Стефені Маєр. Господиня

Моїй матері Кенді, яка вчила мене, в будь-якій оповіді найцікавіше — то кохання.

ЗАПИТАННЯ

Тіло — мій дім,

мій кінь, мій пес.

Що стане зі мною,

коли ти помреш?

Де мені спати,

як полювати,

без коника бравого

куди поскакати?

На пастку чи скарб

у хащах чекати —

без вірного пса

як мені знати?

Як воно — спати

без крівлі й дверей?

Як — коли вітер замість очей?

Як на хмарині

верхи промчатись?

В небесних просторах

де заховатись?

Мей Свенсон

Пролог

Утілення

Цілителя звали Брід У Глибоководді.

Він був душею, а отже, від природи — сама доброта: співчутливий, терплячий, чесний, безкорисливий і люблячий. Занепокоєність не була притаманна Бродові У Глибоководді. А роздратування тим паче. Та через те, що Брід У Глибоководді жив у людському тілі, часом роздратування було не уникнути.

Намагаючись не зважати на бурмотіння студентів цілильні, що долинало з віддаленого кутка операційної, він міцно стиснув губи — цей вираз був дивним на обличчі, яке зазвичай усміхалося.

Побачивши невдоволену гримасу, Даррен, його постійний асистент, поплескав цілителя по плечу.

— Їм просто цікаво, Броде, — спокійно мовив він.

— Не бачу нічого цікавого або складного в процедурі втілення. У разі потреби її могла б провести будь-яка пересічна душа. Марнування учбового часу, та й годі… Сьогодні вже нема на що тут дивитися… — Брід і сам здивувався, зачувши різкі нотки у своєму завжди м’якому голосі.

— Вони ще в житті не бачили дорослої людини, — сказав Даррен.

Брід звів брову.

— Нехай подивляться одне на одного або в люстерко.

— Ви знаєте, що саме маю я на увазі. Дику людину. Яка ще не має душі. З бунтарів.

Брід поглянув на тіло непритомної дівчини, що долілиць лежало на операційному столі. Його серце переповнилося жалем на згадку про те, в якому жахливому стані перебувало це бідолашне спаплюжене тіло, коли шукачі доправили його до цілильні. Який біль мучив дівчину…

Звісно, тепер тіло бездоганне — повністю зцілене. Брід сам про це подбав.

— Зовні вона нічим від нас не відрізняється, — сказав Брід Даррену. — В усіх нас людські обличчя. І прокинувшись, вона стане такою ж, як ми.

— Їм просто цікаво — і все.

— Душа, яку ми сьогодні вживлюємо, не заслуговує на те, щоб на її нове тіло отак витріщалися. Мали б повагу! Їй і так нелегко буде під час акліматизації. Несправедливо, що вона має проходити через це.

Під словом «це» Брід мав на увазі не витріщання. І знову в голосі цілителя пролунало роздратування.

Даррен іще раз поплескав його по руці.

— Усе буде гаразд. Шукачам потрібна інформація, і…

При слові «шукачі» Брід кинув на Даррена пекучий погляд. Оторопілий Даррен закліпав очима.

— Вибачте, — одразу перепросив Брід. — Я ненавмисно. Просто дуже хвилююся за цю душу.

Він перевів погляд на кріоконтейнер, що стояв біля столу. Рівне тьмяно-червоне світло індикатора свідчило про те, що кріоконтейнер працює в режимі замороження.

— Цю душу спеціально відбирали на таке завдання, — заспокійливо сказав Даррен. — З-поміж нас вона вирізняється винятковою хоробрістю. Всі її життя свідчать самі за себе. Гадаю, вона б сама на таке зголосилася, якби ми мали змогу в неї запитати.

— А хто б не зголосився, якщо йдеться про суспільне благо? Але не в тому річ. Тут питання не в бажанні, а в тому, чи маємо ми право наражати душу на таке.

Брід краєм вуха почув, що практиканти цілильні також гомонять про заморожену душу. Спочатку пошепки, а потім, захопившись, на повний голос.

— Вона пожила на шістьох планетах.

— А я чув, що на сімох.

— Подейкують, що вона завжди змінювала вид носія.

— Як таке може бути?

— Вона побувала майже всіма: квіткою, ведмедем, павуком…

— Морською водорістю, кажаном…

— Навіть драконом!

— Ні, я не вірю. Не може бути, щоб на сімох планетах!

— Як мінімум на сімох. Народилася на Почині.

— Справді? На самому Почині?

— Тихіше, будь ласка! — втрутився цілитель. — Якщо не можете опановувати професію мовчки, тоді попрошу вас вийти геть.

Всі шестеро студентів зніяковіло принишкли і розступилися.

— Розпочинаймо, Даррене.

Усе було готове до операції, потрібні медикаменти розкладені поруч із дівочим тілом. Хірургічна шапочка надійно притискала довге темне волосся, оголюючи тонку шию. Дівчина рівно дихала, накачана снодійним. Засмагла шкіра майже не виказувала слідів нещодавнього… інциденту.

— Запускайте розмороження, Даррене.

Сивочолий помічник уже стояв напоготові біля кріоконтейнера, тримаючи руку на циферблаті. Він зняв запобіжний механізм і виставив диск циферблата. Червона лампочка у верхньому кутку сіруватого циліндра замерехтіла, щосекунди дедалі швидше, змінюючи колір. Цілитель зосередився на непритомному тілі. Швидкими точними рухами він зробив надріз на шкірі дівчини біля основи черепа і збризнув ліками, що зупинять кров, поки він розширюватиме отвір. Обережно, аби не завдати шкоди, Брід розсунув шийні м’язи, оголивши блідий верхній хребець шийного ряду.

— Душа готова, Броде, — оголосив Даррен.

— Я теж. Давайте.

Брід відчував присутність Даррена опліч себе, і навіть не дивлячись, знав, що його асистент стоїть напоготові й чекає — вони вже не перший рік працювали разом. Брід розширив отвір.

— Давайте її сюди, — прошепотів він.

З’явилася рука Даррена: у складеній долоні сріблилася дрімотна душа.

Брід неодноразово бачив безтілесну душу і щоразу захоплювався її красою. Під сліпучими лампами операційної ця душа сяяла яскравіше, ніж дзеркальне срібло інструментів у руках цілителя. Пульсуючи і вигинаючись, вона раділа свободі. Її тендітні невагомі паростки — тисячі й тисячі — м’яко гойдалися, наче сріблясті волосинки. Хоча всі душі прегарні, але до цієї Брід У Глибоководді ставився по-особливому. І він був не сам у своєму захваті. До нього долинув захоплений вигук Даррена і тихе перешіптування зачарованих студентів.

Надзвичайно обережно Даррен помістив крихітне іскристе створіння в отвір, зроблений цілителем на людській шиї. Душа плавно ковзнула у запропоноване ложе, вплітаючись у чуже тіло. Заворожений, цілитель спостерігав, з якою спритністю вона освоювала своє нове виталище. Зараз її паростки міцно сплетуться з нервовими закінченнями тіла, видовжуючись і проникаючи вглиб — у місця, не доступні оку цілителя, до самого мозку, у зорові нерви і слухові канали. Душа рухалася блискавично і впевнено. Невдовзі на видноті зосталася лише якась часточка її іскристого тіла.

— Молодчина, — прошепотів цілитель, хоч і знав, що вона його не чує. Дівчина, що стала її вухами, спала глибоким сном.

Лишилося довершити справу. То була рутинна робота — очистити і зцілити рану, накласти мазь, що затягне отвір, крізь який душа проникла в тіло, а потім присипати порошком, який розгладить шрам.

— Бездоганно, як завжди, — прошепотів помічник, який чомусь так і не змінив імені, даного його людському тілу, — Даррен.

Брід У Глибоководді зітхнув.

— Я шкодую про те, що довелося зробити сьогодні.

— Ви лише виконали свій обов’язок цілителя.

— Це один із небагатьох випадків, коли цілильня завдає шкоди.

Даррен не знав, як на це відповісти, тому заходився прибирати в операційній. Цілитель укотре виправдав своє покликання, і цього Даррену було досить.

Але недосить самому Бродові У Глибоководді, що був цілителем до шпику кісток. Він занепокоєно дивився на дівоче тіло, яке тихо лежало в забутті, і знав, що цей спокій незабаром скінчиться — варто людині прокинутись. Разом із невинною душею, яку він у неї вселив, до молодої жінки повернеться і жахіття її кончини.

Він схилився над тілом і, щиро бажаючи, аби душа всередині почула його, прошепотів:

— Зичу тобі талану, маленька вандрівнице. Він тобі знадобиться.

Розділ 1

Спогад

Я знала: початок буде як кінець, а в кінці очі побачать смерть. Мене попереджали.

Не просто очі. Мої очі. Бо тепер це я.

Мова, котра лунала зараз у моїх думках, була дивною, але зрозумілою. Здавленою, відривчастою, сліпою і лінійною. Неймовірно вбогою порівняно з багатьма іншими, якими я розмовляла раніше, але все ж не позбавленою плавності й виразності. А інколи й краси. Тепер це моя мова. Моя рідна мова.

Завдяки притаманному нам, душам, інстинкту я міцно вплелася у мозковий центр людського тіла, нерозривно поєднуючись із кожним його рефлексом і подихом, аж поки воно перестало бути чимось окремим від мене. Тепер це була я.

Не просто тіло — моє тіло.

Забуття поступово розвіювалося, і розум яснішав. Я приготувалася до наглої атаки першого спогаду, який водночас був останнім, — спогаду про завершальні хвилини життя людини, спогаду про кінець. Мене чітко попереджали про те, що саме станеться зараз: людські емоції виявляться сильнішими і набагато реальнішими за почуття попередніх моїх носіїв. Моє напруження досягло апогею.

І ось спомин прийшов. До такого неможливо підготуватися — і про це мене попереджали.

Спогад приголомшив ураганом кольорів і звуків. Холод на шкірі, пекучий біль, що скував тіло. Різкий металевий присмак у роті. І нове, п’яте відчуття, раніше мені не відоме. Воно вбирало молекули повітря і, перетворюючи їх на дивні сигнали задоволення і перестороги, надсилало їх у мозок. Запахи. Вони бентежили, збивали з пантелику. Мене, але не пам’ять людини. У неї не було часу на запахи. Її пам’ять переповнював страх.

Страх міцно стиснув її у своїх лещатах, штовхаючи зм’яклі, неслухняні кінцівки вперед і водночас змушуючи їх ціпеніти. Тікати, бігти — це все, що їй залишалося.

Я не впоралася.

Спогад, зовсім не мій спогад, виявився такими могутнім і реальним, що пробивався крізь мій контроль, переливався через моє відсторонення, через усвідомлення того, що це лише спогад, до того ж не мій. Він засмоктував мене в пекло, яким були останні хвилини життя людини. Я стала нею, і ми тікали.

Темно. Геть нічого не видно. Ні підлоги, ні простягнутих рук. Я біжу наосліп і прислухаюся до погоні, яку відчуваю позаду, але торохкотіння пульсу в скронях глушить усі звуки.

Холодно. Це аж ніяк не повинно мене зараз турбувати, але зимно так, що аж боляче. Як же мені холодно!

Повітря, яке я вдихаю носом, бридке. Погане. Сморід. На якусь мить це прикре відчуття висмикнуло мене зі спогаду. Але тільки на мить, а потім затягнуло знову, і від страху мої очі наповнилися сльозами.

Я пропала. Ми пропали. Усе скінчено.

Погоня вже близько, насідає мені на п’яти — її добре чути. Тупотіння багатьох ніг, а я одна! Я не впоралася…

Гукають шукачі. Від звуку їхніх голосів у мене стискається шлунок. Зараз мене знудить.

— Усе гаразд, усе гаразд, — бреше одна з шукачок, намагаючись мене заспокоїти. Від бігу її голос звучить уривчасто.

— Обережно! — застерігає другий.

— Не поранься! — благає третій. Глибокий голос, турботливий.

Турботливий!

У нутрі спалахнув вогонь, і я мало не задихнулася від жагучої ненависті.

У жодному з попередніх утілень я не відчувала таких емоцій. І знову на якусь мить це відразливе відчуття вихопило мене зі спогаду. Високий пронизливий звук різонув мій слух і запульсував у скронях. Звук вихоплювався з моїх дихальних шляхів, деручи горло.

«Це зойк, — пояснило моє тіло, — це ти кричиш».

Я приголомшено завмерла, і звук раптово урвався.

Це вже був не спогад.

Моє тіло — воно думало! Промовляло до мене!

Але тої миті спогад був сильніший за подив.

— Будь ласка! — волають шукачі.— Попереду небезпечно!

«Небезпечно позаду!» — кричу я подумки їм у відповідь. І бачу те, про що вони попереджають. У кінці тунелю незрозуміло звідки пробивається слабкий промінь світла. Це не стіна і не замкнені двері — не глухий кут, на який я так боялась наразитися. Це чорна діра.

Шахта ліфта. Покинута, порожня і проклята, як і вся будівля. Колись прихисток, тепер могила.

По тілу прокотилася хвиля полегшення, і я рвонула вперед. Вихід є. Хоч і не вижити, але перемогти.

«Ні, ні, ні!» — це вже подумала я і зробила відчайдушну спробу вирватися зі спогаду. Але марно — ми були одним цілим і бігли в обійми смерті.

— Будь ласка! — благають ззаду.

Я розумію, що мене їм не наздогнати, і мені хочеться сміятися. Уявляю, як чужі руки хапають повітря у декількох дюймах від моєї спини. Але я прудкіша за них. Я навіть не вагаюся, коли підлога закінчується. Переді мною постає діра, і я роблю крок їй назустріч.

Мене ковтає порожнеча. Ноги безпорадно буцають повітря. Пальці хапають і дряпають порожнечу, шукаючи, за що зачепитися. Холод буруниться піді мною, наче буремний вихор.

Глухий удар… Я чую його раніше, ніж відчуваю… Вітер стих…

І почався біль… Біль усюди… Біль — це все. Коли ж він закінчиться?

«Недостатньо високо», — подумала я крізь біль.

Коли скінчиться біль? Коли?..

Чорнота поглинула біль, і над силу я подякувала пам’яті за цей найостанніший спомин. Чорнота забрала все, я була вільна. За звичкою тіла — мого тіла — я глибоко вдихнула, аби заспокоїтися.

Та кольори атакували з новою силою, пам’ять увімкнулася і заглитнула мене знову.

«Ні!» — я злякалася, що доведеться ще раз відчути холод, біль і власне сам страх.

Але тепер то був інший спогад. Останній спогад всередині спогаду, — як останній ковток повітря, — і попри всю неймовірність, навіть потужніший за попередній.

Чорнота поглинула все, окрім одного: обличчя.

Воно було для мене настільки незвичним, наскільки безликі покручені мацаки мого останнього носія здалися б дивними моєму новому тілу. Такі обличчя були зображені на малюнках, які я роздивлялася в процесі підготовки до цього світу. Вони були дуже схожі між собою, і лише невеликі варіації кольору й форми відрізняли одне обличчя від іншого. А за будовою — однаковісінькі: овал, посередині якого стирчить ніс; згори — очі, знизу — рот, ліворуч і праворуч — по вуху. Усі органи чуття, окрім дотику, зосереджені в одному місці. На кістки напнута шкіра, волосся росте на верхівці та на дивних волохатих рисках над очима. Траплялося, волосся росло й нижче — на щоках та підборідді,— такі обличчя завжди виявлялися чоловічої статі. Кольорова гама охоплювала всі відтінки коричневого: від світло-кремового до темно-бурого, майже чорного. На цьому відмінності закінчувалися — от і відрізни людей одне від одного!

Але це обличчя я б упізнала з-поміж мільйонів.

Світло-золотава шкіра щільно облягала виразні контури прямокутного обличчя. Волосся росло тільки на голові й отих дивних кудлатих ниточках над очима й, окрім вибілених сонцем пасом, було трохи темнішим за шкіру. На тлі волосся вирізнялися темні кругленькі райдужки на білих очних яблуках, що, як і волосся, відблискували в променях світла. В куточках очей розходилася павутинка зморщок. Вона з’являється тоді, коли обличчя усміхається або мружиться від сонця, — підказала мені чужа пам’ять.

Навіть нічого не знаючи про еталони краси оцих чужинців, я була переконана, що це обличчя гарне. На нього хотілося дивитись. Але щойно я це зрозуміла, воно зникло.

«Моє», — незрозуміло звідки промовила чиясь думка.

І знову я завмерла, приголомшена. Хто тут? У цьому тілі не повинно бути нікого, окрім мене. Але чужа думка була дуже сильною і дуже реальною.

Не може бути. Невже вона ще тут? Адже тепер вона — це я.

«Моє,— виправила я, вкладаючи у це слово всю силу і владу, що належали мені одній. — Усе тут моє».

І раптом подумала: «Тоді чому я з нею розмовляю?»

Але мене перебили голоси.

Розділ 2

Підслухане

Голоси звучали тихо, але зовсім неподалік — вочевидь, прокинувшись, я захопила чиюсь розмову.

— Боюся, що для неї це занадто, — сказав один. Голос був лагідним, але низьким — чоловічим. — Занадто для будь-кого. Це жорстоко! — у його тоні забринів осуд.

— Вона скрикнула тільки раз, — відказав високий різкий жіночий голос із ноткою зловтіхи, немовби радіючи наведеному аргументу.

— Я знаю, — відповів чоловік. — Вона дуже сильна. І тримається краще за інших, хоча на її долю випали набагато гірші випробування.

— Я ж казала: з нею все буде гаразд, я в цьому впевнена.

— Може, ви неправильно обрали собі покликання? — у голосі чоловіка прозвучала незрозуміла нотка. Сарказм, підказала мені пам’ять. — Вам, вочевидь, треба було стати цілителькою, як-от я.

Жінка від подиву пирхнула. Сміх.

— Сумніваюся. Ми, шукачі, віддаємо перевагу іншого роду діагнозам.

Моє тіло знало це слово, цю назву: шукачі. Від нього по моїй спині пробіг холодок страху. Залишкова реакція. Ну, чого б це я мала боятися шукачів?

— Інколи я ставлю собі запитання: може, то вірус людини впливає на представників вашої професії? — роздратовано промовив чоловік. — Насилля — невід’ємна частина вашого життєвого вибору. Чи то вроджена вдача ваших тіл проявляється настільки сильно, що ви отримуєте задоволення від страждань інших?

Його звинувачення і сам тон мене здивували. Дискусія нагадувала… сварку. Те, на чому добре розумілася моя носителька, моя нинішня господиня, але мені це було зовсім не відоме.

Жінка зайняла оборону.

— Насильство ми не обираємо. Але маємо з ним справу, коли велить покликання. І всі ви мусите подякувати, що дехто з нас має снагу здійснювати такий неприємний обов’язок. Якби не ми, саме ви не мали б спокою.

— Колись воно так і було. Але не зараз. На мою думку, у вашій професії скоро не буде потреби.

— Хибність цієї думки лежить ось тут на ліжку.

— Одна людська дівчина, самотня і неозброєна! Велика загроза для нашого спокою!

Жінка важко видихнула. Зітхання.

— Але звідки вона взялася? Як опинилась у центрі Чикаго — у місті, в якому вже давно немає людської цивілізації, за сотні миль від будь-яких слідів бунтарів? Як їй це вдалося?

Складалося враження, що жінка не вперше промовляла ці запитання уголос, але навіть не намагалася шукати на них відповіді.

— Це ваші проблеми, не мої,— сказав чоловік. — Моє завдання полягає в тому, аби допомогти душі адаптуватися до її нового виталища без зайвого болю і страждань. А ви тут мені заважаєте.

Повільно спливаючи на поверхню свідомості та звикаючи до нового світу відчуттів, я не одразу зрозуміла, що предметом розмови — душею, про яку вони говорили, — була я. Але тепер у це слово, добре відоме моїй господині, вкладалося нове значення. На кожній планеті нас називали по-різному. Душа — дуже влучна, як на мене, назва — невидима сила, що скеровує тіло.

— Відповіді на мої запитання мають не менше значення, ніж ваш обов’язок перед душею.

— З цим можна посперечатися.

Почулося якесь шелестіння, і несподівано жінка перейшла на шепіт.

— Коли вона опритомніє? Дія ліків уже мала скінчитися.

— Коли буде готова. Облиште її. Вона заслуговує на те, щоб у цій ситуації поводитися так, як захоче сама. Уявіть лишень шок її пробудження — всередині тіла заколотниці, скаліченої мало не до смерті при спробі втечі! Ніхто не має терпіти такі муки в мирні часи! — під напливом емоцій чоловік підвищив голос.

— Вона сильна, — тепер жінка намагалася заспокоїти свого опонента. — Погляньте, як мужньо вона перенесла перший, найгірший спогад. Хай як важко їй було, вона впоралася.

— Але навіщо? — пробурмотів чоловік, вочевидь, не сподіваючись на відповідь.

Проте жінка відповіла.

— Для того, щоб отримати потрібну нам інформацію…

— Потрібну — це ваше поняття. Я б краще сказав бажану.

— …хтось має взяти на себе неприємну роль, — продовжила вона так, ніби й не чула його зауваження. — І судячи з усього, що я про неї чула, гадаю, вона б сама охоче прийняла виклик, якби був спосіб її запитати. Як ви її називаєте?

Чоловік довгий час не відповідав. Жінка чекала.

— Вандрівниця.

— Їй пасує,— мовила вона. — І хоча я не володію офіційними даними, але здається, вона одна з небагатьох, якщо не єдина, хто наважився на такі тривалі вандри. Так, Вандрівниця їй гарно личитиме, якщо вона не візьме собі нового імені.

Чоловік нічого не відповів.

— Звичайно, вона може лишити собі ім’я носительки… Але в нашій базі даних немає нікого з такими відбитками пальців чи сітківкою ока. Як звали її носительку, сказати не можу.

— Вона не візьме людського імені,— промовив чоловік.

У жінчиній відповіді пролунала спроба примирення.

— Кожен знаходить розраду по-своєму.

— Завдяки вашому стилю шукання Вандрівниці знадобиться набагато більше розради, ніж будь-кому іншому.

По твердій підлозі загуркотіло стакато кроків. Коли жінка заговорила знову, її голос лунав уже з протилежного кутка кімнати.

— Ви б не витримали перших днів окупації,— мовила вона.

— А ви, очевидячки, не витримуєте миру.

Жінка засміялася, але звук був фальшивим, без жодної нотки веселощів. Здається, мій розум добре вмів відрізняти істинне значення слів від напускних тонів та інтонацій.

— У вас хибне уявлення про те, з чим пов’язане моє покликання. Довгі години нидіння над папками і картами. Здебільшого канцелярська робота. Не так уже й часто ми наражаємося на насильство і конфлікти, як ви думаєте.

— Десять днів тому ви зі смертельною зброєю в руках загнали це тіло до смерті.

— Це виняток, а не правило, запевняю вас. Не забувайте, що варто нам, шукачам, послабити пильність, як ця ненависна вам зброя завжди обертається проти нас. Люди радо убивають нас за першої-ліпшої нагоди. Хто постраждав від людської ворожості, той сприймає нас як героїв.

— Ви говорите так, наче зараз у розпалі війна.

— Для залишків людської раси це і є війна.

Ці слова обпекли мені вуха, і я відчула реакцію власного тіла: дихання прискорилося, серце гучніше заколотилося в грудях. Апарат, що стояв поруч із моїм ліжком, тихо запищав. Проте, надто захопившись розмовою, ні цілитель, ні шукачка нічого не помітили.

— Війна, яку ми давно виграли. Навіть люди це усвідомлюють. Скільки їх лишилося порівняно з нами? Один на мільйон? Кому, як не вам, знати.

— Менше, — роздратовано буркнула жінка.

Тут, здається, цілитель задовольнився і на цій вигідній для себе ноті вирішив закінчити дискусію. Запала тиша.

Скориставшись нагодою, я спробувала звести все докупи. Чимало було очевидним.

Я перебувала в цілильні, одужуючи після надзвичайно складного втілення. У тому, що тіло, в яке мене вживили, вже повністю зцілене, сумнівів не було. Пошкоджений носій ліквідується.

Я зважила суперечливі аргументи цілителя й шукачки. Якщо вірити інформації, яку я отримала, готуючись до цього світу, цілитель мав рацію. Воєнні дії з кількома зграйками досі живих людей вже давно припинилися. Планета, що звалася Землею, була такою ж спокійною і безтурботною, як і здавалася з космосу: приваблива, блакитно-зелена, закутана в мирний білий серпанок. Завдяки старанням душ гармонія тепер була повною.

Мені дивно було чути словесну перепалку між цілителем і шукачкою — надто жінка агресивна, а вона ж бо з наших. Невже це правда — чутки, що прокочувалися, наче хвилі, крізь думки моро… водо…

Я втратила нитку міркувань, намагаючись пригадати назву свого останнього носія. У нас була назва, я це точно знала. Але відірвана від тіла, я не могла її згадати. Ми розмовляли мовою, що була набагато простішою за цю, — мовчазною мовою думки, яка поєднувала усіх нас в один великий розум. Проста необхідність, коли ти все життя прикріплений до вологого чорного ґрунту.

