските степи от средата на 11 век до нашествието на монголите. — Б.пр.

155

Залозни шлях — много древен търговски път от Азовско море към Днепър. „Залозни“ произлиза от древното произношение на думата „желязо“. По този най-кратък път са пренасяли с кервани желязо, което е било в древността ценен метал и се е доставял от Китай и други места в Азия. — Б.а.

156

Плоскиня умишлено преувеличава числеността на руските и половецски войски, за да наплаши монголите. В действителност те са били значително по-малко. Летописите не дават точни данни. — Б.а.

157

Дивото поле — причерноморските степи. — Б.а.

158

Гоги и Магоги — приказен народ на диви великани, които Александър Македонски уж бил изгонил зад далечните североизточни планини. — Б.а.

159

Мстислав Романович (1214–1223) — последния киевски княз от рода Мономахи. — Б.а.

160

Дружина — в древна Русия — приближени на княза и княжеска войска. Дружинник — военачалник на княжеската войска. — Б.пр.

161

Пирог — вид тестено изделие с точени кори, обикновено с пълнеж. — Б.пр.

162

Половци — тюркски чергарски народ, живеещ в Кавказ, около реките Волга и Дон — Б.пр.

163

Най-силните погроми на Киев са били през 1162, 1169, 1202, 1204, 1207, 1210 години. Особено се е запомнил погромът през 1203 г., когато княз Рюрик Ростиславич в борбата за власт вика на помощ дивите половци. Те палели града, биели мирните жители, грабили имуществото им и отвели в плен дори и малки деца. — Б.а.

164

Съвременниците наричали галицкия княз Мстислав Мстиславович Удатни (удачливый — късметлия), а по-късно летописците са го преиначили в (удалой — смел). — Б.а.

165

Гусла — музикален инструмент, под името на който в Русия наричат няколко разновидности на лежащи арфи. — Б.пр.

166

Ведун — знахар, магьосник (при славяните). — Б.пр.

167

Обези — племе обитаващо Северен Кавказ. — Б.а.

168

Митра — вид шапка, корона — обикновено за епископите и се носи по време на богослужение. — Б.пр.

169

Тропар — вид църковно песнопение. — Б.пр.

170

Тиун — в Древна Русия привилегировани княжески и болярски слуги, които управляват стопанството. — Б.пр.

171

Отроки — една от феодалните класи в Киевска Русия през 10-11-ти век. — Б.пр.

172

Цзинци — китайци. — Б.а.

173

На съвета в Киев южноруските князе са решили да посрещнат татарите на чужда земя, и през април тръгват на поход. При Днепър са се съединили Киевските, Черниговските, Смоленските, Курските и др. части. — Б.а.

174

Чубиган — пъргав. — Б.а.

175

Монголски обичай за пожелаване на здраве и дълголетие. — Б.а.

176

Атказ — по кипчакски „кон-гъска“. — Б.а.

177

Северните витязи стигнали до Залозни шлях в този кървав ден, когато татарите отнемат на честна дума оръжието от киевските воини и започват да избиват обезоръжените. Богатирите загиват в схватката с татарите, но дават възможност на разпръснатите руски воини да възстановят реда и успешно, отбивайки натиска на татарите, да се доберат до Днепър. — Б.а.

178

Коренен улус — главния от районите на които е била разделена империята на Чингис хан. В този район са влизали чисто монголски селища. — Б.а.

179

Хуни — войнствен народ живял в Централна Азия, по-късно придвижил се на запад и нахлул в Европа през 5-ти век, предвождан от Атила. — Б.а.

180

Дао — висша истина. — Б.а.

181

По главните пътища на империята на Чингис хан са били създадени станции за смяна на конете. Те се наричали „ям“. — Б.а.

182

Този пътен дневник на Джан Цюн — „Пътешествие на Запад“ — е запазен до наши дни. — Б.а.

183

Китайците смятали кравата за свещено животно и не ядели месото й, не пиели мляко. И затова храната на монголите им се струвала странна. — Б.а.

184

Осмата луна по китайския календар е месец септември, когато китайците устройват весели празненства по случай завършването на полската работа. — Б.пр.

185

Такъв закон е бил вписан в „Яса“ на Чингис хан. — Б.а.

186

Коренна орда — монголите са наричали Североизточната част на Монголия, по течението на реките Онон и Керулен, където живеели най-близките роднини на Чингис хан. — Б.а.

187

Монголски летопис „Алан Тобчи“ — Б.а.

188

По думите на очевидци след смъртта на Чингис хан са били написани официални летописи за неговия живот и походи на монголски, китайски и персийски езици. Всички те имат характер на възхвала на Чингис хан и монголските погроми, като преиначават действителните събития. Единствено правдиво са писали иранският летописец Рашид ад-Дин и арабския Ибн ал-Асир. — Б.а.

189

Монголите са изгонени от завоювания Китай след 141 години (1368) и са разбити на Куликовското поле след 153 години (1380), след смъртта на Чингис хан (1227). — Б.а.

190

Хосревани 10-ти век. — Б.а.

191

Кадах — от арабски — очен лекар. — Б.а.

192

Ендерун (перс.) — вътрешните покои в мюсюлмански дом. — Б.пр.

Content

Василий Ян
Чингис хан

Читателю, селям!

Книга първа Във великия Хорезъм всичко е спокойно

Част първа В наметалото на дервиша

Глава първа Златният сокол

Глава втора В юртата на номада

Глава трета Степният джигит

Глава четвърта Хакимът, който отсъжда справедливо

Глава пета Заветната портичка

Глава шеста Летописецът на шаха

Част втора Могъщият и страшен шах на Хорезъм

Глава първа Утро в двореца

Глава втора Нуба за великия Искендер

Глава трета Князът на гнева

Глава четвърта Фалшивата сянка

Глава пета Щедрост

Глава шеста Заговорът на царица Теркен-Хатун

Глава седма Пленницата на харема

Глава осма „Пратеникът на тъгата“ може да донесе и радост

Глава девета В градината на изпадналия в немилост наследник

Част трета Битката при река Ергиз

Глава първа Поход в кипчакската степ

Глава втора Битката с незнайните племена

Част четвърта Враговете са на границата

Глава първа Монголската войска е готова за нападение

Глава втора Посланиците на източния владетел

Глава трета Нощната беседа на шаха с посланика

Глава четвърта Какво разказа посланикът за Чингис хан

Глава пета Великият хаган изслушва съобщението

Глава шеста Тревожната нощ на Чингис хан

Глава седма В юртата на Кулан-хатун

Глава осма Хаганът брои на пръсти

Глава девета Изчезналият керван

Глава десета Посланик не душат, посредник не убиват

Глава единадесета Чингис хан се разсърди

Глава дванадесета Как трябва да се пишат писма

Част пета Нахлуването на непознатия народ

Глава първа Който не се защитава — загива

Глава втора Курбан-Къзък става джигит

Глава трета Войната започна…

Глава четвърта Защитата на воина е острието на меча му

Глава пета Неукротимият Тимур-Мелик

Глава шеста Монголите идват през пясъците

Глава седма В обсадената Бухара

Глава осма Бухара се предаде без бой

Глава девета Хубаво е в керуленските степи

Книга втора Под бича на монголите

Част първа Ураган над Хорезъм

Глава първа Горко на сложилите оръжие!

Глава втора Старейшините на Самарканд предадоха града

Глава трета Хорезъм шахът не намира никъде спокойствие

Глава четвърта На острова на Абескунско (Каспийско) море

Глава пета Курбан-Къзък тръгва към дома

Глава шеста Курбан търси семейството си

Глава седма Бягството на царица Теркен-Хатун

Част втора Последните дни на великия Хорезъм

Глава първа Джалал ад-Дин предизвиква на бой Чингис хан

Глава втора Битката при Синд

Глава трета Хаджи Рахим става писар

Глава четвърта „Черният конник“

Глава пета Приказката на Хаджи Рахим

Глава шеста За Гургандж враждуват тримата синове на Чингис хан

Глава седма Кара-Кончар търси края на приказката

Глава осма За да се превзема Гургандж, трябва най-напред да се разруши

Глава девета Кара-Кончар в „Кулата на вечното забвение“

Глава десета Хаджи Рахим при младия Бату хан

Част четвърта Битката при Калка

Глава първа Заповедта на Чингис хан

Глава втора Съобщение за „Величайшия“

Глава трета В търсене на последното море

Глава четвърта В страната на аланите и кипчакците

Глава пета В татарския лагер край Калка

Глава шеста Скитникът Плоскиня в татарски плен

Глава седма Тревога в Киев

Глава осма Планът на Субетей-багатур

Глава девета Монголите на брега на Днепър

Глава десета Урусите и кипчакците тръгват в степта

Глава единадесета Татарска клопка

Глава дванадесета Субетей-багатур се готви за битка

Глава тринадесета Битката започва

Глава четиринадесета И настана страшна и люта сеч…

Част четвърта Краят на Чингис хан

Глава първа Чингис хан заповядва да се обърнат конете

Глава втора Кореспонденцията на Чингис хан с бедния мъдрец

Глава трета Направи ме безсмъртен!

Глава четвърта Завръщането на монголите в Коренната орда

Глава пета Чингис хан е решил да умре в поход

Епилог

Глава първа Оттук са минали монголите

Глава втора Къде е шумният град Самарканд?

Глава трета В желязната клетка

Глава четвърта Последната страница на книгата

Информация за текста

1