Але я могла описати нас своєю новою — людською — мовою. Ми жили на дні величезного океану, що вкривав усю планету. Вона також мала ім’я, але наймення стерлося разом із нашого назвою. Кожен із нас мав сотню рук, а на кожній руці — тисячу очей, і коли ми поєднували наші думки, то у широких океанічних водах ніщо не лишалося непоміченим. Нам не потрібні були звуки, тож ми їх і не чули. Ми відчували смак води — зір і смак розповідали нам усе необхідне. Ми відчували смаки сонць, що крутилися високо над водою, і живилися їхнім світлом.

Так, я здатна була нас описати, але не могла назвати. Потуживши за втраченим знанням, я подумки повернулася до того, що випадково підслухала.

Як правило, душі кажуть лише правду і нічого, крім правди. Певна річ, шукачам інколи доводиться відступати від правил — так вимагає їхнє покликання, але між собою душі ніколи не мали причин брехати. Розмовляючи мовою думки, як це було з моїм останнім носієм, неможливо збрехати, навіть якщо хочеться. Проте, прикріплені до одного місця, ми переказували одне одному історії, аби розвіяти нудьгу. Уміння розповідати вважалося найбільшим із талантів, оскільки воно приносило користь усім.

Інколи факти так тісно перепліталися з домислами, що вивудити з них чисту правду було важко.

Коли в наші думки потрапила нова планета, Земля, — така суха і така різнобарвна, але водночас населена такими жорстокими, руйнівними мешканцями, що ми ледве могли їх собі уявити, — то жах, який ми відчували, інколи поступався місцем захвату. Розмови швидко закрутилися навколо нової хвилюючої теми. Перекази про війну — тільки подумати, що наш вид змушений воювати! — спочатку переповідалися один в один, але потім почали прикрашатися й обростати домислами. І коли мені потрібна була офіційна інформація, то зазвичай я зверталася до тих, найперших зведень.

Водночас ходили чутки про те, що людські тіла настільки дужі, аж душі часом не витримували і були змушені їх полишати. То були тіла, свідомість яких неможливо було повністю підкорити. Душі ставали особистостями своїх тіл, а не навпаки. Вигадки. Безглузді чутки. Божевілля.

Але це дуже схоже на те, про що говорив цілитель…

Я відігнала від себе цю думку. Цілком очевидно: його незадоволення пояснювалося тим, що більшість із нас неприязно ставляться до покликання шукачів. Хто ж бо з власної волі обирає життя, сповнене конфліктів і переслідувань? Кому подобається вистежувати і брати в полон непокірних носіїв? Хто захоче мати справу з жорстокістю цього особливого виду, цих войовничих людей, які вбивають так легко, так бездумно? Тут, на планеті Земля, шукачі стали практично… міліцією — мій новий мозок підказав назву для незнайомого поняття. Панує думка, що тільки найменш розвинені, найменш цивілізовані душі, яких серед нас дуже мало, стають на шлях шукачів.

Утім, на Землі шукачі отримали новий статус. Ніколи ще окупація не носила такого викривленого характеру. Ніколи ще вона не перетворювалася на жорстоку і криваву різанину. Ніколи раніше тисячі душ не приносилися в жертву. Шукачі стояли, наче могутній щит, а душі цього світу їм троєкратно заборгували: за безпеку, яку вони гарантували шляхом кровопролиття, за те, що кожного дня добровільно наражалися на справжню смерть, і за те, що продовжували постачати нові тіла.

Тепер, коли небезпека начебто позаду, виявилося, що вдячність до шукачів потьмяніла. І принаймні для цієї шукачки, чию розмову я підслухала, переміна була не з приємних.

Було нескладно уявити, чого вона від мене хоче. І незважаючи на те, що цілитель намагався виграти для мене трохи часу для знайомства з новим тілом, я вже знала, що докладу максимум зусиль, аби допомогти шукачці. Громадянський обов’язок стоїть на першому місці для будь-якої душі.

Я глибоко вдихнула, аби зібратися на силі. Монітор зафіксував рух. Я усвідомлювала, що тягну час. Мені було страшно, хоч як не хотілося це визнавати. Аби надати шукачці потрібну інформацію, мені доведеться копирсатися у страхітливих спогадах, які змусили мене кричати від жаху. Крім того, я боялася голосу, який так чітко лунав у моїй голові. Але тепер господиня мовчала, як їй і належало. Вона теж перетворилася на спогад.

Я не повинна боятися. Тепер мене звати Вандрівниця, і я заслужила це ім’я.

Зробивши ще один глибокий вдих, я занурилась у страхітливі спогади і, міцно зціпивши зуби, пішла у лобову атаку.

Я змогла перескочити кінець — він мене більше не приголомшував. Наче в режимі швидкого перемотування, я знову бігла крізь темряву, здригаючись і намагаючись нічого не відчувати. Все минулося дуже швидко.

Потому як я подолала цей бар’єр, вже було неважко пролітати повз не такі бентежні спогади, збираючи бажану інформацію. Я бачила, як дівчина приїхала в це холодне місто — посеред ночі, на краденій машині, яку обрала за непримітність. У темряві дівчина йшла вулицями Чикаго, під курткою здригаючись від холоду.

Вона вела власний пошук. Тут лишилися такі, як вона, принаймні вона плекала на це надію. Особливо сподівалася знайти одну людину. Подругу… ні, родичку. Сестру… ні, кузину.

Слова народжувалися дедалі повільніше, і спершу я не розуміла чому. Може, вони забулися? Втратилися після майже смертельної травми? Може, я ще не зовсім опритомніла? Я доклала зусиль, аби міркувати чітко. Відчуття було незнайоме. Може, моє тіло ще під дією снодійного? Ні, я почувалася досить бадьоро, але розум не міг знайти відповіді на бажані запитання.

Я спробувала інший напрям пошуків, сподіваючись там відшукати більше. Яку мету переслідувала моя господиня? Вона хотіла знайти… Шерон (я розкопала в пам’яті ім’я), і вдвох вони збиралися…

Переді мною постала глуха стіна.

Чорнота, порожнеча. Я спробувала обійти стіну, але та була нескінченною. Ніби інформацію, котру я шукала, видалено з пам’яті.

Ніби мозок пошкоджено.

В моєму нутрі спалахнув гнів, пекучий і безмежний. Від несподіваної реакції тіла мені забракло повітря. Я чула про емоційну нестабільність людських тіл, але такого навіть уявити не могла. У жодному з вісьмох попередніх життів я не відчувала таких потужних емоцій.

На шиї запульсувала кров, за вухами стугоніли удари. Руки стиснулися в кулаки.

Апарати, що стояли поруч із ліжком, зафіксували прискорене серцебиття. У кімнаті почувся рух: підбори шукачки різко застукотіли в моєму напрямку, і разом із ними долинуло тихе човгання — напевно, цілителя.

— Ласкаво просимо на Землю, Вандрівнице, — промовив жіночий голос.

Розділ 3

Опір

— Вона не відреагує на нове ім’я, — сказав цілитель.

Мою увагу привернуло невідоме відчуття. Щось приємне, зміна у повітрі, коли шукачка стала біля мене. Запах, зрозуміла я. Щось відмінне від стерильної, позбавленої ароматів кімнати. Парфуми, підказав мені розум. Квіткові, насичені…

— Ви мене чуєте? — запитала шукачка, перебиваючи процес аналізу. — Ви вже опритомніли?

— Не поспішайте, — несподівано лагідно промовив цілитель.

Я й далі лежала із заплющеними очима — не хотіла розпорошувати увагу. Розум підказував мені потрібні слова, а головне — інтонацію, яка б допомогла уникнути багатослівності.

— Мене вживили в пошкодженого носія, аби я зібрала потрібну вам інформацію, шукачко?

Почувся скрик — здивування, змішане з образою, — а потім моєї шкіри торкнулося щось тепле — хтось долонею накрив мені руку.

— Ну що ви, Вандрівнице! — заспокійливо мовив чоловік. — Навіть для шукачів існує межа.

Шукачка знову зойкнула. Ні, засичала, виправив мій розум.

— Тоді чому цей розум функціонує не як слід?

Мовчанка. Потім шукачка буркнула:

— Результати сканування нічого не виявили, — слова прозвучали так, ніби вона хотіла зі мною посваритися, а не заспокоїти. — Тіло було повністю зцілене.

— Після спроби самогубства, яка дивом провалилася, — різко та гнівно промовила я. Гнів — незвична емоція, його важко стримати.

— Усе було повністю під контролем…

Але тут утрутився цілитель і обірвав шукачку на півслові.

— Що не так? — запитав він. — 3 мовним центром усе гаразд, це ми бачимо.

— Бракує пам’яті. Я намагалася віднайти інформацію для шукачки…

І хоча ніхто не зронив ні слова, я збагнула, що атмосфера, розпалена після мого гнівного випаду, розрядилася. Але як я про це дізналася? У мене було дивне відчуття, що якимось незбагненним чином я отримую більше інформації, ніж дають мені п’ять органів чуття. Ніби існує ще один орган сприйняття, не до кінця опанований, десь глибоко захований. Інтуїція? Майже правильне слово. Схоже, що будь-яка жива істота потребує більше, ніж п’ять чуттів.

Шукачка розтулила рот, але її випередив цілитель.

— Он воно що, — мовив він. — Нехай… е-е-е… ускладнений доступ до пам’яті вас не турбує. Це не зовсім те, чого ми очікували, але і не дивно за даних обставин.

— Я вас не розумію.

— Носителька була з бунтівників, — голос шукачки пожвавився, ніби розмова звернула на її улюблену тему. — Людей, які до втілення знали про наше існування, приборкати набагато важче. Ось і ця досі опирається.

Запанувала тиша — вони чекали на мою реакцію.

Опирається? Моя господиня блокує мені доступ? І знову дивна хвиля гніву обпекла мене зсередини.

— Я правильно приєднана? — промовила я крізь зціплені зуби, силкуючись тримати емоції в собі. Через це мій голос прозвучав якось дивно.

— Так, — відповів цілитель. — Усі вісімсот двадцять сім точок надійно зімкнулися в оптимальних позиціях.

Для нового носія мені довелося задіяти набагато більше своїх відростків, ніж для попередніх. Використати не вдалося всього-на-всього сто вісімдесят один вільний придаток. Мабуть, саме завдяки численним з’єднанням емоції проявлялися так яскраво.

Я вирішила розплющити очі, щоб особисто перевірити те, в чому запевнив мене цілитель, і переконатися, що все моє нове тіло працює.

Світло. Яскраве, болюче. Мої повіки знову склепилися. Світло, яке я бачила востаннє, було розсіяним, бо просочувалося крізь велетенські глибини океану. Але очі мої здатні витримати й набагато яскравіше світло. Я знову зробила спробу їх розплющити, цього разу ледь-ледь, щоб вони лишалися прикриті віями.

— Може, вимкнути світло?

— Ні, цілителю, мої очі зараз призвичаяться.

— Дуже добре, — сказав він, і я зрозуміла, що його схвалення — на адресу вільного використання мною займенника «мої».

Вони обоє терпляче чекали, поки я припиню мружитися.

У приміщенні, в якому я перебувала, мій новий розум розпізнав звичайну кімнату лікувального закладу. Шпиталю. Стеля — білі квадрати у темну цяточку, де-не-де замість них — світильники такої ж форми і розміру. Світло-зелені стіни. Колір спокою, а також хвороби. Невдалий вибір, як на мою швидко сформовану думку.

Та більше за кімнату мене цікавили люди, які за мною спостерігали. Щойно я поглянула на цілителя, як у голові пролунало слово «лікар». Він був одягнений у широкий синьо-зелений халат на короткий рукав. Волосся на руках. Волосся на обличчі. Воно мало дивний колір, який моя пам’ять назвала «рудий». Рудий! Три світи змінилося, відколи я востаннє бачила червоний або його відтінки. Навіть цей іржаво-золотий сповнив мене ностальгії.

Обличчя цілителя нічим не відрізнялося від інших людських облич, але мій новий розум описав його словом «лагідне».

Нетерпляче сопіння привернуло мою увагу до шукачки.

Вона була справді мініатюрна — я навіть не одразу зауважила її поряд із цілителем. Зовсім непримітна — темна тінь у яскравій кімнаті. Одягнута у чорне з голови до п’ят — стриманий костюм, із-під якого вистромлювався шовковий комірець-стійка. Чорним було і її волосся завдовжки до підборіддя й заправлене за вуха. Її шкіра мала темніший, ніж у цілителя, відтінок — оливковий.

Людські обличчя здатні так приховувати свої емоції, що часом прочитати вираз дуже складно. Але пам’ять віднайшла назву для міміки цієї жінки — я здогадувалася, що означають ці чорні брови, насунуті на булькаті очі. Гнів? Ні, не зовсім. Напруга. Роздратування.

— Як часто таке трапляється? — запитала я, знову дивлячись на цілителя.

— Нечасто, — відповів він. — Ми більше не використовуємо зрілих носіїв, лише юних. Вони повністю піддаються асиміляції. Але ви самі висловили бажання втілитися в дорослу особу…

— Так.

— Більшість душ просить якраз про зворотне. Тривалість людського життя набагато коротша, ніж те, до чого ви звикли.

— Мені це добре відомо, цілителю. Ви особисто раніше зустрічалися з таким… опором?

— Особисто — лише раз.

— Розкажіть детальніше, — мовила я і, відчувши брак люб’язності у власному наказі, додала, — будь ласка.

Цілитель зітхнув.

Шукачка забарабанила пальцями по руці. Знак нетерплячості. Вона не звикла чекати.

— Це сталося чотири роки тому, — почав цілитель. — Одна з душ зробила запит на дорослого носія чоловічої статі. На той час у наявності був лише один чоловік. Він із перших років окупації жив у середовищі бунтівників і… знав, що станеться, коли його спіймають.

— Так само, як і моя носителька.

— Е-е-е… так, — промовив цілитель. — У душі то було тільки друге життя. Вона повернулася зі Сліпого Світу.

— Сліпого Світу? — здивовано запитала я, схиливши голову набік.

— О, вибачте, ви ще не знайомі з нашою термінологією. Але ж ви там були, чи не так? — він витягнув кишеньковий комп’ютер і швидко здійснив сканування. — Так точно, ваша сьома планета. У вісімдесят першому секторі.

— Сліпий Світ? — знову запитала я, цього разу обурено.

— Власне, здебільшого його колишні мешканці воліють називати його Співочим Світом.

Я повільно кивнула. Останнє мені подобалося більше.

— А для тих, хто там ніколи не був, це Планета Кажанів, — пробурмотіла шукачка.

Я подивилася на неї, відчуваючи, як мої очі звужуються, у той час як розум малює образ бридкого летючого гризуна, про якого вона згадала.

— Ви, мабуть, належите до останніх, шукачко, — делікатно зауважив цілитель. — Спочатку ми назвали втілену душу Стрімка Пісня — приблизно так звучало її ім’я у Світі Співочих Кажанів — але невдовзі вона сама його змінила, узявши ім’я свого носія — Кевін. І хоча, згідно з біографією, покликанням душі була музика, втілена душа сказала, що почувається природніше, займаючись попередньою діяльністю свого носія — механікою.

Ці ознаки мали б насторожити призначеного Кевінові розрадника, проте, з іншого боку, нічого надзвичайного начебто не сталося.

Потім Кевін почав скаржитися на періодичні провали в пам’яті. Його привезли назад до мене, і ми здійснили численні тести на виявлення прихованих дефектів у мозку носія. Під час тестування кілька цілителів помітили чітко виражені невідповідності між Кевіновою особистістю й поведінкою. Ми почали його про це розпитувати, але він сказав, що не пам’ятає окремих своїх висловів і дій. Під час подальших спостережень, до яких долучився також його розрадник, ми випадково виявили, що час від часу носій бере контроль над тілом Кевіна.

— Бере контроль? — мої очі розширилися. — А душа цього не усвідомлює? Носій відібрав назад своє тіло?

— Сумно, але так. Кевін був недостатньо сильним, аби придушити свого носія.

Недостатньо сильним.

Може, вони й про мене так думають? Може, я справді заслабка, аби примусити свій новий розум відповідати на мої запитання? Або й слабша, бо крім мертвих спогадів, у моїй голові лунають живі думки моєї господині? Але ж я завжди вважала себе сильною. Від цих міркувань мені стало моторошно. Соромно.

Цілитель провадив:

— Потому як сталися деякі події, було вирішено…

— Які події?

Нічого не відповівши, цілитель опустив погляд.

— Які події? — з притиском повторила я. — Мені здається, я маю право знати.

Цілитель зітхнув.

— Так, маєте. Кевінове тіло… напало на цілительку, коли він був… не при собі,— промовивши це, оповідач здригнувся. — Ударом кулака оглушивши цілительку, Кевін вихопив у неї скальпель. Коли прибули ми, він лежав бездиханний. Носій намагався вирізати чужу душу зі свого тіла.

На якусь мить у мене відібрало мову. А оговтавшись, я ледве чутно прошепотіла:

— Що з ними сталося?

— На щастя, носій не встиг завдати справжньої шкоди. Кевіна перевтілили, цього разу в молодого носія. А носій-зловмисник був настільки пошкоджений, що рятувати його, на нашу думку, не було сенсу.

— Зараз Кевіну сім людських років, і з ним усе гаразд… окрім того, що він залишив собі ім’я Кевін. Його доглядачі дбають про те, аби прихилити його до музики, і їм це вдається… — останнє було сказано так, наче це гарна новина — новина, що перекреслює все інше.

— Чому?.. — я відкашлялась, аби повернути голосу хоч трохи гучності.— Чому такі ризики замовчуються?

— Власне кажучи, — втрутилася шукачка, — у нашій пропаганді чітко зазначається, що асиміляція дорослих людських носіїв значно проблематичніша за асиміляцію дітей. Настійно рекомендуються саме незрілі носії.

— Слово «проблематично» не зовсім пасує до випадку з Кевіном, — прошепотіла я.

— Але ви ж вирішили знехтувати рекомендацією, — вона примирливо підняла руки, від чого моє тіло напружилося, а туго натягнуте простирадло рипнуло. — Не подумайте, що я вас звинувачую. Дитинство нудне. А ви не звичайна душа. Я переконана, що ви впораєтесь. Це просто черговий носій, і скоро ви здобудете повний доступ і контроль.

Мушу зізнатися, що весь той час, поки я спостерігала за шукачкою, вона з дивовижним терпінням перечікувала будь-які затримки, навіть мою акліматизацію особистості. Але зараз я відчула її розчарування, що вона не може миттю отримати від мене бажаної інформації, і це знову викликало отой незнайомий гнів.

— Чому б вам самій не побувати в моєму тілі й не пошукати відповідей на свої запитання? — поцікавилась я.

Вона наїжачилася.

— Я не пустопляс.

Мої брови здивовано підлетіли.

— Ще один жаргонний термін, — пояснив цілитель. — Так називають тих, хто не довершує життєвого циклу у своїх носіях.

Я з розумінням кивнула. В інших світах теж існувало таке поняття. Але ніде це не віталося. Тож я припинила кепкувати з шукачки і розповіла їй усе, що змогла розвідати.

— Дівчину звали Мелані Страйдер. Народилася в Альбукерке, штат Нью-Мексико. Коли дізналася про окупацію, перебувала в Лос-Анджелесі, а потім ховалася в безлюдній місцевості, перш ніж зустріла… Гм. Вибачте, потім спробую це дізнатися… Тілу двадцять років. Дівчина приїхала до Чикаго з… — я скрушно похитала головою. — В її житті було кілька періодів, і не завжди вона була сама. Авто крадене. Вона шукала кузину на ім’я Шерон, маючи підстави сподіватися, що та досі людина. Коли Мелані вистежили, вона ще нікого не знайшла і ні з ким не спілкувалась. Але… — я зосередилася, намагаючись пробити ще одну стіну. — Мені здається… але я не впевнена… Здається, вона лишила якусь записку…

— То вона сподівалася, що хтось її шукатиме? — нетерпляче запитала шукачка.

— Так, її відсутність помітять. Якщо вона не прийде на… — я аж заскреготіла зубами, цього разу справді відчайдушно проламуючи невидиму стіну. Та ж була чорною, і про її товщину я могла тільки здогадуватися. Я билася об неї щосили, аж на чолі піт виступив. Шукачка і цілитель поводилися дуже тихо, аби нічим не порушити моєї зосередженості.

Я спробувала повернути думки в інший бік. У мозку лунали гучні незнайомі звуки — ревіння двигуна автомобіля; щоразу при вигляді зустрічних фар мене накривала тривожна хвиля адреналіну. Усі ці події вже відбулися, і все закінчилося щасливо. Я дозволила спогадам вести мене за собою (обминувши ту частину, де я бігла крізь холодне місто під прихистком нічної темряви) і завернути в той будинок, де мене спіймали.

Не мене, її. Моє тіло сіпонулося.

— Не перенапружуйтесь… — почав був цілитель, але шукачка шикнула на нього.

Мою свідомість заполонив жах приреченості, і жагуча ненависть до шукачів затьмарила все інше. Ненависть — це зло, ненависть — це біль. Вона була такою сильною, що я ледве дихала. Але я віддалася їй, сподіваючись цим подолати опір, послабити оборону.

Я уважно спостерігала, як моя господиня намагається заховатися, знаючи, що в неї не вийде. Записка, нашкрябана цурпалком олівця на клапті паперу. Поспіхом запхнута під якісь двері. Але то не випадкові двері.

— Система така: п’яті двері у п’ятому коридорі на п’ятому поверсі. Там умовне місце.

Шукачка швиденько щось пробурмотіла у маленький телефон, який тримала в руці.

— Всі думали, що в тому будинку буде безпечно, — провадила я. — Бо знали, що він занедбаний і призначений на злам. Мелані не розуміє, як її викрили… Невже ви знайшли Шерон?

Від жаху руки закрижаніли: останнє запитання було не моє.

Так, питання було не моє, але воно зірвалося з моїх уст так природно, наче належало мені. Шукачка нічого не помітила.

— Кузину? Ні, більше не знайшли жодної людини, — відповіла вона, й у відповідь моє тіло розслабилося. — Вашу носительку вистежили, коли вона заходила до будинку. Один із мешканців міста, який знав, що будинок ламатимуть, побачив її і дуже занепокоївся. Він викликав нас, і ми спершу спостерігали за будинком, аби переконатися, що дівчина там сама, а потім непомітно зайшли за нею… Ви можете уточнити місце зустрічі?

Я спробувала.

Так багато спогадів, і всі такі чіткі й барвисті! Я побачила сотні місць, у яких ніколи не була і назви яких чула вперше. Будинок у Лос-Анджелесі, обсаджений високими деревами з лапатим різьбленим листям на маківці. Галявина у лісі, з наметом і вогнищем, поблизу Вінслоу в штаті Аризона. Безлюдний кам’янистий пляж у Мексиці. Печера десь в Орегоні, вхід до якої затуляє злива. Намети, халупи, брудні нічліжки. З плином часу назви перестають вирізнятися. Мелані не знала, де саме перебуває, та й не цікавилася.

Тепер мене звати Вандрівниця, і це ім’я пасує до її спогадів так само, як і до моїх. От тільки у своїх вандрах я мала вибір. Її ж спалахи спогадів завжди були з відтінком страху, що її от-от вистежать. Не вандри, а втеча.

Я спробувала придушити співчуття. Натомість спрямувала спомини в потрібне річище. Мені не треба знати, де вона побувала, а лише те, куди прямувала. Я копирсалася в картинках, прив’язаних до слова Чикаго, але вони здавалися всього-на-всього хаотичним набором зображень. Я розширила пошук. Що було за межами Чикаго? Холод. Там було холодно, і це мене занепокоїло.

Де це? — наполягла я, і стіна відступила. У мене перехопило подих.

— За містом — у безлюдній місцевості… Заповідник удалині від цивілізації. Вона ніколи там раніше не була, проте знала, як туди дістатися.

— Коли?

— Скоро, — відповідь прийшла автоматично. — Як довго я тут?

— Носителька зцілювалася дев’ять днів. Ми хотіли впевнитися, що вона цілком відновилася, — сказав цілитель. — Утілення відбулося сьогодні, на десятий день.

Десять днів. Моє тіло відчуло надзвичайну хвилю полегшення.

— Запізно, — мовила я, — запізно для зустрічі… навіть для записки…

Я відчула реакцію носительки на ці слова, відчула аж надто сильно. Вона була майже… задоволена. Я спробувала ще раз прослухати слова, які вона при цьому сказала подумки, аби з них видобути потрібну інформацію.

— Його там не буде.

— Його? — шукачка схопилася за цей займенник. — Хто це?

Чорна стіна піддалася більше. На тисячну частку секунди носителька запізнилася. Мою свідомість заполонило обличчя. Вродливе, із золотисто-смаглявою шкірою та очима, в яких бісиками вигравало світло. І поки я роздивлялася його чітке зображення у своїй пам’яті, десь глибоко в мені це обличчя створювало дивне приємне відчуття.

І хоча потім стіна стала на місце — під супровід гніву й обурення, — це сталося недостатньо швидко.

— Джаред, — відповіла я, і слідом за цим іменем із моїх уст зірвалася не моя думка: — Джаред у безпеці.

Розділ 4

Сон

Надто темно як на таку спеку — чи, може, надто спекотно як на таку темряву. Одне з двох.

Я скрутилася у ненадійному прихистку невисокого куща чапарелю. З потом виходила остання вода, що досі лишалась у моєму тілі. Відколи машина виїхала з гаража, минуло вже п’ятнадцять хвилин. Світло не загорілося. Розсувні двері не до кінця зачинені, аби міг працювати дверний вентилятор. Я уявила дотик прохолодного вологого повітря, що задувало всередину. От якби й на мене дунуло хоч трохи!

У шлунку забурчало, і я напружила м’язи живота, аби стримати звук. У такій тиші чутно, як пір’їна падає.

Яка я голодна!

Проте мій голод затьмарює інша потреба, набагато сильніша. Ще один голодний шлунок — він ховається в темряві далеко звідси і самотньо чекає на мене у тісній скелястій печері, яка стала нашою тимчасовою домівкою. Що з ним буде, якщо я не повернуся? Весь тягар материнства за повної відсутності знань і досвіду… Я почувалася такою безпорадною! Джеймі голодний.

Будинок один на всю околицю — більше нічого немає. Пса теж, здається, немає,— я спостерігаю за двором відтоді, коли сонце ще стояло високо над обрієм.

Залишаючись у прихистку куща, я випростала кінцівки — вони аж заскреготіли у відповідь. Там, за газоном, тягнеться посипана піском гладенька доріжка, майже біла у світлі зірок. На дорозі — жодних звуків машин.

Без сумніву, коли господарі повернуться, вони все зрозуміють. Чудовиська, що на вигляд здаються милим подружжям середніх років. Звісно, вони здогадаються, хто я, й одразу повідомлять шукачам. Доти мені слід забратися подалі. Я дуже сподіваюся, що подружжя поїхало до міста на всю ніч, адже сьогодні п’ятниця. Душі так бездоганно дотримуються всіх наших звичок, що відрізнити їх дуже важко. Це й стало головною запорукою їхньої перемоги.

Паркан навколо будинку лише до пояса заввишки. Я перелізаю через нього легко, безшумно. Подвір’я встелене рінню, тож треба ступати обережно, аби камінці не рипіли під моєю вагою. Прямую до скляної веранди, що міститься з чорного ходу.

Жалюзі відкриті. У місячному світлі добре видно, що в кімнаті нікого немає. Судячи з інтер’єру, парочка веде спартанський спосіб життя, за що я їм вдячна. В такій обстановці важче заховатися. Певна річ, це і мені не лишає сховку, але якщо вже доведеться ховатися, то це не матиме значення.

Спочатку я прочиняю зовнішню сітку, потім скляні двері. Вони безшумно піддаються. За звичкою обережно ставлю ногу на кахлі. Але ніхто на мене тут не чекає.

Прохолодне повітря дарує райське відчуття.

Ліворуч кухня. Бачу, як виблискують мармурові стільниці.

Знімаю з плеча брезентовий рюкзак і прямую до холодильника. Коли дверцята відчиняються, всередині загоряється світло. На мить мене жалить паніка, проте, знайшовши потрібну кнопку, я вимикаю світло ногою. Мені засліпило очі. Але звикати немає часу. Навпомацки я продовжую.

Молоко, сир, недоїдки у пластиковому посуді. Сподіваюся, що це курка з рисом — я бачила, як чоловік сьогодні ввечері готував її. Ми з’їмо це сьогодні вночі.

Сік, пакет із яблуками. Кілька морквин. Цього вистачить лише до ранку.

Я поспішаю до комори. Мені потрібні продукти, що зберігатимуться довше.

Коли я вже нагребла стільки, скільки здатна була винести, в очах трохи розвиднилося. М-м-м, шоколадне печиво. Мені до смерті хочеться розірвати упаковку з печивом просто зараз, але я збираю всю силу волі й не зважаю на викрутаси свого порожнього шлунку.

Рюкзак надто швидко набирає вагу. Навіть якщо ми економитимемо, цього нам стане лише на тиждень. А я не хочу економити, я хочу наїстися. Вівсяні коржики. Напихаю ними кишені.

Ще одне. Я кваплюся до раковини і наповнюю водою флягу. Потім засовую голову під кран і жадібно п’ю просто з-під струменя. Вода дивно булькотить, потрапляючи до мого порожнього шлунка.

Тепер, коли я впоралася зі своїм завданням, мене охоплює паніка. Хочеться опинитися якнайдалі звідси. Цивілізація — це смерть.

Прямуючи до виходу, я дивлюся в підлогу, міркуючи про те, як бігтиму зі своєю важкою ношею, і через це не помічаю чорного силуету на скляній веранді, аж поки моя рука не лягає на дверну ручку.

Силует тихо лається. Від переляку з моїх уст зривається дурний зойк. Я розвертаюся, аби бігти до парадного входу, тільки й сподіваючися, що двері не замкнені, або принаймні замок не надто складний.

Але не встигаю зробити і пари кроків, як чиїсь важкі грубі руки хапають мене за плечі та рвучко притискають до свого тіла. Надто великого, надто дужого, як на жінку. Басистий голос підтверджує моє припущення.

— Один звук — і ти труп, — хрипко погрожує чоловік. І я вражено відчуваю, як на шкіру під підборіддям тисне тонке гостре лезо.

Не розумію: хіба нам дають право вибору? Що це за дивне чудовисько? Адже вони ніколи не порушують правил.

— Давай, — сичу я крізь зуби. Моя відповідь не може бути інакшою. — Вперед. Я не хочу ставати бридким паразитом!

Я приготувалася відчути дотик леза, і моє серце крається від болю. Кожний його удар має ім’я: Джеймі, Джеймі, Джеймі. Що тепер буде з тобою?

— Кмітлива, — каже чоловік ніби сам до себе. — Шукачка, напевно. Отже, це пастка. Але як дізналися? — він прибирає сталеве лезо з моєї шиї і натомість кладе руку, тверду як залізо.

Я ледве дихаю в його залізних лещатах.

— Де решта? — питає він, стискаючи моє горло.

— Я сама! — харчу я. Ніхто не повинен дізнатися про Джеймі. Що з ним станеться, якщо я не повернуся? Джеймі голодний!

Я б’ю чоловіка ліктем у живіт — як боляче! М’язи у нього на животі такі ж залізні, як і на руках. Що дуже дивно. Такі м’язи — результат тяжкої роботи або одержимих тренувань, а ні те, ні те паразитам не властиве.

Від мого удару в нього навіть не збилося дихання. З розпачу я щодуху наступаю чоловікові на ногу. Від несподіванки він втрачає рівновагу. Я вириваюся, але він хапає мене за рюкзак і тягне назад до себе. Його рука знову огортається навколо моєї шиї.

— А ти злостива, як на миролюбну викрадачку тіл, еге ж?

Де в його словах у здоровий глузд? Я гадала, інопланетяни всі однакові. Та серед них, либонь, також є психи.

Я звиваюся і дряпаюся, намагаючись звільнитися з залізної хватки. Нігті шкрябнули руку чоловіка, і вона ще міцніше стиснула мені горло.

— Я тебе вб’ю, нікчемна паразитко. Я не жартую.

— Давай, давай!

Раптом я чую, як у нього перехоплює подих — невже мої удари влучили в ціль? Але чому він задихається, коли мені навіть не боляче?

Він хапає мене за волосся. Все, кінець. Зараз переріже мені горло. Я скулююся, готова зустріти лезо ножа.

Проте лещата на моїй шиї послаблюють хватку, а шершаві теплі пальці промацують мені потилицю.

— Не може бути, — шепоче він.

Щось глухо падає на підлогу. Невже випустив ніж? Я прокручую в голові можливості, як його дістати. Треба швидко присісти. Рука стискає мені шию не дуже сильно — можна спробувати вислизнути. Здається, я чула, де приземлилося лезо.

Раптом чоловік розвертає мене обличчям до себе. Клац — і світло засліплює мені ліве око. Я скрикую і машинально намагаюся відвернутись. Але рука ще дужче хапає мене за волосся. Світло сліпить мені праве око.

— Не можу повірити, — шепоче він. — Ти досі людина.

Його долоні обхоплюють моє обличчя, а губи з силою припадають до моїх уст.

На мить я завмираю. Мене ще ніхто в житті не цілував. По-справжньому. Лише багато років тому батьки цмокали у щічку або в чоло. Ніколи б не подумала, що можу так почуватися! Я навіть не до кінця тямлю, що саме відчуваю. Забагато паніки, забагато страху, забагато адреналіну.

Я різко вдаряю коліном угору.

Від удару в чоловіка перехоплює подих, і я вільна. Прослизаю попід його рукою і, замість бігти до парадного входу, як він очікує, вистрибую в прочинені двері. Гадаю, що зможу відірватися, навіть зі своєю ношею. Поки він там корчиться від болю, у мене є фора. Я знаю, куди бігти, і не залишу слідів, за якими він вистежить мене у темряві. На щастя, я так і не випустила з рук торбу з продуктами. Хоча коржики, напевно, з кишень повипадали.

— Зачекай, — кричить він.

«Стули пельку», — гаркаю я подумки у відповідь.

Він мчить за мною. Голос його наближається.

— Я не з тих!

«Ага, звісно».

Я біжу, втупившись у пісок під ногами. Тато казав, що я бігаю як гепард. Давно, перед кінцем світу, я була найшвидшою у своїй команді, чемпіонкою штату.

— Послухай мене! — щосили гукає він. — Дивись! Я доведу це. Зупинися і поглянь на мене.

«Ще чого». Я роблю різкий поворот і шурхаю в мескитові зарості.

— Я гадав, більше нікого не лишилося! Будь ласка, мені треба з тобою поговорити.

Голос його більше схожий на харчання — він побіг швидше.

— Вибач, що я тебе поцілував! То була дурість! Просто я так довго був сам!

— Стули пельку! — зронюю я неголосно, але так, щоб переслідувач мене почув. Його кроки уже зовсім поруч. Мене ще ніколи не переганяли. Я налягаю на ноги.

Його дихання стало важчим — він також прискорився.

Щось велике навалюється мені на спину, збиває з ніг. У роті — присмак багнюки, мене причавлює до землі така важка туша, що я ледве можу дихати.

— Почекай… одну… хвилину, — каже він задихано.

Потім припідіймається і перевертає мене горілиць. Широко розставивши ноги над моїми грудьми, притискає колінами мої руки. Він розчавить їжу! Розлючена, я намагаюсь вивільнитися.

— Дивись, дивись! — каже він, виймає з кишені на стегні маленький циліндр і відкручує кришечку. З кінчика циліндра вихоплюється промінь світла.

Він наводить його собі на обличчя.

У світлі ліхтарика шкіра здається жовтою. У чоловіка дуже великі — порівняно з тонким носом — вилиці й чітко окреслений квадрат підборіддя. Його губи розтягнуті в усмішці, але я бачу, що вони повні, як на чоловіка. Брови і вії вибілені сонцем.

Але зовсім не це він мені показує.

Його очі, під променем світла схожі на чистий рідкий бурштин, світяться, як у звичайної людини. Він наводить ліхтарик то на ліве, то на праве око.

— Бачиш? Бачиш? Я такий, як ти.

— Покажи шию, — повним підозри голосом мовлю я. Це пастка, інакше думати не можна. Ребус, розіграш, хоча мети я не розумію. Надії більше немає.

Чоловік кривить губи.

— Е-е-е… Це нічого не змінить. Хіба очей не достатньо? Ти знаєш — я не з тих.

— То чому б тобі не показати мені потилицю?

— Бо там у мене шрам, — відповідає він.

Я з новою силою намагаюся вирватися, але він долонею пришпилює до землі моє плече.

— Я сам його зробив, — пояснює він. — По-моєму, гарна робота, хоч і було страшенно боляче. Мій шрам не затулений гарненько волоссям. Та він допомагає мені влитися в середовище.

— Злізь із мене.

Він вагається, але потім одним легким рухом зіскакує на ноги і простягає мені руку.

— Будь ласка, не тікай. І не бий мене більше.

Я не рухаюся, бо знаю: якщо спробую бігти, він усе одного мене наздожене.

— Хто ти? — запитую я пошепки.

Чоловік широко усміхається.

— Моє ім’я Джаред Гоу. Я понад два роки не розмовляв із людиною, тому, напевно, здався тобі… трохи божевільним. Вибач, будь ласка. А тебе як звати?

— Мелані,— шепочу я.

— Мелані,— повторює він. — Ти навіть не уявляєш, який я радий з тобою познайомитися.

Я міцно хапаюся за рюкзак, не зводячи з Джареда очей. Він повільно простягає мені руку. І я беруся за неї.

І не встигли мої пальці обхопити його долоню, як я усвідомлюю, що вірю йому.

Він допомагає мені звестися на ноги, але руки не відпускає.

— І що тепер? — сторожко запитую я.

— Довго нам тут залишатися не можна. Сходиш зі мною назад до будинку? Я залишив там торбу. Хотів спустошити холодильник, але ти мене випередила.

Я хитаю головою.

Здається, він збагнув: я така виснажена, що ось-ось впаду з ніг.

— Тоді почекай мене тут, — лагідно каже він. — Я миттю. Принесу нам щось поїсти.

— Нам?

— Невже ти справді думаєш, що я дозволю тобі зникнути? Я піду за тобою навіть усупереч твоїй волі.

Але я не хочу зникати.

— Я… — як же я можу йому не довіряти? Як можу не довіряти людині? Адже ми одна родина — останні представники вимираючого виду. — Я поспішаю. Мені ще далеко йти і… Джеймі чекає.

— Ти не сама, — здогадується він, і вперше за весь час вираз його обличчя втрачає впевненість.

— Мій брат. Йому дев’ять років, і він страшенно боїться, коли я далеко. Аби дістатися домівки, мені йти аж до ранку. Джеймі навіть не знатиме, якщо мене спіймають. Він такий голодний, — ніби на підтвердження цих слів мій шлунок голосно бурчить.

Джаред у відповідь усміхається — ще ширше, ніж раніше.

— А якщо я тебе підвезу?

— Підвезеш? — перепитую я.

— Ага. Давай домовимося. Ти почекаєш, поки я заберу харчі, а за це я повезу тебе на своєму джипі, куди ти скажеш. Це швидше, ніж бігти, — навіть швидше, ніж бігаєш ти.

— У тебе є машина?

— Певна річ. Чи ти гадаєш, що я прийшов сюди пішки?

Я згадую ті шість годин, які я сюди діставалася, і моє чоло мимоволі зморщується.

— Ти не уявляєш, як швидко ми доїдемо до твого брата, — обіцяє Джаред. — Тільки не йди звідси, гаразд?

Я киваю.

— І поїж, будь ласка. Я не хочу, аби твій шлунок зрадив нас перед ворогом, — він посміхається, і з куточків його очей розходяться промінчики. У моєму серці тьохкає, і я знаю, що чекатиму на нього хоч і всю ніч.

Джаред повільно відпускає мою руку, не відводячи очей від мого обличчя. Робить крок назад і вагається.

— Будь ласка, не бий мене, — благає він, нахиляючись і торкаючись мого підборіддя. Він цілує мене, і цього разу я відповідаю. Його вуста набагато м’якші, ніж руки, і гарячі навіть жаркої ночі в пустелі. Зграйка метеликів тріпотить у мене в животі, мені перехоплює подих. Руки інстинктивно тягнуться до Джареда. Туляться до теплої шкіри на щоці, скуйовдженого волосся на потилиці. Пальці ковзають уздовж грубого шраму, що виступає якраз там, де закінчується волосся.

Я зойкаю…

Прокинулась я, вся мокра від поту. Перш ніж заснути, я обмацувала невеличкий шрам від власного втілення. Маленький рожевий рубець був ледве відчутний на дотик. Ліки, що їх дав мені цілитель, зробили свою справу.

Погано загоєний Джаредів шрам був не надто переконливим маскуванням.

Спрямувавши погляд на світильник, що горів поряд із ліжком, я чекала, поки вирівняється дихання. Після реалістичного сновидіння у жилах клекотав адреналін.

Ще один сон, який за своїм змістом нічим не відрізнявся від багатьох інших, що мучили мене протягом останніх місяців.

Ні, не сон. Спогад.

Я досі відчувала на губах жар Джаредового поцілунку. Перебираючи зім’яте простирадло, руки мимоволі потягнулися вперед, у пошуках того, чого там не було. У серці защеміло, а руки нарешті здалися і, так ні до чого й не дотягнувшись, знесилено упали на ліжко.

Я зморгнула з очей непрохану вологу. Скільки ще мені це терпіти? Як узагалі хтось здатен вижити у цьому світі й у цих тілах, спогади яких не бажають переходити в минуле, як їм слід? А емоції настільки сильні, що я вже не розумію, які з них належать мені?

Завтра я, певно, почуватимусь утомленою, але зараз усі мої чуття були настільки збуджені, що на кілька годин про сон можна було забути. Якраз виконаю свій обов’язок і поставлю у цій справі крапку. Може, мені стане легше, коли більше не доведеться про все це думати?

Я підвелася з ліжка і підійшла до комп’ютера, що самотньо стояв на столі. За кілька секунд ожив монітор, і ще за мить відкрилася пошта. Адресу шукачки знайти було нескладно. У мене було всього чотири контакти: шукачка, цілитель, мій новий роботодавець із дружиною, а також розрадниця.

Я надрукувала без жодного привітання:

Моя носителька, Мелані Страйдер, була не сама. Хлопця звати Джеймі Страйдер. Він її брат.

На якусь мить я запанікувала, подумавши про силу своєї господині. Увесь цей час я навіть не здогадувалася про існування хлопчика — не тому, що він для неї нічого не значив, а тому, що вона охороняла його більше за всі ті таємниці, які мені вдалося розкрити. Чи має вона ще таємниці такої величини? Щось настільки святе, що не проявляється навіть у снах? Невже вона настільки сильна? Коли я друкувала кінець повідомлення, мої пальці тремтіли.

Зараз він уже має бути підліткового віку. Років тринадцятьох. Вони жили в таборі тимчасового проживання, здається, на північ від Кейв-Крік, штат Аризона. Проте це було кілька років тому.

Ви можете перевірити це місце на карті. Якщо згадаю більше, одразу повідомлю.

Лист надіслано. І щойно це сталося, мене охопив жах.

«Тільки не Джеймі!»

Ці слова пролунали у моїй голові так чітко, ніби я сама промовила їх уголос. Страх переповнив моє єство.

Та, незважаючи на страх, я ледве стрималася, щоб не надіслати шукачці ще одного листа і не вибачитися за маячню, яку їй написала. Не почати запевнювати, що на той момент перебувала у напівсні, тож нехай вона не зважає на моє дурне повідомлення.

Бажання було не моє.

Я вимкнула комп’ютер.

«Я тебе ненавиджу», — прогарчав голос у моїй голові.

— Тоді тобі краще зникнути, — різко відповіла я. Звук власного голосу знову змусив мене здригнутися.

Це вперше Мелані заговорила до мене після втілення. Вона ставала сильнішою. Так само, як і сни.

І в тому не було жодних сумнівів. Завтра доведеться зустрітися з розрадницею. На саму думку про це на очах виступили сльози розчарування й приниження.

Я лягла в ліжко, накрила обличчя подушкою і спробувала взагалі ні про що не думати.

Розділ 5

Нерозраджена

— Привіт, Вандрівнице! Проходь і сідай. Почувайся як удома.

Я стояла, вагаючись, на порозі кабінету своєї розрадниці — одна нога там, друга тут.

Розрадниця ледь помітно усміхнулася — очевидячки, моє вагання видалося їй кумедним. За місяці практики мені стало набагато легше читати з виразу облич: тепер я розрізняла найтонші зміни, найменші порухи м’язів. На лиці розрадниці водночас прозирало розчарування через те, що мені й досі ніяково до неї приходити.

Зітхнувши, я неохоче зайшла до маленької яскраво освітленої кімнати і присіла на своє звичне місце — на м’яке червоне крісло, що стояло у найвіддаленішому кутку кабінету.

Розрадниця піджала губи.

Аби не зустрічатися з нею поглядом, я задивилася у розчинене вікно на хмари, що пропливали на тлі сонячного диска. Кімната була сповнена тонкого запаху солоної морської води.

— Що ж, Вандрівнице, давненько ти у мене не була.

Я винувато підвела очі.

— Щодо минулого разу… я вам надіслала повідомлення, що не прийду. Один мій студент попросив додаткового заняття…

— Так, знаю, — і знову на її губах з’явилася ота ледь помітна посмішка, — я отримала твоє повідомлення.

Як на літню жінку, вона вирізнялася тією привабливістю, яку люди набувають з роками. У її волоссі майнула природна сивина; воно було м’яким і радше білявим, аніж сріблястим, зібраним на маківці у довгий хвіст. Очі були незвичного зеленого кольору — я ще ні в кого таких не бачила.

— Вибачте, — промовила я, бо вона, здавалося, чекала на відповідь.

— Та нічого. Я розумію. Тобі важко сюди приходити. Тобі б дуже хотілося, аби в цьому не було потреби. Раніше так і було. А зараз ця необхідність тебе лякає.

Я втупила очі в дерев’яну підлогу.

— Так, розраднице.

— Я точно пам’ятаю, що просила називати мене Кеті.

— Так… Кеті.

Вона легенько засміялася.

— Ти й досі не потоваришувала з людськими іменами, Вандрівнице?

— Ні. Правду кажучи, для мене це наче… поразка.

Я підвела погляд і побачила, що розрадниця повільно киває.

— Я розумію, чому ти, особливо ти, так почуваєшся.

Від цих слів я голосно ковтнула, а потім знову зосередилася на підлозі.

— Поговорімо спочатку про щось простіше, — запропонувала Кеті.— Тобі досі подобається твоє покликання?

— Так, — це справді було простіше. — У нас розпочався новий семестр. Я переживала, що читати декілька разів один і той самий курс може бути нудно, але поки що це не так. З новими слухачами матеріал звучить по-новому.

— Від Курта я чула про тебе гарні відгуки. Він каже, що твої лекції — одні з найпопулярніших в університеті.

Від похвали в мене зарум’янилися щоки.

— Дуже приємно. А як там ваш чоловік?

— У Курта все гаразд, дякую. Як на свій вік, наші носії в гарній формі. Гадаю, у нас попереду ще багато років.

Цікаво, що розрадниця збирається робити, коли спливе її час: лишиться серед людей і перевтілиться в нового носія чи, може, обере інший світ? Але я не хотіла ставити запитань, що могли б спрямувати нас до складнішої розмови.

— Мені подобається викладати, — натомість мовила я. — Ця робота чимось нагадує мені покликання у Світі Морських Водоростей, тож мені зовсім не складно. Я заборгувала Куртові за те, що запросив мене.

— Їм із тобою дуже пощастило, — тепло всміхнулася Кеті.— Знаєш, яка це рідкість, коли професор історії пізнав на власному досвіді бодай дві планети? А ти майже на всіх прожила по строку. Ще й на Почині, лишень уявити! Та на Землі немає такого університету, який не мріяв би тебе від нас переманити. Курт усіляко намагається тебе зайняти, щоб ти навіть думати про зміну роботи не встигала.

— Почесний професор, — виправила я її.

Кеті усміхнулась, а потім глибоко зітхнула. Усмішка її зів’яла.

— Ти так довго до мене не приходила… Я вже гадала, що, може, твої проблеми розв’язалися самі собою. Але потім мені спало на думку, що все стало ще гірше і тому ти не з’являєшся.

Нічого не відповівши, я опустила погляд на руки. Шкіра була світло-коричневого кольору — ця засмага не сходить навіть за відсутності сонця. Над лівим зап’ястком позначилася темна родинка, нігті коротко підстрижені. Мені не подобалося відчуття довгих нігтів — було дуже неприємно, коли вони ненароком дряпали шкіру, — та й пальці у мене такі тонкі та довгі, що з відрощеними нігтями мали б досить кумедний вигляд. Навіть для людини.

Почекавши хвильку, розрадниця кахикнула.

— Здається, що моя інтуїція таки не підвела мене.

— Кеті,— повільно, ледь-ледь чутно промовила я, — чому ви взяли собі людське ім’я? Ви так почуваєтеся… гармонійніше? Я маю на увазі вас і вашу носительку.

Мені і про Курта хотілося запитати, але то було дуже особисте, і неправильно розпитувати про таке кого-інде, навіть якщо це його дружина. Я подумала, що й так забагато собі дозволила, проте розрадниця засміялася.

— О ні, Вандрівнице. Що ти! Хіба я тобі не розповідала? Гм. Та, може, й не розповідала, бо моя робота полягає в тому, щоб слухати, а не балакати. Здебільшого душі, з якими я спілкуюся, не потребують підбадьорення так, як ти… Отож… я була з перших переселенців на Землю. Це сталося ще тоді, коли люди навіть не здогадувалися про наше існування. Мені доводилося сусідити з людьми, тож ми з Куртом декілька років поспіль мали в усьому вдавати своїх носіїв. І навіть переїхавши за місто, не можна було втрачати пильності, бо завжди поруч могла опинитися людина. Отак я й стала Кеті. До того ж моє колишнє ім’я в перекладі становило чотирнадцять слів, які ніяк не хотіли у зручний спосіб скорочуватися, — розрадниця усміхнулася. Сонячне світло, що навскісно падало крізь шибку, відбилося від її очей і затанцювало на стіні сріблясто-зеленими зайчиками, а її смарагдові райдужки заблищали й запереливалися.

Я навіть подумати не могла, що ця м’яка і лагідна жінка була на передовій. Мені знадобилася хвилина, аби це перетравити. Я уважно на неї подивилася — з подивом і — несподівано — більшою повагою. Так сталося, що я ніколи не сприймала розрадників усерйоз — досі. Вони існували для тих, хто був змушений боротися, для слабаків, і мені було соромно сюди ходити. Але дізнавшись історію Кеті, я стала почуватися поруч із нею не так ніяково. Виявляється, вона розуміє, що таке сила.

— Вас це не турбувало? — запитала я. — Що ви мусите вдавати людину?

— Ні, не дуже. Розумієш, я щосили намагалася призвичаїтися до носительки. Так багато нового, просто перевантаження емоціями! Спершу я тільки й могла керуватися усталеними шаблонами.

— А Курт… Ви вирішили залишитися з чоловіком вашої носительки? Потому як усе скінчилося?

Запитання було з натяком, і Кеті це одразу зрозуміла. Вона вмостилася на своєму кріслі, підгорнувши під себе ноги, і, спрямувавши замислений погляд кудись понад моєю головою, відповіла:

— Так, я обрала Курта, а він обрав мене. Спочатку, звісно, то була випадковість. Так сталося, що ми виконували спільне завдання. І, цілком природно, проводячи чимало часу разом і поділяючи небезпеку нашої місії, ми зблизилися. Як ректор університету Курт багато з ким спілкувався, розумієш, і водночас наш будинок правив за станцію втілення. До нас у гості часто приходили люди. І коли вони ступали на поріг, то представники нашого виду одразу виходили. Ми мали бути дуже меткими й обережними — сама знаєш, як носії схильні до насильства. Кожен день ми проживали з думкою, що будь-якої миті можемо наразитися на остаточну смерть. Нас не полишали напруження і страх.

За таких обставин не дивно, що між нами з Куртом виникли теплі почуття, і ми не схотіли розлучатися, коли в таємничості відпала потреба. І я б могла збрехати тобі, заспокоїти твої страхи, сказавши, що з тобою відбувається те саме. Але… — вона похитала головою і, пильно дивлячись мені у вічі, глибше вмостилась у крісло. — За тисячоліття люди так і не розгадали, що таке кохання і з чого воно складається. Скільки в ньому матеріального, скільки духовного? Скільки випадкового і скільки неминучого? Чому ідеальні пари розпадаються, а люди, які, здається, зовсім одне одному не пасують, живуть довго і щасливо? Я так само, як і вони, не знаю відповіді на ці запитання. Кохання просто існує, от і все. Моя носителька кохала носія Курта, і це кохання не померло, коли хтось інший посів їхню свідомість.

Увесь цей час вона пильно спостерігала за моєю реакцією, і наприкінці її брови нахмурилися:

— Мелані й досі сумує за Джаредом, — ствердно мовила вона.

Я мимоволі кивнула.

— І ти сумуєш за ним.

Я заплющила очі.

— Сни тривають?

— Щоночі,— промовила я.

— Розкажи мені про них, — її голос був м’яким, переконливим.

— Мені не хочеться про це згадувати.

— Знаю. Але ти спробуй. Це може допомогти.

— Але як? Як це мені допоможе? Який сенс розповідати, що, заплющуючи очі, я щоразу бачу його обличчя? Що прокидаюся і плачу, бо його немає поруч? Що спогади про нього настільки сильні, аж я вже не можу відділити їх від власних?

Раптом я загнулася, прикусивши язик.

Кеті витягнула з кишені білий носовичок і простягнула мені. Коли я не поворушилася, вона встала, підійшла до мене і впустила його мені на коліна. А потім, присівши на бильце мого крісла, стала чекати.

З півхвилини я опиралася. А тоді сердито схопила маленький клаптик тканини і витерла очі.

— Ненавиджу!

— Перший рік усі плачуть. Людські емоції надто сильні. І подобається нам це чи ні, деякий час усі ми діти, з власної волі чи проти волі. Пам’ятаю, я мало не пищала від радості, коли бачила прегарний захід сонця. А іноді емоції переповнювали мене просто від смаку арахісового масла, — розрадниця погладила мене по голові, а потім ніжно провела пальцем по пасму волосся, яке я завжди заправляла за вухо.

— Які гарні блискучі коси, — мовила вона. — Щоразу, коли ми зустрічаємося, вони коротшають. Навіщо ти їх обтинаєш?

Я вже була не в змозі стримувати сльози — гідність, яку я мала захищати, кудись поділася. Навіщо знову твердити, що так легше доглядати за волоссям? Зрештою, я прийшла сюди для того, аби про все розповісти й отримати допомогу — і зараз у мене був шанс.

— Бо це непокоїть її. Їй подобається, коли коси довгі.

Я вже приготувалася до зойку розрадниці, але з її вуст не зірвалося ані звуку. Кеті — професіонал. Вона затримала відповідь лише на секунду і майже не виказала приголомшення.

— Ти… Вона… вона й досі аж настільки… присутня?

Жахлива правда зірвалася з моїх уст:

— Так, коли цього забажає. Якщо я працюю, вона спить — історія нашого світу їй не цікава. Але вона нікуди не зникає. Інколи я відчуваю її присутність так само, як і власну, — останнє речення я вже зронила пошепки.

— Вандрівнице! — з жахом вигукнула Кеті.— Чому ти мені не сказала, що все аж так погано? Як довго це триває?

— Довго. І день у день стає гірше. Замість слабнути, вона міцніє на силі. Звісно, не настільки, як у випадку з Кевіном, про який розповідав цілитель… пам’ятаєте, ми це обговорювали? Мелані ще не взяла гору. І не візьме. Я не дозволю, щоб це сталося! — з шепоту я зірвалася на крик.

— Авжеж, не дозволиш, — заспокоїла мене розрадниця. — Звісно, що ні. Але якщо ти така… нещасна, треба було раніше мені розповісти. Потрібно відвести тебе до цілителя.

Оговтуючись від емоційного вибуху, я не одразу зрозуміла, що вона має на увазі.

— До цілителя? Ви хочете, аби я стала пустоплясом?

— Ніхто не подумає нічого поганого, Вандрівнице. Усі зрозуміють, якщо носителька дефективна…

— Дефективна? Вона не дефективна. Це я не така, як треба. Я заслабка для цього світу! — моя голова упала на долоні, і я відчула пекучий сором і приниження. Очі знову наповнилися сльозами.

Кеті пригорнула мене за плечі. Проте я настільки зосередилася на приборканні нестримних емоцій, що навіть не відсторонилася, хоча така близькість здавалася аж інтимною.

І це турбувало не лише мене, а й Мелані. Їй не подобалося обійматися з ворогами.

У цю мить присутність Мелані була відчутною надзвичайно. І коли я нарешті поступилася перед її силою, задоволенню її не було меж. Її завжди було важче контролювати, коли на мене накочували отакі емоції.

Я спробувала заспокоїтися, аби поставити її на місце.

«На моєму місці ти», — її думка була ледве чутною, але розбірливою. Так, справи погіршуються: тепер уже вона здатна розмовляти зі мною тоді, коли їй заманеться. Так само, як і в найпершу хвилину свідомості.

«Забирайся геть. Тепер це моє місце».

«І не мрій».

— Вандрівнице, люба, ти не слабка, і ми обидві це знаємо.

— Гм.

— Послухай мене. Ти сильна. Неймовірно сильна. Ми, душі, усі більш-менш однакові, але ти перевищуєш норму. Твоя хоробрість просто вражає. І твої минулі життя яскраво про це свідчать.

Минулі життя… Можливо. А оце життя? Куди поділася моя сила?

— Проте в людей усе по-іншому, — провадила Кеті.— Вони істотно відрізняються між собою — одні набагато сильніші за інших. Я твердо переконана, що якби у твою носительку помістили іншу душу, то Мелані розчавила б її за лічені дні. Може, це збіг, а можливо, доля, але здається мені, що в цьому разі найсильніша душа потрапила до найсильнішого тіла.

— І в цьому змаганні ми явно не в лідерах, чи не так?

Розрадниця вловила приховану суть моїх слів.

— Мелані не перемагає, Вандрівнице. Ця чарівна особа поряд зі мною — ти. А вона — лише тінь у закутку твоєї свідомості.

— Вона балакає до мене, Кеті. Думає про своє. І далі зберігає власні таємниці.

— Але ж вона не промовляє замість тебе, правда? Я на твоєму місці навряд чи мала б сили розповісти так багато.

Я нічого не відповіла. Почувалася надто нікчемною.

— Раджу поміркувати про перевтілення.

— Кеті, ви щойно сказали, що Мелані б розчавила будь-яку іншу душу. Не знаю, наскільки це правда, — ви, напевно, просто виконуєте свою роботу і намагаєтеся мене розрадити. Але якщо Мелані дійсно така сильна, як ви говорите, то було б несправедливо передавати її комусь іншому лише через те, що мені не вдається її приборкати. Кого з душ ви б для неї обрали?

— Я сказала це не просто, щоб тебе розрадити, люба.

— Тоді…

— Я не думаю, що твоя носителька придатна для повторного використання.

— О-о!

Мене паралізував жах. І я була не єдина, кого приголомшила ця звістка.

Усе моє єство миттєво повстало. Ні, я не така. Я не звикла пасувати перед труднощами. Хай як довго тривав оберт навколо світил моєї останньої планети — Світу Морських Водоростей, як їх тут називають, — я терпіла. І хоча незмінність мого прикутого до дна існування виснажила мене набагато раніше, ніж я очікувала, і хоча життя морських водоростей вимірювалося б на планеті Земля століттями, я не втекла зі свого носія, а витримала увесь його життєвий термін. Учинити по-іншому було б негідно, неправильно, невдячно. Це б спаплюжило саму сутність того, ким ми, душі, є. Ми перетворюємо планети на кращі світи, і це є невід’ємною часткою нашого існування, бо в іншому разі ми на них не заслуговуємо.

Але ми не негідники. Усе, чого ми торкаємося, справді стає кращим і миролюбнішим. А люди, навпаки, жорстокі й некеровані. Вони вбивали одне одного так часто, що в їхньому світі вбивство стало звичною річчю. А різноманітні тортури, які вони вигадали за тисячоліття свого існування! Навіть сухої статистики для мене було занадто. Майже на кожному континенті лютували війни — замовні нищівні санкціоновані вбивства. А люди, що жили в мирних країнах, просто відверталися, коли такі самі люди помирали від голоду в них на порозі. Багатющі ресурси планети не розподілялися порівну. І що найогидніше, їхні нащадки — нове покоління, надія на майбутнє, на яке душі мало не моляться, — надто часто стають жертвами підступних злочинів. І винні в тому не якісь чужаки, а опікуни, яким вони довірилися. Через людську легковажність і ненажерливість уся величезна планета опинилася в небезпеці. Порівнявши сьогоднішній день з учорашнім, не можна не визнати, що завдяки нам Земля стала кращою.

«Ви нищите цілі види, а потім гладите себе по голівці».

Мої руки стиснулися в кулаки.

«Я можу зробити так, що ти замовкнеш навіки», — нагадала я їй.

«Давай, уперед. Узаконь моє вбивство».

Я блефувала, але Мелані теж.

Проте вона справді думала, що хоче померти. Вона ж стрибнула в шахту ліфта, врешті-решт. Але то було в момент паніки і поразки. Геть інше — зважитися на це холоднокровно, зі зручного крісла. Я відчула, як адреналін — адреналін, викликаний її страхом, — заструменів у жилах, коли я обмірковувала можливість перевтілення в поступливіше тіло.

Як було б гарно побути самій! Ні з ким не ділити свій розум, гідно оцінити новий прекрасний світ, не розпорошуючи уваги на когось, хто насправді припинив існування, але не дає забути про свою безглузду і небажану присутність.

Таку можливість я розглядала, і десь у глибинах свідомості Мелані перелякано здригнулася. А може, мені краще здатися?

Тепер уже жахнулась я. Здатися? Мені, Вандрівниці, скласти руки? Визнати поразку і спробувати себе ще раз у слабкому, безхребетному носії, з яким не буде жодних проблем?

Я похитала головою. Навіть думка про це була неприйнятною.

А ще… це тепер моє тіло. І я вже до нього звикла. Мені подобається, як скорочуються м’язи над кістками, згинаються суглоби й розтягуються сухожилля. Я впізнаю своє віддзеркалення: смаглява шкіра, високі гострі вилиці, кучма короткого шовковистого рудуватого волосся, горіхові очі. Це я.

І я собі подобаюся. І не можу дозволити, аби те, що належить мені, було знищене.

Розділ 6

Переслідування

Нарешті світло за вікном почало згасати. День, спекотний як на березень, тривав і тривав, ніби не бажаючи закінчуватися і дарувати мені свободу.

Я шморгнула носом і зав’язала ще один вузлик на вологій хустинці.

— Кеті, у вас, певно, є інші обов’язки. Курт хвилюватиметься, що вас так довго нема.

— Він зрозуміє.

— Я не можу сидіти тут вічно. А до рішення ми з вами так і не наблизилися.

— Швидкі рішення — не мій фах. Отже, ти відмовляєшся від нового носія…

— Відмовляюся.

— Тоді май терпіння.

Від розчарування я зціпила зуби.

— Зі сторонньою допомогою, — мовила розрадниця, — все було б набагато швидше і легше.

— Я приходитиму до вас частіше, обіцяю.

— Це не зовсім те, що я маю на увазі, хоча й на це теж сподіваюся.

— Ви маєте на увазі допомогу… не вашу? — я стенула плечима на саму думку, що сьогоднішнє приниження мені доведеться пережити вдруге з незнайомцем. — Я впевнена, ваша кваліфікація не нижча, ніж у інших розрадників, — ба навіть вища.

— Я не іншого розрадника мала на увазі,— сидячи в кріслі, Кеті перемістила вагу з однієї ноги на другу й акуратно потягнулася. — Скільки у тебе друзів, Вандрівнице?

— З ким я спілкуюся на роботі? Майже щодня я бачусь із кількома викладачами, а після занять перемовляюся з деякими студентами…

— А поза університетом?

Я витріщилася на неї, нічого не розуміючи.

— Носіям-людям потрібне спілкування. Та й ти не звикла до самотності, люба. Ти поділяла думки цілої планети…

— Але ми для цього нікуди не ходили…

Спроба пожартувати вийшла невдалою.

Розрадниця злегка всміхнулась і вела далі:

— Ти так заповзято борешся зі своєю проблемою, що більше ні на що не звертаєш уваги. Можливо, рішення — переключитися на щось інше. Ти казала, що коли працюєш, то Мелані починає нудьгувати… і ніби засинає. Може, якби в тебе з’явилися друзі, це б також її присипляло.

Я замислилася над її словами. Мелані, втомлена довгим днем нелегкої розради, здавалося, була від ідеї не в захваті.

Кеті кивнула.

— Живи своїм життям, а не її.

— В цьому є сенс.

— А ще у людських тіл є фізичні потреби — я про таке ніколи й не чула. Чи не найскладнішим для нас, представників першої хвилі, було приборкати інстинкт парування. Повір мені, люди помічають, коли в тебе нема потягу до парування, — розрадниця посміхнулась і закотила очі, вочевидь, щось пригадуючи. Коли моя реакція не виправдала її сподівань, вона зітхнула і нетерпляче склала руки на грудях. — Ну ж бо, Вандрівнице, ти не могла цього не зауважити.

— Так, авжеж, — пробурмотіла я; Мелані схвильовано заворушилася. — Я ж розповідала вам про сни…

— Ні, я маю на увазі не лише спогади. Невже ти не зустрічала нікого в своєму теперішньому житті, на кого б твоє тіло реагувало… на суто хімічному рівні?

Я поміркувала над її запитанням.

— Не думаю. Принаймні я не помічала.

— Повір мені,— діловито мовила Кеті, покивуючи головою, — ще помітиш. Варто просто розплющити очі й націлено пошукати. Результат не забариться.

На саму думку про це моїм тілом прокотилася хвиля відрази. І я збагнула, що Мелані відчула те ж саме.

Кеті правильно відчитала вираз мого обличчя.

— Не дозволяй їй впливати на те, як ти спілкуєшся з собі подібними, Вандрівнице. Не дозволяй їй себе контролювати!

Мої ніздрі роздувалися. Перш ніж відповісти, я мить помовчала, намагаючись приборкати гнів, до якого так і не звикла.

— Вона мене не контролює.

Кеті звела брову.

Гнів здушив мені горло.

— Вам же не довелося шукати собі чоловіка! Хіба це значить, що вас контролювали?

Розрадниця вдала, що не помітила мого роздратування, натомість замислилася над питанням.

— Може, й так, — зрештою мовила вона. — Важко сказати. Але я тебе зрозуміла, — вона почала перебирати пальцями стрічку на облямівці своєї блузи, а потім, ніби усвідомивши, що уникає мого погляду, рішуче склала руки на грудях й розпростала плечі.— Ніколи не знаєш, чого чекати від чергового призначеного тобі носія на черговій планеті. Як я вже казала, час усе розставить по місцях. Або Мелані збайдужіє і поступово затихне, і ти забудеш про Джареда, або… Зрештою, шукачі знають свою справу. Вони вже його розшукують, і може, ти щось пригадаєш, аби їм допомогти.

Я завмерла, втямивши зміст її слів, проте Кеті, здавалося, не помічала, що я застигла як укопана.

— Цілком можливо, шукачі знайдуть коханого Мелані, й тоді ви будете разом. Якщо його почуття такі ж сильні, як і її, то нова душа повинна це відчути.

— Ні!

Не певна, хто саме це скрикнув. Можливо, і я, бо теж була нажахана.

Раптом я підскочила з місця. Мене лихоманило. Сльози, які досі текли рікою, знагла вщухли, а руки міцно стиснулися в кулаки.

— Вандрівнице?

Але я розвернулася і побігла до дверей, придушуючи слова, що не повинні злетіти з моїх уст. Слова, що не повинні бути моїми. Слова, що мають сенс лише в тому разі, якщо належать їй, але я відчувала їх, наче власні. Ні, то не мої слова! Їх не можна промовляти!

«Це його уб’є! Його більше не буде! Я не хочу нікого іншого. Я хочу Джареда, а не інопланетянина в його тілі! Без нього тіло нічого не важить».

Коли я вибігла на дорогу, Кеті досі вигукувала моє ім’я.

Помешкання моє було неподалік офісу розрадниці, проте пітьма надворі збила мене з курсу. І лише подолавши два квартали, я збагнула, що рухаюся геть в інший бік.

Я відчувала, що на мене витріщаються перехожі. Дійсно, я не була в спортивному костюмі, й навіть не бігла підтюпцем, а летіла. Але ніхто нічого не казав, усі ввічливо відводили очі — мабуть, здогадалися, що я на цьому світі новенька. Тому й поводжуся, наче дитина.

Сповільнившись до швидкої ходи, я повернула на північ, аби обминути офіс Кеті.

Ноги раз у раз зривалися на біг, ніби наздоганяючи ритм якоїсь танцювальної мелодії. Лясь, лясь, лясь по асфальту. Ні, занадто гучно, як на танець. Занадто агресивно. Лясь! Лясь! Лясь! Ніби ляпаси. Від такої асоціації мені стало моторошно.

Он уже світло над дверима мого помешкання. Я швидко подолала ще кілька кроків. Проте дорогу так і не перейшла.

Мені було зле. І хоча сама я ніколи не блювала, проте відчуття це пам’ятала. На чолі виступив холодний піт, у вухах дзвеніло. Не було жодних сумнівів, що зараз я пізнаю блювоту на власному досвіді.

Обіч тротуару зеленіла алея, а довкола вуличного ліхтаря — охайний живопліт. Шукати кращого місця не було часу. Я кинулася до ліхтаря й ухопилася руками за стовп, аби не впасти. Від нудоти паморочилось у голові.

Так, доведеться блювати.

— Вандрівнице, це ви? Вандрівнице, ви хвора?

Голос був невиразно знайомий, та пригадувати його зараз не було сил. Від усвідомлення того, що хтось спостерігає, як я несамовито випльовую свій обід, мені зробилося ще гірше.

— Хто в місті ваш цілитель? — запитав голос. Через дзижчання у вухах здавалося, що він лунає десь дуже далеко. — Вам потрібна «швидка»?

Я відкашлялась і похитала головою. Все, скінчилося, шлунок порожній.

— Я не хвора, — відповіла я, випростуючись, але не відриваючи рук від ліхтарного стовпа. Підвівши очі, я вирішила подивитися, хто ж це спостерігає за моментом моєї ганьби.

Намагаючись вирішити, в котру службу дзвонити, з мобільним телефоном у руці стояла шукачка з Чикаго. Один погляд — і я знову зігнулася над травою. Дарма, що шлунок уже порожній, — на шукачку краще не дивитися.

І поки м’язи живота марно скорочувались у блювотному рефлексі, я зрозуміла, що вона тут не просто так.

«О ні! О ні, ні, ні, ні, ні, ні!»

— Навіщо? — запитала я безбарвним від паніки й нудоти голосом. — Навіщо ви тут? Що сталося?

А в голові лунали невтішні слова розрадниці.

Я спершу угледіла, як чиїсь долоні вчепилися в комірець чорного костюма шукачки, а вже потім збагнула, що руки — мої.

— Припиніть! — обурено вигукнула вона.

Її голос дрижав — виявляється, я її трусила. Усвідомивши це, я миттю її відпустила і затулила долонями обличчя.

— Вибачте! Вибачте! Я не знаю, що дію.

Шукачка сердито подивилася на мене й розгладила зім’яте вбрання.

— Ви недобре почуваєтеся, а я, напевно, вас налякала.

— Не очікувала вас побачити, — пошепки мовила я. — Чому ви тут?

— Давайте спершу доправимо вас до цілильні, а тоді вже побалакаємо. Якщо у вас застуда, її треба зцілити. Навіщо дарма псувати тіло?

— У мене немає застуди. Я не хвора.

— Ви щось погане з’їли? Маєте доповісти, де ви це взяли.

Її турбота страшенно діяла мені на нерви.

— Я нічого поганого не їла. Я здорова.

— Чому ви не хочете, аби цілитель перевірив? Одне швидке сканування — вам не слід занедбувати свого носія. Це безвідповідально. Особливо коли охорона здоров’я така швидка й ефективна.

Я глибоко вдихнула і спробувала перебороти бажання знову труснути шукачку. Вона була на цілу голову нижча за мене. Я б легко перемогла її в бійці.

Бійці? Я швидко відвернулася і рушила до будинку. Небезпечні емоції просто переливалися через край. Слід заспокоїтися, поки не сталося непоправне.

— Вандрівнице? Зачекайте! Цілитель…

— Мені не потрібен цілитель, — не обертаючись, сказала я. — Це просто… емоційна нестабільність. Тепер усе в нормі.

Шукачка мовчала. Напевно, обмірковувала мою відповідь. Почувши за спиною стукіт її високих підборів, я лишила двері відчиненими, бо знала, що вона піде слідом. Підійшовши до раковини, я наповнила склянку водою. Шукачка мовчки чекала, поки я прополощу рот. Нарешті я прихилилася до стійки і втупилась у раковину.

Скоро шукачка не витримала.

— Гм, Вандрівнице… Це ж і досі ваше ім’я? Не хочу бути неввічливою, називаючи вас неправильно.

І далі стоячи до неї спиною, я відповіла:

— Так, це й досі моє ім’я.

— Цікаво. А я гадала, що ви скоро оберете собі нове — ім’я вашої носительки.

— А я обрала ім’я Вандрівниця.

Мені давно було ясно, що у суперечці, яку я підслухала в цілильні у день пробудження, винна була шукачка. Ще ніколи за свої дев’ять життів я не стрічала такої надокучливої душі. І навіть мій перший цілитель, Брід У Глибоководді,— надзвичайно спокійний, добрий і мудрий, навіть як на наш вид, — поруч із нею втратив рівновагу. Коли я це пригадала, мені стало не так соромно через власну нестриманість.

Я обернулась, аби поглянути на її обличчя. Вона зручно вмостилася на моїй канапі, ніби готуючись до довгої розмови. Побачивши самовдоволений вираз булькатих очей, я ледве стрималася, щоб не скривитися.

— Що вас привело? — мій голос звучав рівно і стримано — більше у присутності цієї жінки я не втрачу самовладання.

— Від вас давно не було новин, тож я вирішила перевірити особисто. У вашій справі й досі немає жодних зрушень.

Мої пальці інстинктивно вчепились у край стільниці, на яку я опиралася, проте голос не зрадив величезного полегшення, що охопило мене.

— Здається, ви занадто… непокоїтеся. Крім того, учора вночі я послала вам повідомлення.

Насупивши брови, шукачка скривила свою характерну гримасу — водночас невдоволення і роздратування, та ще й натяк на те, що це не вона тобі, а ти їй надокучаєш. Діставши кишеньковий комп’ютер, вона кілька разів торкнулася пальцем екрану.

— О, — без жодних емоцій промовила вона. — Сьогодні я ще не перевіряла пошту.

Вона спокійно пробігла очима текст, який я їй написала.

— Я відіслала це рано-вранці,— прокоментувала я. — Тоді я ще не зовсім прокинулася. Не знаю, що з того всього спогади, що сон, а що просто сонна писанина.

Я промовила ці слова — слова Мелані — так невимушено, ніби вони були моїми власними, та ще й безтурботно засміялася наприкінці. Нечесно з мого боку. Ганьба та й годі! Але не можна, аби шукачка дізналася, що я слабкіша за свого носія.

Неймовірно, але цього разу Мелані не раділа, що взяла наді мною гору. Її переповнювало полегшення і вдячність за те, що я, хоч і зі своїх дріб’язкових міркувань, її не видала.

— Цікаво, — пробурмотіла шукачка. — Ще один на свободі. До миру так далеко!

Складалося враження, що думка про мир, який іще так далеко, зовсім її не засмучує, а навпаки — приносить задоволення.

Мелані так хотіла знову втрутитися, сказати, що хлопчик — то лише сон, що я прикусила губу. «Не будь дурною, — промовила я до неї,— вона одразу нас розкусить». Лишень уявіть, яка нестерпна ця шукачка, що навіть ми з Мелані помирилися!

«Я її ненавиджу», — шепіт Мелані був гострий, болючий, наче лезо.

«Я знаю, знаю».

Якби ж я могла сказати, що не відчуваю… того ж самого! Ненависть — непростима емоція. Але ця шукачка… важко відчувати до неї приязнь. Просто неможливо.

Нашу безгучну розмову урвала шукачка.

— Значить, окрім цього місця, інших напрямків на карті ви не вкажете?

У відповідь на її різкий тон моє тіло напружилося.

— Я не згадувала жодних напрямків на карті. Це лише ваше припущення. І, відповідаючи на ваше запитання: ні, не вкажу.

Вона тричі клацнула язиком.

— Але ви дали орієнтири.

— Мені здалося… Але більше я нічого не бачу.

— Як так? Хіба ви ще не приборкали людину? — шукачка голосно розреготалася. Вона сміялася наді мною.

Я розвернулася до неї спиною і спробувала заспокоїтися. Уявити, що шукачки взагалі нема. Що я сама на своїй скромній кухоньці, визираю крізь вікно на маленький клаптик нічного неба, на якому вмістилися три яскраві зірки.

Що я сама, як і завжди.

Поки я роздивлялася крихітні цятки, що мерехтіли в темряві ночі, в моїй голові один по одному спалахували знайомі незрозумілі орієнтири, які я неодноразово бачила у снах та уривках спогадів за різних, не пов’язаних між собою обставин.

Перший: довга ламана крива, крутий поворот на північ, потім різко назад, знову на північ, цього разу на довшому відтинку, і раптовий нахил на південь, що знову переходить у плавну криву.

Другий: ламаний зиґзаґ, чотири гострі роги, п’ятий дивно обривається, наче надламаний…

Третій: плавний рівний підйом і різкий поворот, наче довгий тонкий палець витягується вгору на північ, а потім опускається вниз.

Незрозуміло… Якесь безглуздя. Але я знала, що для Мелані це важливо. Знала від самого початку. Це таємниця, яку вона захищала запекліше за інші, нарівні з хлопчиком, її братом, про існування якого я навіть не здогадувалася до минулої ночі, коли мені наснився сон. Що ж її зламало? Що змусило поступитися? Може, що сильнішим ставав її голос у моїй голові, то важче їй було охороняти свої таємниці?

Може, вона скоро й зовсім відступиться, і тоді я побачу, що означають ці дивні орієнтири. Я була певна, що вони мають якесь значення. Що вони кудись ведуть.

І поки відгомін сміху шукачки висів у повітрі, я раптом зрозуміла, чому вони такі важливі.

Звісно! По них можна повернутися до Джареда. До них обох — Джареда і Джеймі. Куди ж іще? Яке інше місце могло так багато важити для моєї господині? Лише не повернутися, а дістатися, бо ніхто з них ще ніколи не користався цими орієнтирами. Лініями, такими ж незрозумілими для Мелані, як і для мене, хіба що…

Стіна опустилась із запізненням, тому що Мелані приділяла шукачці більше уваги, ніж я. Мелані затріпотіла у моїй голові, і тільки тоді я почула, як наблизилася шукачка.

Вона зітхнула.

— Зважаючи на вашу біографію, я очікувала від вас більшого.

— Шкода, що ви самі не можете виконати це завдання. Упевнена, що розкусити бунтівну носительку було б для вас дитячою забавкою, — сказала я рівним безбарвним голосом, не обертаючи до неї голови.

Вона гмикнула.

— У нас із першими хвилями окупації і без бунтівних носіїв проблем вистачало.

— Знаю. Сама брала участь у кількох заселеннях.

Шукачка пирхнула.

— І довго ви приборкували водорості? Напевно, довелося за ними побігати?

Мій голос залишався спокійним.

— На Південному полюсі все пройшло нормально, а от на Північному якраз усе навпаки. Через грубу помилку ми втратили весь ліс, — у моїх словах відбилася гіркота спогадів. — Тисячі живих істот відмовилися прийняти нас, натомість вирішили заснути навічно: стулили листя і померли з голоду без сонячного світла.

«Молодці», — прошепотіла Мелані, коментуючи трагедію, що спливла в моїй пам’яті. В її думці не було сарказму, лише схвалення.

«Така утрата!» — я показала їй отой біль спогадів, що обрушився на нас із сестрами, оте відчуття, мов помирає свідомість.

«І так, і так смерть. Як не поглянь».

Але тут заговорила шукачка, і я спробувала зосередитися лише на одній розмові.

— Так, — сконфужено мовила вона. — Не пощастило.

— Інколи не варто так тиснути. Дехто занадто захоплюється.

Вона нічого не відповіла, але відступила на кілька кроків. Усі знали, що у тому масовому самогубстві винні шукачі, які недооцінили можливості не здатних до втечі істот. Шукачі повелися легковажно, почавши заселення ще до того, як була проведена повномасштабна асиміляція. А коли зрозуміли, що саме задумали водорості, було запізно. Чергова партія сплячих душ була ще надто далеко, і коли прибула на місце, Північного лісу вже не існувало.

Я поглянула на шукачку, намагаючись оцінити, яке враження справили на неї мої слова. Проте вона залишалася незворушною — спокійно стояла, уперши погляд у порожню білу стіну.

— Вибачте, але я більше нічим не можу вам допомогти, — рішуче сказала я, аби вона зрозуміла мій натяк. У мене був твердий намір випхати непрохану гостю зі свого дому. «З нашого дому», — підщипнула Мелані. Я зітхнула. Вона знову стала собою. — Ви лише марно згаяли час — їхали в таку далечінь.

— Така в мене робота, — сказала шукачка, знизавши плечима. — Ви — моє єдине завдання. Поки я не відшукаю решту людей, можу хоч увесь час ходити за вами назирці, сподіваючись, що мені поталанить.

Розділ 7

Сутичка

— Слухаю вас, Обличчями До Сонця, — мовила я, вдячна піднятій руці, що урвала мою лекцію. Цього разу за своєю кафедрою я почувалася не так затишно, як завжди. Моїм справжнім козирем, так би мовити, дипломом, що давав мені право на викладання, був мій особистий досвід, з якого я зазвичай і черпала інформацію — моя ж бо господиня, яка змалечку була в бігах, майже не отримала того, що називається освітою. За весь семестр мені ще не траплялося оповідати про світ, про який у мене б не було спогадів. Земля стала першим. І мої слухачі відчували відмінність.

— Вибачте, що перебиваю, але… — сивочолий студент завагався, не знаючи, як найкраще сформулювати запитання. — Я не зовсім розумію. Поглиначі вогню… вони ковтали дим, наче їжу, спалюючи мандрівні квіти? — він намагався притлумити жах, що бринів у голосі. Одна душа не має права судити іншу. Але, зважаючи на те, що він жив на Планеті Квітів, його надмірна реакція на долю подібної життєвої форми з іншого світу не здивувала мене.

Я ніколи не могла зрозуміти тих душ, які переймалися лише справами власних світів і не цікавилися, що відбувається на інших планетах. Хоча, звісно, Обличчями До Сонця міг спати у кріоконтейнері, коли Світ Вогню наробив ґвалту.

— Так, вони отримують із диму необхідні поживні речовини. Це і є найбільшою проблемою і протиріччям Світу Вогню. І причиною, чому його досі остаточно не заселили, хоча для повної його асиміляції було достатньо часу. А ще там великий відсоток міграції.

Коли відкрили Світ Вогню, то спочатку вважалося, що єдині розумні істоти там — це поглиначі вогню. Так склалося в їхній культурі, що поглиначі вогню вважали мандрівні квіти нижчими за себе. Тож знадобилося чимало часу, навіть після окупації, аби душі усвідомили, що нищать розумних істот. Відтоді дослідники Світу Вогню докладають всі зусилля для того, аби знайти харчові замінники для поглиначів вогню. Туди вже відіслали павуків, але відстань між планетами — сотні світлових років. Коли проблема буде вирішена, — а я впевнена, що це станеться зовсім скоро, — є надія, що мандрівні квіти також будуть асимільовані. А тим часом жорстокість на планеті значно знизилася, зменшилася кількість… е-е-е… спалених заживо тощо.

— Як вони можуть… — Обличчями До Сонця замовк на півслові, не в змозі договорити.

Думку Обличчями До Сонця довершив інший голос.

— Ця екосистема видається надзвичайно жорстокою. Чому цю планету не залишили?

— Питання, звісно, розглядалося, Роберте. Але ми так просто не залишаємо планети. Світ Вогню — домівка для багатьох душ. Їх не можна виселити проти їхньої волі,— я відвела погляд убік, на свої нотатки, намагаючись покласти край сторонній дискусії.

— Але це варварство!

Фізично Роберт був молодший за більшість студентів — приблизно одного віку зі мною — і справжня дитина за своєю сутністю. Земля — його перший світ: матір була мешканкою Землі, перш ніж пожертвувала собою, — і він дивився на речі не так, як старші душі, котрі чимало помандрували. Я не уявляла, як це — одразу, без попереднього досвіду, народитися в світі приголомшливих почуттів та емоцій людських носіїв. Мабуть, важко бути об’єктивним. Я намагалася не забувати про це і виявляти особливу терплячість, відповідаючи на його запитання.

— Кожен світ — це унікальний досвід. Поки не поживеш у ньому, ніколи повністю не збагнеш…

— Але ви ніколи не жили в Світі Вогню, — перебив він мене. — І повинні б відчувати те саме, що і я… Хіба, звісно, у вас були інші причини відмовитися від цієї планети… Окрім неї, ви побували майже всюди.

— Вибір планети, Роберте, є дуже приватним рішенням, і колись ти в тому переконаєшся, — тон, із яким я промовила ці слова, остаточно закрив тему.

«Чому ти недоговорюєш? Ти ж сама вважаєш, що це варварство, що це жорстоко і неправильно. Хоч і сміховинно, якщо тебе цікавить моя думка. Ви ж самі поводитеся не краще! У чому річ? Тобі соромно зізнатися, що ти підтримуєш Роберта? Бо в ньому більше людського, ніж у решти?»

Мелані, до якої повернувся голос, ставала украй нестерпною. Як я можу зосередитися на роботі, коли в голові весь час лунають її репліки?

На стільці позаду Роберта ворухнулася чорна тінь.

Шукачка, незмінно одягнена в усе чорне, гойднулася вперед, раптово зацікавившись темою розмови.

Я стримала імпульс метнути на неї сердитий погляд. Не хотіла, аби Роберт, якому і так було ніяково, помилково прийняв його на свій рахунок. Мелані забурчала — їй не сподобалася моя стриманість. Постійні переслідування шукачки зробили свою справу: Мелані втямила, що здатна ненавидіти когось значно більше за мене.

— Час майже вичерпався, — полегшено оголосила я. — Радо повідомляю вам, що наступного вівторка до нас у гості прийде лектор, який компенсує вам мою необізнаність у цій темі. М’який Спалах, який на Землю прибув нещодавно, на власному досвіді знає, як влаштоване життя у Світі Вогню. Я впевнена, що ви зустрінете його так само люб’язно, як і мене, а також із повагою поставитеся до надзвичайно молодого віку його носія. Дякую за увагу.

Студенти повільно підводилися і пленталися до виходу, але чимало з них досі сиділи за партами, користуючись хвилькою, поки збирали речі, аби поспілкуватися. У моїх думках промайнули слова Кеті про дружбу, але я не відчула жодної охоти підійти бодай до когось. Всі були чужі.

Що саме відчувала я — чи Мелані — в той момент? Важко сказати. Можливо, я від природи така асоціальна. І моя біографія тому свідчення. Я ніколи і ні до кого не прив’язувалася достатньо міцно, аби втриматися на одній планеті більш ніж на одне життя.

Я помітила, що Роберт і Обличчями До Сонця забарилися біля виходу, поглинуті завзятою дискусією. Про її предмет неважко було здогадатися.

— Історія Світу Вогню — дражлива тема…

Я здригнулась. Поруч стояла шукачка. Зазвичай про наближення цієї жінки сповіщав швидкий цокіт підборів. Тому я зиркнула вниз, на її ноги, і з подивом зауважила, що цього разу вона взута в кросівки — чорні, звісно. Без кількох додаткових дюймів вона була ще меншою.

— Не люблю цієї теми, — увічливо-сухо відказала я. — Мені більше подобається ділитися власним досвідом.

— Зате вона викликала бурхливу реакцію класу.

— Так.

Шукачка допитливо дивилася на мене, немовби сподіваючись почути ще щось. Я зібрала свої нотатки і відвернулася, аби сховати їх у портфель.

— І не тільки класу.

Не обертаючись, я зосереджено перекладала у портфелі папери.

— Мені цікаво, чому ви проігнорували запитання.

Запала пауза — вона чекала на мою відповідь. Але я мовчала.

— То чому ви проігнорували запитання?

Я обернулася, не приховуючи роздратування.

— Тому що це не стосувалося теми заняття, тому що Роберту слід підучитися манерам і тому що це не ваша справа.

Я перекинула ремінець через плече і попрямувала до дверей. Шукачка задріботіла за мною, майже зриваючись на біг, аби не відставати від моїх широких кроків. Ми мовчки простували коридором. Аж коли вийшли надвір, де у пообідньому сонці світилися порошинки у солоному повітрі, вона запитала:

— Скажіть, Вандрівнице, ви коли-небудь осядете? Може, на цій планеті, га? Здається, у вас є схильність до… почуттів.

— Не розумію, що ви маєте на увазі.

— Зізнайтеся, Вандрівнице: вам їх шкода?

— Кого? — байдуже запитала я. — Мандрівні квіти?

— Ні, людей.

Я нагло зупинилася, і шукачка, різко гальмуючи, поточилася. Ми були всього за декілька кварталів від мого будинку, і я вже плекала надію її позбутися, хоч і припускала, що вона сама себе запросить у гості. Проте її запитання заскочило мене зненацька.

— Людей?

— Так. Вам їх шкода?

— А вам — ні?

— Ні. Вони були жорстокою расою. Їм пощастило, що вони так довго протрималися.

— Не всі з них були лихими.

— Насильство у них у крові. Закладене в їхніх генах. Але вам їх шкода, здається.

— Вони багато втратили, хіба ні? — я обвела рукою навколишню красу. Ми стояли у скверику між двома оповитими плющем гуртожитками. Насичена зелень плюща пестила око, особливо на тлі тьмяно-червоної старої цегли. Повітря приємно переливалося золотом, а запах океану вносив солонуватий присмак у пахощі заквітчаних кущів; вітерець ніжив оголену шкіру моїх рук. — У жодному з попередніх життів не було нічого, яскравішого за це. Як не поспівчувати тим, у кого це все відібрали?

Обличчя шукачки залишалося кам’яним, незворушним. Я спробувала її розворушити, примусити зважити чужий погляд:

— В яких іще світах ви жили?

Вона завагалася, а потім, розвівши плечі, мовила:

— Ні в яких. Я жила тільки на Землі.

Це мене здивувало. То вона — таке ж дитя, як і Роберт.

— Лише на одній планеті? Й у першому житті одразу вирішили стати шукачкою?

Вона коротко кивнула, гордо тримаючи підборіддя.

— Що ж, ваша справа, — я знову зрушила з місця. Може, якщо я не втручатимусь у її особисті справи, вона відповість мені люб’язністю на люб’язність.

— Я перемовилася з вашою розрадницею.

«А може, й не відповість», — кисло подумала Мелані.

— Що? — вигукнула я, приголомшена.

— Мені здається, що у вас наразі значно серйозніші проблеми, ніж блокований доступ до потрібної інформації. Ви не хочете спробувати іншого, поступливішого носія? Розрадниця пропонувала вам саме це, правда ж?

— Кеті вам цього не казала!

Шукачка була задоволена.

— А їй і не довелося нічого казати. Я читаю з людських облич, як із книги, і знаю, коли мої питання влучають у ціль.

— Як ви смієте? Стосунки між душею та її розрадником…

— Є недоторканними. Так, я вивчала теорію. Але допустимі засоби розслідування у вашому разі, здається, не працюють. Мушу бути винахідливою.

— Гадаєте, я щось від вас приховую? — від гніву я втратила самовладання і не змогла приховати відразу в голосі.— А розрадниці в усьому зізналася?

Моє роздратування анітрохи її не збентежило. Мабуть, її дивна особистість не в мене першої викликала таку бурхливу реакцію.

— Ні. Думаю, ви справді кажете мені все, що знаєте… Але мені здається, ви недостатньо стараєтеся. Я вже таке бачила. Ви починаєте симпатизувати своїй носительці, дозволяєте її спогадам підсвідомо скеровувати ваші бажання. Проте на цьому етапі вже, мабуть, запізно. Гадаю, вам ліпше перевтілитися, а що ж до неї, то, може, комусь іншому пощастить більше.

— Ха! — вигукнула я. — Мелані з’їсть його живцем!

Обличчя шукачки вмить закрижаніло.

Отже, вона геть нічого не знає, хай би там що, на її думку, вона витягнула з Кеті. Вона гадала, що Мелані впливає на мене зі спогадів, із підсвідомості.

— Дуже цікаво, що ви говорите про неї, як про живу.

Я пропустила її слова повз вуха — вона не має помітити, як я схибила.

— Якщо ви гадаєте, що комусь більше пощастить із таємницями Мелані, ви вельми помиляєтеся.

— Є лише один спосіб дізнатися.

— У вас є хтось на оці? — запитала я холодним як лід голосом.

Вона посміхнулася.

— Я маю дозвіл спробувати. Ненадовго. Обіцяли притримати для мене мого теперішнього носія.

Я глибоко вдихнула. Мене трусило, а в Мелані від ненависті забракло слів. Думка про те, що в моєму тілі побуває шукачка, навіть за моєї відсутності, була настільки відразливою, аж повернулася нещодавня нудота.

— Вашому розслідуванню дуже не пощастило, бо я не пустопляс.

Шукачка примружила очі.

— Так-так. Здається, завдання затягується. Я ніколи не любила історії, але тепер бачу, що доведеться прослухати повний курс.

— Ви щойно сказали, що вже запізно копирсатись у спогадах Мелані,— нагадала я їй, силкуючись зберігати спокій. — Тож чи не пора вам забратися туди, звідки ви прийшли?

Вона стенула плечима й зобразила натягнуту посмішку.

— Так, запізно… для добровільної інформації. Але якщо не співпрацюватимете ви, все одно вона сама скоро приведе мене до бунтівників.

— Приведе? — Коли вона цілковито вас підкорить, ви будете як той слабак — колись Стрімка Пісня, а потім Кевін. Пригадуєте? Який напав на цілительку?

Я вперла в шукачку погляд — від подиву в мене розширилися очі й роздулися ніздрі.

— Так, це лише питання часу. Вам розрадниця, мабуть, не показувала статистики? А якщо й так, то у неї немає інформації, котрою володіємо ми. Кількість випадків, коли душі здобули тривалу перемогу над непокірними людськими носіями, становить менш як двадцять відсотків. Ви не уявляли, що все настільки погано?

Потенційним поселенцям дають сфальшовану інформацію. А дорослих носіїв більше не пропонуватимуть. Ризики занадто високі. Ми втрачаємо душі… Зовсім скоро Мелані почне балакати до вас, промовляти через вас, контролювати ваші рішення.

Я не поворухнулася ні на дюйм і не розслабилася ні на м’яз. Шукачка гойднулася вперед і звелася навшпиньки — тепер ми стояли обличчя до обличчя. Знизивши і пом’якшивши голос, вона зробила спробу мене переконати:

— Невже ви цього хочете, Вандрівнице? Невже згодні програти? Зникнути, розчинитися в іншій свідомості? Стати просто тілом-носієм?

Я ледве дихала.

— Далі ставатиме тільки гірше. Ви вже не будете собою. Мелані переможе, а ви щезнете. Може, хтось нагодиться… Може, вас пересадять, як Кевіна. І ви станете немовлям на ім’я Мелані, яке замість писати музику… або чим вона там займалася… бавитиметься ляльками.

— Шанси менш як двадцять відсотків? — прошепотіла я.

Шукачка кивнула, намагаючись приховати посмішку.

— Ви втрачаєте себе, Вандрівнице. Усі світи, які ви бачили, увесь досвід, який ви зібрали, — все це зведеться нанівець. У вашій особовій справі записано, що у вас є потенціал до материнства. Якщо ви станете матір’ю, то принаймні не все буде втрачено. Навіщо себе марнувати? Ви не думали про материнство?

Я відсахнулася, моє обличчя палало.

— Вибачте, — пробурмотіла вона, також червоніючи. — Це було неввічливо. Забудьте, що я сказала.

— Я йду додому. Не ходіть за мною.

— Мушу, Вандрівнице. Робота така.

— Чому ви так переймаєтеся через кількох зайвих людей? Чому? Чим ви обґрунтовуєте свою роботу? Час вам приєднатися до решти і зробити щось корисне!

Мої запитання і приховані обвинувачення анітрохи її не збентежили.

— Там, де грані людського світу перетинаються з нашим, смерть невідворотна, — вона промовила ці слова мирним тоном, і на мить в її обличчі я побачила когось наче зовсім іншого. Дивина, але вона щиро вірить у те, що каже! Адже я вважала, що вона стала шукачкою, бо в душі прагла насилля. — Якщо через ваших Джареда і Джеймі гине бодай одна душа, це вже забагато. Поки на Землі не запанує цілковитий мир, моя робота виправдана. А поки по ній ходять живі Джареди, я мушу захищати наш вид. І поки існують Мелані, що водять душі за ніс…

Я розвернулася і попрямувала додому широкими кроками, що змусили б шукачку бігти, якби вона захотіла мене наздогнати.

— Не загубіть себе, Вандрівнице! — крикнула вона навздогін. — Ваш час спливає! — вона зупинилася, а потім гукнула голосніше: — Не забудьте повідомити, коли поміняєте собі ім’я на Мелані!

Але відстань між нами збільшувалася, і голос її затих. Я знала, вона йде слідом своїм гусячим кроком. Цей нестерпний останній тиждень — коли я бачила її обличчя на кожному занятті, щодня чула її ходу поруч на тротуарі — був ніщо у порівнянні з тим, що буде далі. Вона збирається перетворити моє життя на пекло.

У голові бемкало, ніби Мелані несамовито гамселила у стінки черепа.

«Позбудьмося її! Скажи начальству, що вона втнула щось неприпустиме. Побила нас, наприклад. Наше слово проти її…»

«Ага, у людському світі,— нагадала я Мелані, майже жалкуючи, що такий сценарій відійшов у минуле. — У нас немає начальства у вашому розумінні слова. Співпраця рівноправна. Є працівники, перед якими ми звітуємо з метою упорядкувати інформацію, і збори, що приймають рішення щодо цієї інформації. Але без власної волі шукачки ніхто не зніме її із завдання. Розумієш, ця схема…»

«Яка різниця, що за схема, коли нам від того мало зиску? А давай її вб’ємо!»

В уяві мимоволі намалювався образ моїх долонь, що стискаються навколо шиї шукачки.

«Оце прямий доказ того, що ваш світ краще віддати в наші руки».

«Визнай — тобі цього хочеться не менше, ніж мені».

Образ посинілого обличчя шукачки повернувся, але цього разу накотила хвиля насолоди.

«Це твої почуття, не мої».

І це була правда — образ викликав у мене відразу; але водночас у моїй відповіді була небезпечна частка брехні, бо я б із превеликим задоволенням більше ніколи не бачила шукачки.

«То що нам діяти? Я не здаюсь. Ти не здаєшся. І ця клята шукачка тим паче не здасться!»

Я не відповіла. Просто не знала, що відповісти.

На деякий час у моїй голові запанувала тиша. Як добре! От якби так тривало завжди. Але існував лише один спосіб купити спокій. Чи готова я заплатити таку ціну? Чи є у мене вибір?

Мелані потроху затихла. А коли я дісталася вхідних дверей і, зайшовши, клацнула дверним замком (чого ніколи не робила — цей витвір людини не потрібний у мирному світі), її думки мали споглядальний характер.

«Я раніше й не замислювалася над тим, як ви продовжуєте рід. Навіть не уявляла собі такого».

«Як бачиш, ми ставимося до цього дуже серйозно. Дякую за турботу».

Але неприхована іронія в моєму голосі її не зачепила.

Мелані перетравлювала нову інформацію, а я тим часом увімкнула комп’ютер і взялася до пошуку розкладу польотів. Вона не одразу зрозуміла, що я роблю.

«Куди ми летимо?» — в думці Мелані затріпотіла паніка. Я відчула, як її свідомість починає нишпорити в мозку, — дотик був легкий як пір’їнка, — шукаючи, що я від неї приховую.

Я вирішила полегшити їй пошуки.

«Ми летимо до Чикаго».

Її паніка зросла.

«Навіщо?»

«Треба зустрітися з цілителем. Я не довіряю шукачці. І перш ніж щось вирішувати, хочу порадитися з ним».

На мить запала тиша, а потім вона запитала:

«Чи не час мене убити?»

«Саме так».

Розділ 8

Кохана

— Ви боїтеся літати? — зронила шукачка здивовано і майже глузливо. — Вісім разів подорожували крізь відкритий простір і боїтеся сісти на літак до Тусона в Аризоні?

— По-перше, я не боюся. По-друге, коли я подорожувала крізь відкритий простір, то не усвідомлювала, де я і хто зі мною у кріоконтейнері. І по-третє, мою носительку в польотах нудить.

Шукачка бридливо закотила очі.

— То прийміть ліки! А що б ви робили, якби цілитель Брід не перебрався до Сент-Мері? Їхали б машиною до Чикаго?

— Ні. Та оскільки зараз варіант із машиною цілком прийнятний, я цим скористаюся. Хоч трохи світу побачу. Пустеля, напевно, дуже гарна…

— Пустеля до смерті нудна.

— …крім того, я не поспішаю. У мене є над чим поміркувати, і я не проти побути певний час на самоті,— підкреслюючи останнє слово, я недвозначно подивилася на шукачку.

— Все одно не розумію, навіщо вам їхати аж до свого цілителя? Є і тут чимало кваліфікованих фахівців.

— З цілителем Бродом мені комфортно. Він має досвід у таких справах, до того ж я не впевнена, що володію всією потрібною інформацією, — я кинула в її бік іще один багатозначний погляд.

— У вас немає часу, аби не поспішати, Вандрівнице. Я впізнаю ознаки.

— Перепрошую, але я не вважаю, що ви повідомили мені неупереджену інформацію. Базуючись на своїх знаннях про людську поведінку, можу сказати, що я впізнаю ознаки маніпулювання.

Вона люто зиркнула на мене.

Я заходилася пакувати у взяте напрокат авто нечисленні пожитки, що мали поїхати зі мною. Одягу було на тиждень — щоб не марнувати час на прання, а ще були засоби особистої гігієни. І хоча з собою я брала дуже мало, ще менше лишалося вдома. Я нажила небагато. За довгі місяці, що я прожила у своєму помешканні, стіни так і лишилися голими, а полиці порожніми. Мабуть, я таки не мала наміру тут оселятися.

Шукачка стовпом стояла на тротуарі поруч із відчиненим багажником, стріляючи в мене підступними запитаннями і коментарями щоразу, коли я була в зоні чутності. Я тільки й тішила себе думкою, що їй не стане терпцю поплентатися за мною на машині. Вона збиралася до Тусона літаком і сподівалася, що, присоромивши, зможе й мене до цього схилити. Яке полегшення! Бо я вже була уявила, як вона дивиться мені в рот щоразу, коли я зупиняюся перекусити, чигає на заправках, поки я сходжу в туалет, невтомно чатує біля мого авто, поки я сплю. На саму думку про це мені стало моторошно. Якщо нове тіло означає звільнення від шукачки… що ж, тоді справа того варта.

Хоча в мене був іще один варіант — капітулювати і, геть полишивши цей світ, полетіти на десяту планету. Поринути у працю й забути про все, що зі мною сталося тут. Земля лише мигцем промайне в моїй бездоганній біографії.

Але куди я полечу? Кудись, де вже була? Світ Співочих Кажанів — одна з моїх улюблених планет, проте відмовитися від світла заради темряви? Планета Квітів також гарна… Проте в хлорофілових формах життя так мало емоцій! Я занудьгую після бурхливого ритму людського світу.

Чи на нову планету? Нещодавно відкрили нових носіїв — і тут, на Землі, за браком кращої назви, їх охрестили дельфінами, хоча вони більше нагадують бабок, аніж морських ссавців. Високорозвинений вид і досить рухливий, але після нещодавнього тривалого перебування на морському дні думка про водне середовище була просто нестерпною.

Ні, саме тут, на Землі, я ще чимало не пізнала. Ніде у розвіданому Всесвіті не почувалась я так затишно, як у цьому тінистому дворику на цій тихій вуличці. Ніщо не вабило мене більше за безкрає порожнє небо, яке я бачила тільки у спогадах Мелані.

Мелані ніяк не коментувала моїх роздумів про вибір планети. Відколи я вирішила звіритися Броду В Глибоководді, моєму першому цілителю, вона поводилася дуже тихо. Я не знала, що означала ця тиша. Може, Мелані не хотіла мені зайвий раз надокучати, вдавала сумирність? А може, готувалася до вторгнення шукачки? До смерті? Чи збиралася дати мені бій? Спробувати взяти гору?

Хай яким був її план, вона трималася непомітно — слабка, обережна тінь у віддаленому закутку свідомості.

Я ще раз перейшлася помешканням, видивляючись, чи нічого не забула. Тут було порожньо. Нічого, окрім меблів та деякого оздоблення, що залишилося від попереднього орендаря. Ті самі тарілки в шафах, подушки на ліжку, лампи на столах. Якщо я не повернуся, то наступному орендарю не доведеться багато прибирати.

Щойно я ступила за двері, як задзвонив телефон. Я повернулася, аби підняти слухавку, проте не встигла — спрацював автовідповідач, виставлений мною на перший же дзвінок. Абонент потойбіч дроту почує, що до кінця семестру мене не буде, а поки мені не знайдуть заміну, мої лекції скасовані. Жодних пояснень. Я поглянула на годинник, що висів над телевізором. Лише кілька хвилин по восьмій. Впевнена, що то дзвонить Курт, бо прочитав мої більш-менш розширені пояснення — відправила йому вчора пізно ввечері електронною поштою. Я почувалася винною, що не до кінця виконала свій обов’язок щодо нього. Ніби я пустопляс. Можливо, цей крок, ця втеча, стане прелюдією до мого наступного рішення, моєї найбільшої ганьби. Думка була не з приємних. Тому я не стала слухати повідомлення, хоча нікуди не квапилась.

Я ще раз оглянула порожнє помешкання. Який сенс щось тут залишати, коли я не відчувала жодної любові до рідних стін? У мене було дивне відчуття, що цей світ — не лише Мелані, а й ціла планета — не хоче мене, хай як я хочу його. Здавалось, я ніяк не пущу коріння. На думку про коріння я криво посміхнулася. Це дивне відчуття — всього-на-всього забобонна дурниця.

У мене ще не було носія, схильного до забобонів. Цікаве явище, навіть трохи моторошне: ніби перебуваєш під пильним оком невидимого спостерігача.

Вийшовши з кімнати, я щільно зачинила двері, але на замок, цей пережиток минулого, не замикала. Все одно сюди ніхто не зайде, аж поки я не повернуся або помешкання не винайме хтось інший.

Я сіла в машину, навіть не глянувши на шукачку. У мене мало практики за кермом, у Мелані так само, тому було страшнувато. Але нічого, скоро звикну.

— Чекатиму на вас у Тусоні,— сказала шукачка, зазирнувши крізь опущене вікно з боку пасажира. Я увімкнула двигун.

— Не маю жодних сумнівів, — пробурмотіла я і, стримуючи посмішку, намацала потрібну кнопку на дверній панелі: скло раптово підстрибнуло, і шукачка відскочила.

— Мабуть, — гукнула вона, піднімаючи голос майже до крику, аби я розчула її крізь ревіння двигуна й підняте вікно, — мабуть, я візьму з вас приклад. Може, ми ще побачимося в дорозі.

Посміхнувшись, вона знизала плечима.

Вона це сказала для того, щоб мене засмутити, проте я не подала взнаки, що їй це вдалося. Зосередивши погляд на дорозі, я обережно з’їхала з бордюру.

Без проблем я виїхала на автостраду, а потім просто керувалася знаками, що вели із Сан-Дієго. Скоро знаки закінчилися, і траса пішла по прямій. За вісім годин я буду в Тусоні. Надто швидко. Може, зупинитися дорогою переночувати в якомусь містечку? Якби ж точно знати, що шукачка попереду, знемагає в очікуванні, а не женеться за мною слідом! Тоді б зупинка перетворилася на приємне відстрочення.

Я спіймала себе на тому, що постійно зиркаю в дзеркало заднього огляду, шукаючи ознак переслідування. Я не квапилася до свого пункту призначення, тож їхала повільніше за інші авто. Машини раз у раз обганяли мене, і в жодній із них не було знайомого обличчя. І чому я так переймаюся через той дурний шукаччин жарт? Адже повільна їзда — не з її характером. Проте… я й далі пильнувала.

Я вже встигла побувати на заході біля океану, на півночі й на прегарному південному узбережжі Каліфорнії, проте у східному напрямку ще не їздила. Цивілізація швидко лишилася позаду, і скоро я потрапила в полон голих пагорбів і скель, що символізували наближення пустельних рівнин.

Мені було дуже затишно вдалині від цивілізації, і це відчуття непокоїло мене. Самотність не мала здаватися мені такою вабливою. Ми, душі, дуже товариські. Ми разом живемо, разом працюємо і розвиваємось у гармонії теж разом. Ми всі однакові: миролюбні, дружні, чесні. То чому ж мені краще, коли я далеко від своїх одноплемінників? Може, це через Мелані?

Пошукавши її, я помітила, що вона відгородилася від світу й дрімала десь на дні свідомості.

Відколи вона знову почала говорити, мені ще не було так добре.

Швидко пролітали милі. Темні скелясті гори й піщані рівнини, порослі чагарником, пропливали повз із незмінною монотонністю. Я збагнула, що їду швидше, ніж збиралася. Мій розум ніщо не займало, тому зволікати було важко. Мимохідь я подумала, що у спогадах Мелані пустеля здавалася набагато яскравішою і привабливішою. Мені захотілося проникнути в думки своєї господині, аби побачити, що такого особливого було в цьому безлюдному місці.

Але у своїх спогадах Мелані бачила зовсім не мертву землю, яка простягалася навкруги нас. То була пустеля з червоними каньйонами — казкове місце. Мелані зовсім не намагалася мене блокувати. Здавалося, вона навіть не помічає моєї присутності. Що ж усе-таки значить її мовчання? Я відчувала, що вона думає не про битву. Радше готується до кінця.

У цей момент вона перебувала у своїх щасливих спогадах, ніби прощаючись зі світом. У тих спогадах, куди ніколи не пускала мене раніше.

Там стояла хижка, змайстрована у затишному куточку на червоному піщанику, небезпечно близько до лінії паводку. Жодних шляхів сполучення — безглузде місце для будівництва. Жодних вигод чи винаходів цивілізації. У спогадах Мелані сміється, стоячи біля раковини, в яку з-під землі треба помпою накачувати воду.

— В порівнянні з цим труби відпочивають, — каже Джаред, насупивши брови, і зморшка на переніссі стає глибшою. Здається, мій сміх його стурбував. Невже він боїться, що мене його винахід не вразив? — Ніхто ніколи не здогадається, що ми тут.

— Мені подобається, — хутко відповідаю я. — Наче в старому фільмі. Просто супер.

Широко розквітає усмішка, яка ніколи не полишає його обличчя — він усміхається навіть уві сні.

— Те, що показують у фільмах, — то дитячі забавки. Ходімо, я покажу тобі туалет.

Я чую, як у вузькому каньйоні відлунює сміх Джеймі, який біжить попереду нас. На бігу його чорне волосся підлітає. Тепер він повсякчас стрибає, цей худенький хлопчик із засмаглою на сонці шкірою. Я навіть не уявляла, як багато лежало на цих тендітних плечах. Разом із Джаредом до нього повернулася радість життя. Стурбований вираз безслідно зник, змінився усмішкою. Ми обоє — витриваліші, ніж я гадала.

— Хто це все побудував?

— Батько і старші брати. Я трохи допомагав — скоріше заважав. Мій тато — втікач по натурі. Він ніколи не переймався умовностями, не утруднював себе з’ясуванням, кому належить земля, отриманням дозволів та іншою нудотою, — Джаред сміється, закинувши голову. В його білявому волоссі відблискує сонце. — За офіційними паперами цього місця не існує. Правда ж, зручно? — він інстинктивно піднімає руку і торкається мене.

Від його дотику палає шкіра. Відчуття неймовірно приємне, але від нього якось дивно щемить серце.

Він постійно отак мене торкається, ніби мусить пересвідчуватися, що я тут.

Чи відомо йому, що зі мною робить цей простий дотик його теплої долоні? Чи починає і в нього калатати пульс? Чи він просто радіє, що більше не самотній?

Ми гуляємо у невеличкій тополевій посадці, й він розмахує нашими сплетеними долонями. Зелень дерев така яскрава на тлі червоної пустелі, що аж ряхтить і ріже в очах. Джаред тут щасливий, щасливіший, ніж деінде. Я також щаслива. Відчуття досі для мене нове.

З найпершої ночі, коли я зойкнула, намацавши шрам у нього на шиї, він більше не цілував мене. Невже йому не хочеться? А може, мені самій його поцілувати? А якщо йому не сподобається?

Джаред дивиться на мене з висоти свого зросту й усміхається, і зморщечки навколо очей павутинкою розходяться навсібіч. Чи справді він такий гарний, яким здається мені, чи це просто наслідок того, що він — остання на землі людина, окрім нас із Джеймі?

Ні, він дійсно вродливий.

— Про що ти думаєш, Мел? — запитує він. — У тебе такий вигляд, наче ти замислилася над чимось дуже важливим, — сміється Джаред.

Я знизую плечима, і в животі у мене тріпоче.

— Тут гарно.

Він роззирається.

— Еге ж. Удома завжди гарно, правда?

— Удома, — я тихо повторюю це слово, — удома.

— Якщо хочеш, це буде і твій дім також.

— Хочу, — мені здається, що кожна миля, пройдена мною за останні три роки, вела саме до цього місця. Як же не хочеться звідси йти! Та рано чи пізно все одно доведеться. Їжа не росте на деревах. Принаймні не в пустелі.

Джаред стискає мою долоню, і в грудях починає шалено калатати серце. Задоволення сильне, як біль…

Далі спогад втрачає чіткість, бо Мелані подумки перестрибнула спекотний день аж у момент, коли сонце вже сховалося за червоними схилами каньйону. Авто несло мене вперед, крізь гіпнотичну неосяжність дорожнього полотна й заколисливу одноманітність сухих чагарників.

…Я зазираю в єдину вузесеньку спальню. Широкий двоспальний матрац займає майже всю підлогу, з усіх чотирьох боків мало не торкаючись грубих кам’яних стін.

Мене переповнює справжнє глибоке задоволення від того, що Джеймі спить на нормальному ліжку, і голова його лежить на м’якій подушці. Довгі руки й ноги він розкидав навсібіч і зовсім не лишив місця для мене. Насправді він набагато більший, ніж у моїх очах. Ще трохи, і йому виповниться десять — буде зовсім дорослий. От тільки для мене він так і зостанеться дитиною.

Джеймі дихає рівно, занурений у здоровий сон. У його сновидіннях немає страху, принаймні в цю мить.

Тихенько причинивши двері, я повертаюся на маленьку канапку, де на мене чекає Джаред.

— Дякую, — пошепки кажу я, хоча знаю, що тепер і найгучніший лемент не збудить Джеймі.— Але мені так ніяково! Ця канапа для тебе закоротка. Тобі краще лягти на лежанку поруч із Джеймі.

Джаред пирхає.

— Мел, ти ж сама не набагато нижча за мене. Хоч раз поспи з комфортом. А наступного разу, під час вилазки, я украду собі розкладайку.

Мені не подобається те, що він каже. І на це є багато причин: він скоро збирається на вилазку? А чи візьме він із собою нас? Може, думає, що ми так і спатимемо весь час?

Він пригортає мене за плечі. Я підсуваюся поближче, хоча дотик до Джаредового тіла аж пекучий, від цього у мене знову щемить серце.

— Чому похмура? — запитує Джаред.

— Коли ти… коли ми їдемо?

Він знизує плечима.

— Дорогою сюди ми непогано зарядилися — має стати на кілька місяців. Якщо хочеш трохи тут побути, можу зробити кілька коротких ходок. Ти, певно, добряче набігалася.

— Так, це точно, — погоджуюсь я, а потім для хоробрості роблю глибокий вдих. — Але якщо ти йдеш, то і я йду.

Він сильніше стискає обійми.

— А я не проти. Думка про те, що доведеться розлучитися… Краще померти, — він тихо сміється. — Правда, звучить божевільно? Занадто мелодраматично?

— Ні, я тебе розумію.

Він мусить почуватися так само, як і я. Чи став би він казати таке, якби сприймав мене не як жінку, а просто як іще одну людину на Землі?

Я усвідомлюю, що з нашої першої зустрічі сьогодні ми вперше по-справжньому залишилися наодинці — коли в кімнату, де спить Джеймі, можна зачинити двері. А скільки ночей ми провели без сну, пошепки розповідаючи одне одному епізоди свого життя, щасливі й трагічні, а голова Джеймі спочивала на моїх колінах? На саму думку про зачинені двері моє дихання прискорюється.

— Не думаю, що тобі потрібна розкладайка.

Я відчуваю, як Джаред допитливо дивиться на мене, проте не можу зустрітися з ним поглядом. Запізно — мені надто ніяково. Слова вже вилетіли.

— Ми поживемо тут, поки не закінчиться їжа, не хвилюйся. Я спав і на гіршому ложі, ніж ця канапа.

— Я не це маю на увазі,— кажу я, не підводячи погляду.

— Ліжко твоє, Мел. Я на нього не зазіхаю.

— Я не про те, — мій шепіт ледве чутно. — Я хотіла сказати, що для Джеймі ліжко завелике. І ще довго буде. Я могла б розділити ліжко з… тобою.

Мовчання. Я хочу звести очі, зазирнути Джареду в обличчя, але боюся. А раптом йому неприємно? Як я це витримаю? А раптом він мене прожене?

Його теплі мозолисті пальці піднімають моє підборіддя, і наші очі зустрічаються. Моє серце тьохкає.

— Мел, я… — раптово його обличчя серйознішає.

Я намагаюся відвернутись, але він міцно тримає моє підборіддя, аби я не могла втекти від його очей. Невже він не відчуває вогню поміж нами? Невже я одна це відчуваю? Не можу повірити. Та між нашими тілами сонце горить, розплескане, мов квітка між сторінками товстої книжки, пропікаючи наскрізь папір! Невже Джаредові почуття інші? Неприємні?

За мить він відвертає голову — мовить:

— Не варто, Мелані. Ти мені нічого не винна.

У горлі піднімається і застрягає клубок.

— Я не про те… Я не почуваюся зобов’язаною. І… ти теж не маєш так чутися. Забудь, що я сказала.

— Навряд чи, Мел.

Він зітхає, і я хочу провалитися крізь землю. Зникнути, віддати свій розум загарбникам, якщо це допоможе затерти цю величезну помилку. Продати майбутнє, щоб видалити дві останні хвилини минулого. Будь-що.

Джаред робить глибокий вдих і потуплює очі — його обличчя напружене.

— Мел, це не повинно статися так. Лише тому, що ми опинилися разом, лише тому, що на Землі я останній чоловік, а ти остання жінка… — він робить зусилля, аби дібрати слова, уперше за час нашого знайомства. — Ти не мусиш робити те, чого не хочеш. Я не такий чоловік, який вимагатиме від жінки… Ти не повинна…

Він похмуро ховає погляд і має такий засмучений вигляд, що, сама того не усвідомлюючи, я йому відповідаю, хоч і знаю від початку, що цього робити не варто.

— Я не те мала на увазі. Я не казала, що комусь «винна», і не вважаю тебе «таким чоловіком». Ні. Звісно, ні. Просто…

Просто я його кохаю. Я міцно стискаю зуби, аби не зганьбитися ще гірше. Треба негайно прикусити язик, перш ніж той іще щось бовкне.

— Просто що? — запитує Джаред.

Я намагаюся відвернути голову, проте він міцно тримає пальцями моє підборіддя.

— Мел?

Я вивільняюся і добряче струшую головою.

Джаред підсувається поближче, і раптом вираз його обличчя змінюється. На ньому з’являються ознаки нової боротьби, і хоч значення її мені не зовсім зрозуміле, я більше не почуваюся відштовхнутою і в очах моїх більше не пече.

— Поговори зі мною. Будь ласка, — бурмоче він. Я відчуваю його подих на своїй щоці, і за декілька секунд ні про що інше не можу думати.

Провалюючись у Джаредові очі, я забуваю, що хочу померти, аби не говорити більше ніколи.

— Якби у мене був вибір, з ким кочувати знелюднілою планетою, я б обрала тебе, — шепочу я. Сонце між нами пече гарячіше. — Я хочу бути з тобою завжди. І не просто… не просто розмовляти. Коли ти мене торкаєшся…

Я набираюся хоробрості й легенько проводжу пальцями по теплій шкірі його руки, і мені здається, що на пучках спалахує полум’я. Джаредова долоня пригортає мене. Він теж відчуває вогонь?

— Не зупиняйся, — видихаю я. Хотіла висловитися ясніше, проте у мене забракло слів. Нічого. І так забагато сказано. — Якщо ти не відчуваєш того ж самого, то я зрозумію. Можливо, ти дивишся на це по-іншому. Це нормально…

Брехня.

— О Мел, — видихає він мені на вухо й обертає до себе моє обличчя.

Його вуста гарячі, шалені, несамовиті. Я не усвідомлюю, що роблю, але це не має значення. Джаредові пальці в моєму волоссі, моє серце зараз вирветься з грудей. Я не можу дихати. Я не хочу дихати.

Проте його губи ковзають до мого вуха, і коли я знову намагаюся до них припасти, він зупиняє мене рукою.

— Це було диво, більш ніж диво, коли я знайшов тебе, Мелані. Якби зараз мені дозволили обирати між світом і тобою, я б не зміг тебе віддати. Навіть заради спасіння п’яти мільярдів людей.

— Це неправильно.

— Дуже неправильно, але дуже правдиво.

— Джареде, — шепочу я і знову тягнуся до його вуст. Він відхиляється, наче хоче щось сказати. Що ще тут говорити?

— Але…

— Але?

Яке ще «але»? Хіба може після такого вогню щось починатися з «але»?

— Але тобі сімнадцять, Мелані. А мені двадцять шість.

— До чого тут це?

Він не відповідає. Його долоні повільно гладять мене по руках, огортаючи їх вогнем.

— Ти, мабуть, жартуєш, — я відхиляюся, аби зазирнути йому в обличчя. — Потому як ми пережили кінець світу, ти переймаєшся через умовності?

Перш ніж відповісти, він голосно ковтає.

— Для більшості умовностей є свої причини, Мел. Якщо я скористаюся нашим становищем, то почуватимусь як поганець. Ти надто юна.

— Юних більше не лишилося. Як хтось дожив до цього часу, він старигань.

У кутику Джаредового рота пробігає усмішка.

— Може, ти й права. Але ми не повинні поспішати.

— А чого чекати? — наполягаю я.

Замислившись, він довгу мить вагається.

— Ну, по-перше, треба зважати на певні… практичні моменти.

Може, він просто шукає відмовки, аби потягнути час? Його поведінка не вкладається у мене в голові. Я зводжу брову — неймовірно, куди зайшла наша розмова. Якщо Джаред справді мене хоче, то це якесь безглуздя.

— Розумієш, — каже він ніяково. Під глибокою золотавою засмагою його обличчя, здається, червоніє.— Коли я робив запаси, то не планував… гостей. Я маю на увазі…— Решту він випалює залпом: — Контрацепція була останнім, про що я думав.

Моє чоло вкривається зморшками.

— О!

Усмішка зникає з Джаредового обличчя, і на одну коротку мить спалахує гнів, котрого я ніколи раніше там не бачила. Джаред небезпечний — я навіть не уявляла його таким.

— Я не хочу приводити свою дитину в такий світ.

Моє серце стискається на саму думку про маленьку невинну істоту, яка розплющує свої оченята посеред цієї безлюдної пустелі. Мені й без того важко дивитися в очі Джеймі, знати, що принесе йому життя, навіть якщо обставини складуться найкращим чином.

Раптом Джаред знову стає Джаредом, і навколо його очей знову променяться зморшки.

— Крім того, у нас місяці й місяці… аби про все подумати… — (Знову тягне час, підозрюю я). — Ти хоч уявляєш, як мало ми знайомі? З моменту нашої зустрічі минуло всього-на-всього чотири тижні.

Це мене приголомшує.

— Не може бути.

— Двадцять дев’ять днів. Я рахую.

Я починаю пригадувати. Хіба може таке бути, щоб минуло лишень двадцять дев’ять днів, відколи Джаред кардинально змінив наше життя? Здається, що він із нами незрівнянно довше — два-три роки, відколи ми з Джеймі залишилися самі.

— У нас є час, — повторює Джаред.

Раптова паніка, наче сигнал тривоги, на довгу мить відбирає в мене мову. Джаред стурбовано спостерігає за мною.

— Ти не знаєш, — відчай, що був відступив, коли Джаред знайшов мене, захлиснув, наче удар батога, — ти не знаєш, скільки часу нам лишилося. Не відаєш, як нам його рахувати — на місяці, дні чи години.

Джаред тепло сміється, торкаючись губами напруженого горбика, де звелися докупи мої брови.

— Не хвилюйся, Мел. Дива на те й дива. Я ніколи тебе не втрачу і не дозволю нікому забрати тебе в мене…

Сама, без мого відома, Мелані повернула мене у теперішнє — на вузьку стрічку дороги, що петляла крізь прерії Аризони, випікаючись під пекельним полуденним сонцем. Я занурила погляд у порожнечу попереду і відчула, що в моєму нутрі так само порожньо.

У моїй голові почулося тихе зітхання Мел: «Ніколи не знаєш, скільки часу тобі лишилося».

Сльози, що котилися по моїх щоках, належали нам обом.

Розділ 9

Відкриття

Сонце вже перевалило за полудень, коли моє авто перетнуло кордон штату. Я не бачила нічого, крім білих і чорних ліній на асфальті, та ще великих зелених покажчиків, що час від часу виринали, скеровуючи мене далі на схід. Тепер я поспішала.

Хоча куди саме поспішала, так і не знала точно. Подалі від усього, напевно. Від болю, смутку, карання за втраченим і безнадійним коханням. Невже це значить — подалі від мого тіла? Інша відповідь на думку не спадала. Так, я досі мала намір перемовитися з цілителем, але відчуття було таке, наче рішення вже прийнято. Пустопляс. Капітулянтка. Я крутила й вертіла подумки ці слова, намагаючись із ними змиритися.

Знати б як, я вберегла б Мелані від лап шукачки. Але це надто важко. Ні, неможливо.

Та я спробую.

Я подумки дала їй таку обіцянку, але вона не слухала. Вона дрімала. «Поступилась», — подумала я, коли вже було запізно, аби самій піти на поступки і простягнути Мелані руку допомоги.

Я намагалася триматись подалі від червоного каньйону з її спогадів, але він мене не відпускав. Хай як я старалася зосередитись на машинах, що з гулом мене обганяли, на фурах, що неслися до порту, на парочці маленьких гарненьких хмаринок, що пропливали вгорі, я не могла до кінця вивільнитися з павутини марення. Згадувала Джаредове обличчя під тисячами різних кутів, спостерігала, як росте Джеймі — не щодня, а щогодини — такий самий худий, самі шкура й кості. Мої руки щеміли від бажання їх обох обійняти. Ні, не щеміли, то було набагато болісніше відчуття — суглоби ламало й викручувало. Ні, не можу більше! Подалі звідси!

Я їхала майже наосліп вузькою автострадою на дві смуги. Пустеля навкруги стала ще одноманітнішою і мертвотнішою. Пласкішою, безбарвнішою. В такому темпі я прибуду до Тусона ще задовго до вечері. Вечеря. Сьогодні я ще нічого не їла, і коли усвідомила це, у мене в животі забурчало.

У Тусоні на мене чекатиме шукачка. На саму думку про неї шлунок звело, голод миттєво поступився нудоті. Нога машинально послабила газ.

Я глянула на карту, що лежала на пасажирському сидінні. Скоро буде зупинка — місцина називається Пік Пікачо. Можна буде зупинитися, перекусити. Відстрочити зустріч із шукачкою на декілька дорогоцінних годин.

Ця незнайома назва — Пік Пікачо — викликала в Мелані дивну стримувану реакцію. Може, моя господиня бувала тут раніше? Я покопирсалась у її пам’яті,— краєвид, запах, що-небудь, що б нагадувало це місце, — але нічого не знайшла. І знову сплеск цікавості, який Мелані одразу ж придушила. Що означають для неї ці слова? Вона позадкувала у далекі спогади, геть від мене.

Мені стало цікаво, і я поїхала швидше, сподіваючись, що краєвид її спровокує.

Здіймаючись над приземкуватими скелястими пагорбами, удалині над виднокраєм почала окреслюватися одинока гора. Вона була не дуже великою, проте мала незвичну виразну форму. Мелані вдавала цілковиту байдужість, спостерігаючи її наближення.

Чому вона силкується мене переконати, що їй байдуже, коли очевидно зворотне? Сила, з якою вона опиралася моїм пошукам, мене занепокоїла. Колишня чорна стіна опустилася намертво і була набагато щільнішою, ніж раніше, хоч я взагалі вже не сподівалися її побачити.

Я постаралася не звертати уваги, не бажаючи думати про те, що Мелані стає сильнішою. Натомість дивилася на гору, вивчаючи її обриси на тлі блідого розжареного неба. Щось у обрисах гори було до болю знайоме. Щось таке, що я впізнавала, хоч і була певна, що ні я, ні Мелані не бували тут раніше.

Ніби намагаючись відвернути мою увагу, Мелані раптом занурилась у яскравий спогад про Джареда, заскочивши мене зненацька.

…Здригаючись від холоду, я ще більше загортаюсь у куртку і напружую зір, вдивляючись у притлумлене жарево сонця, що сідає за густими колючими деревами. Я кажу собі, що насправді не так холодно, як мені здається, просто тіло ще не призвичаїлося.

І хоча мені моторошно в незнайомому місці, і наближення Джареда я зовсім не чую, руки, що несподівано лягають мені на плечі, анітрохи мене не лякають — надто знайома для мене їхня вага.

— Тебе спіймати — раз плюнути.

Навіть зараз у його голосі звучить посмішка.

— Я бачила тебе ще до того, як ти зробив перший крок, — не обертаючись, мовлю я. — У мене очі на потилиці.

Теплі пальці проводять по моєму обличчю від скроні до підборіддя, залишаючи по собі вогняну доріжку.

— Ти схожа на лісову фею, що ховається поміж дерев, — шепоче Джаред мені на вухо. — На лісунку. Таку прегарну, яка буває лише в казці.

— Треба насадити коло хижки побільше дерев.

Він хихикає, і від цього звуку мої очі й губи мимоволі розтягуються в усмішці.

— Не обов’язково, — каже він. — У тебе завжди такий вигляд.

— Сказав останній чоловік на Землі останній жінці напередодні розлуки.

Поки я говорю, моя усмішка в’яне. Сьогодні усмішки не тримаються.

Джаред зітхає. Попри холодне лісове повітря, його подих зігріває мені скроню.

— Джеймі може не сподобатися твій натяк.

— Джеймі ще дитина. Будь ласка, бережи його.

— Давай домовимося, — каже Джаред. — Ти бережеш себе, і я обіцяю зробити все можливе. А інакше діла не буде.

Звичайнісінький жарт, але мені зовсім не смішно. Щойно ми розійдемося, не буде жодних гарантій.

— Що б не сталося, — наполягаю я.

— Нічого не станеться. Не хвилюйся.

Ці слова майже безглузді. Марнування зусиль. Але нехай балакає — я залюбки послухаю його голос.

— Гаразд.

Джаред розвертає мене обличчям до себе, і я схиляю голову йому на груди. Його запах не можна ні з чим порівняти. Він єдиний, унікальний, наче запах ялівцю чи дощу в пустелі.

— Ми не втратимо одне одного, — обіцяє він. — Я будь-що знову тебе відшукаю… — Джаред є Джаред — не може залишатися серйозним більш ніж на одну-дві секунди. — Хай де б ти заховалася. У хованки мене ніхто не переграє.

— Рахую до десятьох.

— Цур не підглядати.

— Почали, — бурмочу я, стримуючи сльози.

— Не бійся. Усе буде гаразд. Ти сильна, швидка, розумна, — мовить Джаред, переконуючи і себе також.

Навіщо я його залишаю? Так мало шансів, що Шерон — досі людина!

Але побачивши її обличчя по телевізору, я була впевнена на всі сто.

То була звичайна вилазка, схожа на тисячі інших. Зазвичай, коли ми почувалися достатньо безпечно, то обчищали холодильник і засіки під увімкнений телевізор. Просто щоб послухати прогноз погоди, бо в до смерті нудних звітах у стилі «все бездоганно», які паразити називали новинами, не було нічого цікавого. Мою увагу привернули коси — вогненно-рудий спалах — такий я бачила лише в однієї людини.

У мене і досі перед очима стоїть вираз її обличчя, коли вона краєчком ока зиркнула на камеру, ніби говорячи: «Я намагаюся бути невидимою, не дивіться на мене». Вона йшла недостатньо повільно, докладаючи забагато зусиль, аби вдавати невимушеність, відчайдушно намагаючись не вирізнятися.

Жоден паразит не відчував би такої потреби.

Але що вона робить, розгулюючи в такому величезному місті, як Чикаго? Може, вона не сама? Ми маємо її знайти — вибору немає. І якщо, окрім неї, лишилися інші люди, то ми мусимо відшукати і їх.

І це я повинна зробити сама. Від будь-кого іншого Шерон просто тікатиме. Правда, вона тікатиме і від мене також, але, може, хоч на мить завагається і вислухає. Я впевнена, що знаю її потаємне місце.

— А ти? — тяжко запитую я, ледве витримуючи це завуальоване прощання. — Обіцяєш берегти себе?

— Ані небеса, ані пекло не розлучать мене з тобою, Мелані…

Навіть не даючи мені змоги перевести подих або витерти свіжі сльози на очах, Мелані жбурнула в мене наступним спогадом.

...Я обіймаю Джеймі за плечі — ох, як же він витягнувся! Тепер, щоб уміститися у мене під пахвою, йому доводиться добряче зігнутися, і його худорляві коліна стирчать як шпичаки. Його руки вже кріпнуть, на них проступають м’язи, але в цю мить він — звичайна дитина, що труситься і кулиться від страху. Джаред заводить машину. Якби він був поруч, то Джеймі б намагався бадьоритися — він хоче бути відважним, як Джаред.

— Мені страшно, — шепоче він.

Я цілую його темне як ніч волосся. Навіть тут, поміж колючих смолистих дерев, воно пахне сонцем і пилюкою. У мене таке відчуття, що він — частинка мене, і для того, щоб нас роз’єднати, треба розтяти шкіру там, де ми торкаємося одне одного.

— З Джаредом ти будеш у безпеці,— я мушу вдавати хоробрість, байдуже, що я при цьому відчуваю.

— Знаю. Мені страшно за тебе. Мені страшно, що ти не повернешся. Як татко.

Я здригаюся. Коли тато не повернувся, — хоча його тіло таки прийшло, намагаючись навести на нас шукачів, — то був найбільший жах, найбільший страх і найбільший біль у моєму житті. А що як я, у свою чергу, вчиню так із Джеймі?

— Я повернуся. Я завжди повертаюся.

— Мені страшно, — повторює він.

Я повинна кріпитися.

— Обіцяю, що все буде гаразд. Я повернуся. Чесне слово. Ти ж знаєш, Джеймі, я не порушую обіцянок. Не перед тобою.

Він перестає тремтіти. Вірить мені. Він мені довіряє…

І ще один спогад.

...Я чую погоню на поверх нижче. За лічені хвилини, а може, й секунди мене знайдуть, тож на брудному клаптику газети я дряпаю слова. Їх ледве видно, але якщо Джаред їх помітить, він усе зрозуміє: «Не встигла. Люблю тебе, люблю Джеймі. Не йдіть додому».

Я не лише розбиваю рідним серця, а й краду в них дах над головою. В уяві постає наш маленький будиночок посеред каньйону, знелюднілий тепер уже, мабуть, навічно. А якщо й не знелюднілий, то перетворений на склеп. Я бачу, як моє тіло веде до нього шукачів. Це моє обличчя усміхається, коли шукачі хапають Джареда і Джеймі…

— Досить, — уголос промовила я, відчувши, як у мене різонуло серце. — Досить! Ти свого домоглася! Я вже теж не можу без них жити! Щаслива? Бо тепер у мене є лише один вибір — позбутися тебе. Невже ти аж так волієш відчути в своєму тілі шукачку? Ух! — на саму думку я сахнулася, ніби шукачка збиралася втілитися в мене.

«Є інший вибір», — м’яко подумала Мелані.

— Справді? — запитала я з глибоким сарказмом. — Який це?

«Дивись».

Мій погляд досі був прикутий до гори. Вона домінувала в пейзажі — несподіваний кам’янистий злет, оточений приземкуватим чагарниччям. Поринувши в думки Мелані, я пильніше вдивилася в обриси гори, вивчаючи асиметричний двогорбий гребінь.

Плавна крива, різкий підйом на північ, несподіваний спад, знову на північ — цього разу на довшому відрізку, і зрештою — крутий спад на південь і нова плавна крива.

От тільки то не північ і південь, як я раніше вважала. Ці лінії з уривчастих спогадів Мелані значили «вгору» і «вниз».

Контури гори.

Контури, що вели до Джареда і Джеймі. Гора була найпершою кривою, відправною точкою.

Я здатна їх знайти.

«Ми здатні їх знайти, — виправила мене господиня. — Ти не знаєш усіх орієнтирів. І з домівкою так само — я ніколи не давала тобі повної інформації».

— Не розумію. Куди ведуть ці орієнтири? Як може гора вказати шлях? — мій пульс прискорився, коли я подумала про те, що Джаред і Джеймі зовсім близько, майже поруч.

І Мелані показала мені відповідь.

— …Ці риски — не більш як закарлюки, а дядько Джеб — старий нетяма. Схиблений, як і решта татової рідні,— я хочу вихопити книжку з Джаредових рук, але він удає, що не помічає моєї спроби.

— Схиблений, як мати Шерон? — випалює він, вивчаючи знаки, нашкрябані чорним олівцем ззаду на палітурці старого фотоальбому. Це єдина річ, яку я не загубила у своїх бігах. Навіть оце мальовання, яке залишив мій дивакуватий дядечко Джеб під час останніх гостин, викликало ніжність.

— Саме так.

Якщо Шерон досі жива, то це тому, що її мати, моя навіжена тітка Меґґі, єдина могла позмагатися з навіженим дядьком Джебом за звання найнавіженішого з навіженої сімейки Страйдерів. Мого батька божевілля Страйдерів майже не зачепило — у нього принаймні не було таємного бункера на подвір’ї. Але інші — його рідна сестра тітка Меґґі та брати дядько Джеб і дядько Гай — до останнього були відданими конспіраторами. Дядько Гай помер іще до окупації — розбився на машині так банально, що навіть Меґґі та Джеб не змогли викрутити з цього інтригу.

Мій батько завжди з любов’ю називав їх «шизики».

«Гадаю, час провідати шизиків», — сказав би тато, а мама при цьому б заголосила. Саме тому він промовляв ці слова дуже рідко.

Під час одного з таких рідкісних візитів до Чикаго Шерон повела мене показати мамину хованку. Ми спіймалися — жінка скрізь порозставляла пастки. І хоча Шерон тоді отримала добрячого прочухана, а з мене взяли обітницю мовчати, я здогадувалася, що тітка Меґґі побудує нове укриття.

Та я не забула, де містилася її перша хованка. Мені здається, що Шерон там, веде життя Анни Франк у серці окупованого ворогом міста. Її треба знайти і забрати додому.

Мої спогади уриває Джаред.

— Саме такі, як ваші шизики, і могли вижити. Люди, що уявляли нашестя «старшого брата» задовго до його появи. Люди, що підозрювали решту людства ще до того, як решта людства стала небезпечною. Люди, які вже мали готові схованки, — Джаред усміхається, і далі вивчаючи риски в альбомі. А потім тяжко додає: — А такі як мій батько… Якби вони з братами ховалися, а не билися… Може, і вони б заціліли.

Відчувши його біль, я пом’якшую голос.

— Гаразд, я приймаю твою теорію. Але ці лінії не означають нічого.

— Розкажи мені ще раз, як усе було, коли він їх малював.

Я зітхаю.

— Вони сперечалися — дядько Джеб і тато. Дядько намагався переконати татка, що щось не так, повторював, що він нікому не довіряє. Батько піднімав його на кпини. Джеб схопив зі столу альбом і почав… аж наче викарбовувати ці риски олівцем ззаду на палітурці. Тато розлютився, сказав, що мама розсердиться. Тоді Джеб мовив: «Ліндина матір запросила всіх вас у гості. З якого дива такі наглі запросини? А як була розчарована, що, крім Лінди, ніхто не приїде! От побачиш, Треве, коли Лінда повернеться, вся її емоційність куди тільки й подінеться. Правда, вона вдаватиме нормальність, але ти помітиш відмінність». Тоді це здавалося цілковитою маячнею, але його слова надзвичайно засмутили татка. Він показав дядьку Джебу на двері. Але Джеб не хотів іти, застерігав, щоб ми не чекали, поки буде запізно. А потім стиснув мене за плечі і, притягнувши до себе, прошепотів: «Не дозволь їм схопити тебе, сонечко. Ось тобі орієнтири. Починай з відправної точки і йди за ними. Дядько Джеб припас для тебе безпечний сховок». Після цього батько випхав його за поріг.

Джаред неуважно киває, про щось напружено мізкуючи.

— З відправної точки… з відправної точки… Це має щось означати.

— Невже? Це звичайні закарлючки, Джареде. Це не карта — риски навіть не з’єднані.

— Проте перша крива мені щось нагадує. Можу заприсягтися, що десь я вже щось таке бачив.

Я зітхаю.

— Може, дядько розповів усе тітці Меґґі? Може, вона знає більше?

— Можливо, — каже він, не відриваючи погляду від зиґзаґів дядька Джеба…

А тоді Мелані показала мені дуже давній спогад — такий старий, що геть затерся в її пам’яті. Я неабияк здивувалася, збагнувши, що вона зіставила ці два спогади — старий і свіжий — зовсім недавно, вже коли я була в її тілі. Ось чому орієнтири й вислизнули з-під її пильного контролю, незважаючи на те, що були одним із найцінніших її секретів. Просто відкриття було надто раптовим.

У тому розмитому ранньому спогаді Мелані сидить у батька на колінах, тримаючи той-таки фотоальбом, тоді ще не такий пошарпаний. Її ручки малесенькі, пальчики коротенькі. Дуже дивно пригадувати дитинство мого тіла.

…Альбом розгорнутий на першій сторінці.

— Пам’ятаєш, де це? — запитує тато, показуючи на стару сіру світлину згори на сторінці. На тлі решти фотокарток ця здається неймовірно ветхою — ніби вона тоншала, і тоншала, і тоншала, відколи якийсь прапрапрадід вперше взяв її до рук.

— Це батьківщина Страйдерів, — відповідаю я, повторюючи, як мене вчили.

— Правильно. Це старе ранчо Страйдерів. Ти була тут одного разу, але б’юся об заклад, нічого не пам’ятаєш. Тобі тоді було, здається, вісімнадцять місяців, — тато сміється. — Ця земля споконвіку належала Страйдерам…

А потім — сама світлина. Фотокартка, на яку Мелані дивилася тисячу разів, але ніколи по-справжньому не бачила. Чорно-біла, посіріла від часу. Вдалині, на тому боці безлюдного поля, простенький дерев’яний будиночок, на передньому плані — огорожа з тонких жердин, кілька кінських силуетів між парканом і будинком. А на задньому плані — чіткі знайомі контури…

Згори на білому полі напис олівцем: «Ранчо Страйдерів у ранковому затінку, 1904 рік…»

— Пік Пікачо, — тихо промовила я.

«Вони повинні були здогадатися, навіть якщо і не знайшли Шерон. Я знаю, Джаред зведе все докупи. Він кмітливіший за мене, і в нього є ця фотокартка. Мабуть, він розгадав загадку ще й раніше за мене. І зараз він зовсім близько…»

Ця думка переповнила Мелані такою тугою і жагою, що чорна стіна в голові зненацька відступила.

Нарешті я побачила, як усе відбувалося. Як Мелані, Джаред і Джеймі обережно перетинали країну на своєму непримітному краденому автомобілі, незмінно поночі. Дорога забрала декілька тижнів. А далі Мелані пішла сама, залишивши рідних за містом у ліску, що так відрізнявся від порожньої пустелі, до якої вони звикли. Холодний ліс, у якому мали ховатися й чекати Джаред і Джеймі, здавався безпечнішим — тому що його пишні віти ховали краще, ніж пустельні колючки, — але водночас тривожнішим — через незнайомі запахи і звуки.

Розставання — спогад настільки болісний, що ми перестрибнули через нього із завмиранням серця. А потім — занедбана будівля, в якій Мелані ховалася, спостерігаючи за будинком навпроти. Там, у його стінах або в потаємному підвалі, вона сподівалася відшукати Шерон.

«Не варто було тобі це показувати, — ледь чутно подумала Мелані. Вона втомилася — атака спогадів і погрози виснажили її.— Ти все розбовкаєш. Уб’єш і її також».

— Так, — уголос мовила я. — Мушу виконати свій обов’язок.

«Навіщо? — пробурмотіла вона майже дрімотно. — Яке тобі від того щастя?»

Я не хотіла з нею сперечатися, тому нічого не відповіла.

Обриси гори попереду все росли і росли. Ще мить — і вона нас накриє. Я вже вгледіла зупинку з цілодобовою крамничкою і рестораном швидкого харчування, під яким заасфальтований був рівний майданчик — для будиночків на колесах. У цей час там було небагато пожильців, бо мало хто міг витримати літню спеку.

Що діяти? — запитала я себе. Зупинитися на пізній обід або ранню вечерю? Заправити бензобак і їхати далі до Тусона, щоб повідомити шукачці останні відкриття?

Думка була такою нестерпною, що порожній шлунок запротестував. Зціпивши зуби, я машинально натиснула на гальмо. Шини вискнули, авто зупинилося просто посеред дороги. На щастя, позаду не було машин — ніхто в мене не врізався. Ніхто й не зупинився, аби мені допомогти. Автострада була безлюдною. Сонце розжарювало асфальт, від чого він мерехтів і місцями був невидимий.

Хіба маю я почуватися зрадницею, бо роблю те, що мені належить робити? У моїй рідній мові, істинній мові душ, якою розмовляли тільки на нашій рідній планеті, на Почині, не було слова для понять «зрада» або «зрадник». І навіть поняття «вірність» там не існувало, тому що без існування антоніма воно неможливе.

Та все ж я відчувала глибоку провину на саму лише думку про шукачку. Не можна розповідати їй те, що я знаю, це неправильно. Неправильно?! Я суперечу сама собі. От якби я зупинилася і піддалася на звабливі пропозиції носительки, тоді б це була справжня зрада. Так не можна. Я — душа.

Проте я знала, чого хочу. Жадаю понад усе, чого бажала за вісім життів свого існування. Коли я примружилася від сонця, перед очима затанцював образ Джаредового обличчя — і то був не спогад Мелані, а мій спомин її спогаду. В цю мить вона нічого мені не показувала, її присутність у свідомості була заледве помітна. Уявляю, як вона тамує подих, чекаючи, яке рішення я прийму.

Я не можу відокремити себе від бажань свого тіла. Це я, більш ніж мені того хочеться. Чиї то бажання: мої чи його? І яка тепер різниця?

У дзеркалі заднього огляду я побачила, як десь удалині у променях сонця зблиснув автомобіль.

Я поставила ногу на газ і повільно покотилася до крамнички в затінку гори. Мені залишалося тільки одне.

Розділ 10

Поворот

Задзвонив електричний дзвоник, сповіщаючи про нового відвідувача цілодобової крамниці. Я винувато сіпнулась і сховала голову за полицями з товаром.

«Припини вдавати злочинницю», — мовила Мелані.

«Нічого я не вдаю», — буркнула я у відповідь.

Від холодного поту, що виступив на долонях, мені стало зимно, хоча у маленькому приміщенні було спекотно. Великі вікна пропускали забагато сонця, і гучний трудяга-кондиціонер не встигав його охолоджувати.

«Котрий?» — запитала я.

«Більший», — відповіла вона.

Я схопила брезентовий рюкзак, один із двох в асортименті, який на вигляд вміщав більше, ніж я могла підняти. Потім обійшла прилавок — на полицях стояли пляшки з водою.

«Літрів з десять ми донесемо, — вирішила Мелані.— Цього стане на три дні пошуків».

Я глибоко вдихнула, намагаючись переконати себе, що не йду в неї на повідку. А просто намагаюся зібрати якнайбільше інформації, от і все. А коли матиму цілісну картину, тоді до когось звернусь — можливо, до іншого шукача, не такого осоружного, як шукачка, що дісталася мені,— і передам інформацію. Я просто хочу довести справу до кінця.

Моя невдала спроба збрехати собі була такою жалюгідною, що Мелані навіть оком не зморгнула. Мабуть, шукачка має рацію: для мене все вже втрачено. Треба було брати квиток на літак.

«Втрачено? Коли б то! — забурчала Мелані.— Я досі не можу примусити тебе робити щось проти твоєї волі. Та я навіть руки не можу підняти!» — розчаровано побивалася вона.

Я поглянула на руку: замість потягнутися по пляшку води, як того хотілося Мелані, рука непорушно висіла біля стегна. Я відчувала нетерпіння Мелані, її нестримне бажання рухатися. Знову бути на ногах, знову бігати, ніби моє існування було просто тимчасовою перешкодою, сезонним явищем, змарнованим часом. Мелані на це тільки подумки пирхнула і повернулася до справи.

«Ну ж бо! — понукала вона мене, — ходімо вже! Скоро стемніє».

Зітхнувши, я зняла з полиці запакований в поліетилен блок пляшок із водою. Ще б трохи, і він би гепнувся на підлогу, та я вчасно його спіймала. Відчуття було, ніби руки от-от відірвуться.

— Ти знущаєшся з мене! — вигукнула я.

«Тихше!»

— Прошу? — відгукнувся низенький сутулий чоловік — інший покупець — з того кінця ряду.

— М-м-м… нічого, — пробурмотіла я, відводячи погляд убік. — Не уявляла, що вода така важка.

— Допомогти? — запропонував він.

— Ні, ні,— гарячково відповіла я. — Просто візьму меншу упаковку.

Він повернувся до полиці з картопляними чипсами.

«Ні, не візьмеш, — Мелані не відступала. — Я й важче тягала. А ти хочеш, аби все було легко, Вандрівнице», — додала вона роздратовано.

«Вибач», — неуважливо мовила я, заскочена тим, що вона вперше назвала мене на ім’я.

«Коліном підтримуй».

Я відчайдушно боролася з упаковкою води, міркуючи, скільки зможу її пронести. Принаймні вдалося дотягнути її до каси. З величезним полегшенням я гепнула її на прилавок. Кинувши на воду рюкзак, я ще додала коробку шоколадного печива, пончики й пачку чипсів, що стояли на полиці поблизу каси.

«В пустелі вода набагато важливіша за їжу, крім того, ми стільки не донесемо…»

«Я голодна, — перебила її я, — а це не важке».

«Що ж, спина твоя! — роздратовано буркнула вона, а потім наказала: — Візьми карту».

Я поклала те, що вона хотіла — топографічну карту місцевості, на прилавок до решти краму. Реквізит для її шаради.

Касир, сивий чоловік з уже заздалегідь наготовленою усмішкою, пробиваючи коди товарів, мило запитав:

— Ідете в похід?

— Тут чудова гора.

— Маршрут починається он там, — тицьнув він пальцем.

— Я знайду, — квапливо пообіцяла я, стягуючи непоступливий вантаж із прилавка.

— Спускайтеся до темряви, юна леді. Бо заблукаєте.

— Певна річ.

Мелані готова вже була з’їсти цього доброго літнього дядечка.

«Він дуже милий. Щиро переживає, аби зі мною нічого не сталося», — нагадала я їй.

«Які ви всі повільні! — її роздратування зростало. — Хіба тебе не вчили, що не можна балакати до незнайомців?»

Я відчула укол провини: «У нас не буває незнайомців».

«Так дивно, що не треба платити, — зронила Мелані, змінюючи тему. — Навіщо тоді пробивати товари?»

«Заради обліку, звісно. Продавець же не може пам’ятати все, що ми взяли, коли дозамовлятиме крам. Крім того, який сенс у грошах, коли всі абсолютно чесні? — (Я знову відчула докори сумління, і цього разу так сильно, що аж боляче стало). — Окрім мене, звичайно».

Стурбована глибиною моїх почуттів, Мелані від них відмежувалася. Певно, боялася, що я передумаю. Натомість зосередилася на пристрасному бажанні бігти геть, рухатися до своєї мети. Адреналін передався мені, і я прискорила ходу.

Доволікши свою ношу до автівки, я нахилилася, аби поставити її на землю біля пасажирських дверцят.

— Дозвольте вам допомогти.

Від несподіванки я рвучко випросталась. Біля мене, з пакетом у руках, стояв покупець із крамниці.

— О… дякую, — нарешті вичавила я, відчуваючи, як несамовито гепає у вухах пульс.

Ми напружено чекали — Мелані скулилась, ніби готуючись тікати, — поки чоловік завантажував наші надбання в машину.

«Чого ти боїшся? Він також просто ввічливий».

Але Мелані й далі недовірливо за ним спостерігала.

— Дякую, — сказала я, коли він зачинив дверцята.

— Будь ласка.

Не озираючись, він попрямував до свого автомобіля. Я сіла за кермо і підхопила пачку картопляних чипсів.

«Роздивляйся карту, — звеліла Мелані.— Почекай, поки він не зникне з поля зору».

«Ніхто за нами не стежить», — запевнила я її, але, зітхнувши, однією рукою розгорнула карту, а другою вкидала до рота чипси. Непогано було б дізнатися, куди ми прямуємо.

«Куди ми прямуємо? — так і запитала я. — Ми знаємо, де відправна точка. Що далі?»

«Роззирнися, — наказала вона. — Якщо звідси його не видно, то спробуємо з південного боку гори».

«Кого його?»

Вона показала мені картинку з її спогадів: ламаний зиґзаґоподібний орієнтир, чотири кути гострі, а п’ятий чудернацьки зрізаний, наче хтось його надламав. Тепер я побачила його, як належить: зубчасте гірське пасмо з чотирма стрімкими вершинами, а п’ята ніби надламана…

Повернувшись обличчям на північ, я обвела поглядом обрій зі сходу на захід. Все було так просто, ніби й не насправді. Мов я вигадала той малюнок уже потому, як побачила силует гори, що здіймався над виднокругом на півночі.

«Воно! — Мелані ледь не співала від захвату. — Ходімо!» — вона спонукала мене вийти геть із машини, стати на ноги, рухатися.

Я похитала головою, знову схилившись над картою. Гірське пасмо було так далеко, що я навіть не могла сказати, скільки до нього миль. Нізащо не піду зі стоянки пішки в порожню пустелю, хіба що зовсім не буде вибору.

«Будьмо розважливі», — подумала я, проводячи пальцем уздовж тоненької лінії на карті — безіменної дороги, що за декілька миль на схід відділялася від автостради і йшла в напрямку гір.

«Гаразд, — поштиво погодилася Мелані.— Що швидше, то краще».

Ми без проблем знайшли ґрунтівку, що блідим шрамом вирізнялася серед ріденьких чагарників і завширшки ледве вміщала одне авто. За браком подорожніх ґрунтівка, певно, густо б заросла травою у будь-якій іншій місцевості з пишною рослинністю. Але не в пустелі, де травам потрібні десятиліття, аби оговтатися від такого насилля. В’їзд перекривав іржавий ланцюг, прибитий до дерев’яного стовпчика з одного боку й обв’язаний навколо такого ж стовпчика з другого. Я метнулась і відв’язала ланцюг, купкою покинувши його біля першого стовпа, а потім стрибнула в автомобіль, сподіваючись, що ніхто в цій глушині не проїжджатиме повз і не зупиниться, аби мені допомогти. На щастя, поки я з’їжджала на ґрунтівку і відв’язувала ланцюг, автострада була порожня.

Ми обидві відчули полегшення, коли з-під коліс зник асфальт. Я раділа, що більше не треба нікого обманювати — чи то словом, чи то мовчанням. На самоті я почувалася не такою зрадницею.

Мелані посеред пустелі була як риба у воді. Вона знала, як називається кожна колючка, і мугикала до себе їхні назви, вітаючи їх, наче старих друзів.

«Чапарель, фук’єрія, опунція, мескіт…»

Удалині від автостради, від цивілізації, пустеля вдихнула в Мелані нове життя. Хоч вона й цінувала прудкість автомобіля, який підстрибував на кожній ямці — як на таке бездоріжжя, машина занизька, — проте до нестями жадала простувати на своїх двох, підстрибом гнати крізь безпечну спеку пустелі.

Нам, мабуть, таки доведеться пройтися пішки, і швидше за все, раніше, ніж я б воліла, але я вельми сумніваюся, що Мелані задовольниться. Я відчувала в нутрі справжню жагу. Свободу. Прагнення рухатися у звичному ритмі свого широкого кроку, куди заманеться Мелані. На якусь мить я уявила, як це — бути ув’язненою у власному тілі. Сидіти всередині, але не мати змоги ні на що впливати. Опинитись у пастці. Не мати вибору.

Намагаючись відігнати подалі такі думки і позбутися змішаного почуття жаху і жалю, я зосередилася на вибоїстій дорозі. Ще жоден носій не змушував мене відчувати провину за те, ким я є. Звісно, ніхто з них не мав змоги поскаржитися.

Сонце вже сідало на маківки західних пагорбів, коли в нас виникло перше непорозуміння. За довгими тінями, що спліталися на дорозі в химерні візерунки, стало важче оминати горби та вибоїни.

«Он він!» — радісно заспівала Мелані, побачивши далеко на сході гірське пасмо — плавну лінію гір, із різким підвищенням посередині, наче хтось тонким довгим пальцем тицяв у небо.

Мелані поривалася негайно в чагарники, і їй було байдуже, чого це могло коштувати машині.

«Може, спочатку дістанемося першого орієнтира?» — охолодила її я. Вузенька ґрунтівка петляла у більш-менш потрібному напрямку, і мені було страшно її полишати. Як іще я можу повернутися до цивілізації? Чи повороту немає?

В мить, коли сонце торкнулося темного зиґзаґу обрію на заході, я уявила шукачку. Що вона подумає, коли я не з’явлюсь у Тусоні? У пориві радості я голосно розсміялася. Мелані теж сподобався образ розлюченої шукачки. Скільки часу знадобиться шукачці, аби повернутися до Сан-Дієго й розвідати, чи це бува не розіграш, замислений з метою її позбутися? А як вона діятиме далі, коли мене там не виявиться? Коли мене не виявиться ніде?

Важко сказати, коли я сама не знаю, де буду в ту мить.

«Дивись, висохле річище. Достатньо широке для машини — їдьмо по ньому», — квапила мене Мелані.

«Нам хіба в цьому напрямку?»

«Скоро стемніє, і нам доведеться зупинитися. Ти марнуєш час!» — від досади вона без голосу скрикнула.

«Або бережу його, якщо я права. Крім того, це ж мій час, чи не так?»

Вона відповіла не словами, а натомість потягнулася до зручного річища.

«З нас двох усе роблю я, тож і робитиму це по-своєму».

Мелані безслівно вилаялася.

«Краще покажи мені решту орієнтирів, — запропонувала я. — Може, до сутінків іще щось розгледимо».

«Ні,— відтяла вона. — Тут буде по-моєму».

«Ти як дитина».

У відповідь — мовчання. Я тримала курс на чотири гострі вершини, і Мелані зажурилася.

Коли сонце зникло за пагорбами, усе навколо раптово заполонила ніч. Ще секунду тому пустеля була помаранчевою від призахідного сонця, а за мить вона вже чорна. Я скинула швидкість, намацуючи на панелі приладів кнопку фар.

«Ти що, здуріла? — засичала Мелані.— Ти хоч уявляєш, як видно фари в пустелі? Нас точно хтось помітить».

«То що робити?»

«Сподіватися, що сидіння розкладаються».

Я не глушила двигун — може, є варіанти, окрім спання в машині посеред чорної порожнечі нічної пустелі. Мелані терпляче чекала, переконана, що варіантів немає.

«Це божевілля, ти знаєш, — мовила я до неї, ставлячи машину на ручне гальмо і виймаючи ключ із замка. — Уся наша задумка божевільна. Тут нікого немає і не може бути. Ми нічого не знайдемо. І при цьому безнадійно заблукаємо». Я інстинктивно відчувала небезпеку — як можна бродити посеред спекотної пустелі без жодного запасного плану і можливості повороту! Я знала, що Мелані усвідомлює загрози краще за мене, проте подробиці вона вирішила приховати.

На мої звинувачення вона не відповідала. Мої страхи її не хвилювали. Я розуміла, що вона ліпше до смерті блукатиме пустелею, ніж повернеться до мого попереднього життя. Навіть якби його не псувала шукачка, пустеля для Мелані була ріднішою.

Я відкинула сидіння до межі. Назвати його зручним було важко. Сумніваюся, що зможу заснути, але я не дозволяла собі думати, і в голові було порожньо. Мелані також мовчала.

Я заплющила очі. І майже не відчувши відмінності між чорнотою заплющених повік і темрявою безмісячною ночі, з несподіваною легкістю поринула в забуття.

Розділ 11

Спрага

— Гаразд, ти мала рацію! — промовила я уголос. Навкруги не було нікого — нас не підслухають.

У відповідь Мелані не хизувалася: «А я ж тобі казала!» Принаймні не словами. Проте у її мовчанці я відчула обвинувачення.

Я досі не хотіла полишати машину, хоча тепер у цьому не було ніякого сенсу. Коли закінчилося пальне, вона ще трохи прокотилася за інерцією і заїхала носом у вимоїну, яку по останній рясній зливі залишив бурхливий потік. Крізь лобову шибку я оглянула широку пустельну рівнину й відчула, як панічно стиснувся шлунок.

«Треба йти, Вандрівнице. Стає спекотніше».

Якби я не змарнувала понад чверть баку пального, вперто намагаючись під'їхати до другого орієнтира впритул — тільки щоб дізнатися, що так третього орієнтира взагалі не видно, розвернутись і поїхати назад, — ми б уже далеко просунулися уздовж піщаного річища і були б набагато ближчими до наступної цілі. Через мене тепер ми змушені подорожувати пішки.

Розмірено й неквапливо я пляшку по пляшці переклала воду в рюкзак, а потім так само повільно вкинула туди рештки печива. Мелані раз у раз мене підганяла. Її нетерплячість заважала думати, не давала ні на чому зосередитись. Ніби з нами от-от щось трапиться.

«Ну ж бо, ну ж бо, ну ж бо», — торочила вона, аж поки я, незграбно хитаючись від вагою ноші, не вилізла з авта. Випроставшись, я відчула простріл болю у спині. Пекло від скоцюрбленого спання в машині, а не від ваги рюкзака — він виявився не таким уже й важким, якщо його завдати на плечі.

«Тепер замаскуй автомобіль», — наказала Мелані, малюючи переді мною колючі віти найближчих чапарелевих кущів і пустельних акацій, які я маю поскладати на сріблястому даху машини.

«Навіщо?»

В її тоні прозвучав натяк на мою нетямущість: «Щоб нас не знайшли».

«А якщо я хочу, щоб нас знайшли? А якщо, крім спеки та пилюки, тут нічого немає? Ми не зможемо повернутися додому!»

«Додому?» — перепитала вона, жбурляючи в мене непривітні картинки порожнього помешкання в Сан-Дієго, нестерпний образ шукачки, кружечок на карті, що позначав Тусон, і… короткий уривок щасливішого спогаду про червоний каньйон, який випадково прослизнув у добірку.

«Оце він, твій дім?»

Я повернулася спиною до машини, ігноруючи розпорядження Мелані. Я вже й так схибила чимало разів. Не збираюсь відмовлятися від останньої надії на порятунок. Можливо, хтось знайде авто, а з ним і мене. Будь-якому рятувальнику я зможу легко і чесно пояснити, як тут опинилася: «Заблукала. Збилася з дороги… втратила самовладання… здоровий глузд».

Спершу я керувалася річищем, ступаючи широко, дозволивши тілу рухатись у його звичному ритмі. Не так, як я ходила з дому до університету, — зараз це була зовсім не моя хода. Але вона пасувала цій суворій рівнині; тіло нестримно несло мене вперед зі швидкістю, яка не могла не дивувати, аж поки я до неї не звикла.

— А що було б, якби я поїхала не машиною? — міркувала я вголос, міряючи кроком безлюдну пустелю. — Що якби цілитель Брід не перебрався з Чикаго? Що якби мій маршрут не пролягав так близько від них?

І знову ця нав’язлива, спокуслива думка про те, що Джаред і Джеймі десь отут, у цьому безлюдному місці. Саме через неї було неможливо зректися безумного плану.

«Не знаю, — сказала Мелані,— мабуть, рано чи пізно я б усе одно зробила спробу, просто поки поблизу були інші душі, я боялася. Та й досі боюся. Якщо я тобі довірюся, вони обидва можуть загинути».

На саму думку про це нам обом стало моторошно.

«Але тут, так близько від них… Я просто мусила спробувати, — і раптом вона заблагала, подумки падаючи переді мною навколішки. — Будь ласка, не скривдь їх. Будь ласка!»

— Я й не хочу… Я не знаю, чи здатна їх скривдити. Я радше…

Що? Радше помру сама? Ніж видам кількох заблудлих людей шукачці?

І знову ці думки навели жах на нас обох, проте відраза, яку я відчула, здалося, заспокоїла Мелані.

Коли річище почало занадто відхилятися на північ, Мелані запропонувала забути про рівну попелясту стежину і взяти прямий курс через пустелю на третій орієнтир — скелястий виступ на сході, що, мов палець, тицяв у безхмарне небо.

Сталося, як з автівкою: тепер я не хотіла полишати річище. Стежина виведе в разі чого на ґрунтівку, а ґрунтівка — назад на автостраду. Так, це милі й милі, не один день ходьби, проте якщо я зійду з річища, то офіційно віддамся на волю випадку.

«Май віру, Вандрівнице. Ми знайдемо дядька Джеба — або він розшукає нас».

«Якщо він досі живий, — докинула я, зітхаючи, і розгонистим кроком зійшла з доріжки в порослу чагарником пустелю, що здавалася геть однаковою в усіх напрямках. — Віра — поняття мені не знайоме. Я не знала, що підписалася на неї».

«Тоді сподівайся».

«На кого, на тебе?» — розсміялась я і відчула, як гаряче повітря обпекло мені горло.

«Лишень подумай, — мовила вона, змінивши тему розмови, — може, ми стрінемо своїх уже сьогодні ввечері».

Гостра туга була обопільна: два обличчя, чоловіче й дитяче, спливли як у моїх, так і в її спогадах. Тіло саме прискорило ходу, і мені здалося, це Мелані рухає мене вперед.

Спека дедалі посилювалася. Від поту коси приклеїлися до голови, а світло-жовта футболка неприємно прилипла до тіла. По обіді різкі пориви вітру заходилися жбурляти пісок мені в обличчя. Сухе повітря висушило піт, голова вкрилася зернистою піщаною шкоринкою, від тіла відліпилася футболка, тепер схожа на цупкий папір, просякнутий сіллю і висушений. Я йшла далі.

Воду я пила частіше, ніж того хотілося Мелані. Вона бурчала за кожен ковток, попереджаючи, що завтра вода нам знадобиться значно більше, ніж сьогодні. Проте сьогодні я й так забагато їй корилася, тож слухати її далі була геть не налаштована. І хлебтала воду щоразу, коли відчувала спрагу, тобто майже безперестанку.

Ноги бездумно несли мене вперед. Хрусткий тупіт супроводжував мене, як музика, тиха і заколислива.

В пустелі не було за що зачепитися оку: хиткі покручені кактуси були схожі, як дві краплі води. Одноманітність ввела мене у своєрідний транс — і лише обриси гір на тлі тьмяного вибіленого неба прив’язували мене до реальності. Що кілька кроків я зиркала на них, аж поки не вивчила їх так добре, що могла б намалювати наосліп.

Здавалося, що пейзаж застиг. Я раз по раз роззиралась у пошуках четвертого орієнтира, який Мелані показала мені лише сьогодні вранці,— великої куполоподібної вершини, з одного боку якої бракує шматочка, — ніби з кожним кроком панорама могла змінитись. Я сподівалася, що ця вершина — саме те, що ми шукаємо, і неймовірним щастям було б дістатися її швидко. Проте чуття мені підказувало, що Мелані ще щось притримує про запас, і кінець нашої подорожі ще небачено далеко.

Увесь день я тягала до рота шоколадне печиво і запізно збагнула, що з’їла останній шматочок.

Коли сіло сонце, ніч упала так само блискавично, як і минулого вечора. Мелані була до цього готова, зарані нагледівши нам привал.

«Ось тут, — сказала вона. — Слід триматись якнайдалі від опунції. Уві сні ти вовтузишся».

Я здригнулася, поглянувши на кактус, що в темряві здавався пухнастим, наче закутаним у шубку, — так густо він був обтиканий білими колючками.

«Ти хочеш, аби я спала на землі? Просто тут?»

«У тебе є інші варіанти? — Мелані, відчувши мою паніку, пом’якшила тон, ніби співчуваючи: — Тут краще, ніж у машині. Принаймні рівно. Крім того, зараз надто спекотно, аби якісь тварі відчули тепло тіла і…»

— Тварі? — скрикнула я. — Тварі?

У спогадах Мелані спалахнули короткі, але дуже неприємні кадри з потворними комахами та покрученими зміями.

«Не хвилюйся, — вона спробувала мене заспокоїти, коли я стала навшпиньки, рятуючись від небезпеки, що могла ховатися в піску, і видивляючись у темряві який-небудь сховок. — Тебе ніхто не потурбує, доки ти перша його не зачепиш. Зрештою, більшого за тебе тут немає нікого».

Ще один спогад — мов спалах: койот, некрупний ссавець із родини псових, який здебільшого харчується падаллю.

— Чудово, — застогнала я, падаючи навколішки, хоча страх перед чорною землею під ногами ще не минув. — Загинути від зубів дикого собаки! Хто б міг подумати, що все скінчиться так… банально? Так смішно. Це ж як пазурзвір із Планети Туманів. Принаймні смерть від його зубів не буде позбавлена гідності.

Мелані відповіла мені таким тоном, аж я уявила, що вона закотила очі: «Припини поводитись, як дитина. Ніхто тебе не з’їсть. А тепер лягай на землю і трохи відпочинь. Завтра буде важче, ніж сьогодні».

— Спасибі за оптимістичне передбачення, — пробурчала я. Вона скоро перетвориться на тирана. Це нагадало мені людську приказку: «Дай йому палець, він і руку відкусить!» Але втома моя була більшою, ніж мені здавалося, тому, неохоче опустившись на землю, я не змогла протистояти бажанню розлягтися на грубому піщанику й заплющити очі.

Здавалося, що ранок настав за лічені хвилини, сліпуче-яскравий і спекотний, і тіло моє заросилося потом. Прокинувшись, я збагнула, що вся — в пилюці й камінцях, а права рука, що лежала піді мною, затерпла. Обтрусившись, я потягнулася до рюкзака по воду.

Мелані це не сподобалося, проте я на неї не зважала. Покопирсавшись серед своїх запасів у пошуках напівспустошеної пляшки, з якої пила востаннє, я побачила реальний стан справ. З наростаючою тривогою я почала рахувати. Рахувала двічі. Порожніх пляшок було на дві більше, ніж повних. Я вже випила понад половину свого запасу води.

«А я казала, що ти забагато п’єш!»

Нічого не відповівши, я завдала на спину рюкзак, проте води не пила. У роті було просто жахливо — все пересохло, відчувався смак піску і жовчі. Я спробувала не звертати на це уваги, припинити вичищати своїм заржавілим язиком пісок із-поміж зубів, а натомість рухатись далі.

Коли сонце підбилося вище і стало присмалювати спекотніше, у шлунку стало ще гірше, ніж у роті. Він періодично стискався і скорочувався, вимагаючи їжі, а її все не було. Близько полудня відчуття з неприємного перетворилося на болісне.

«Дрібниці,— мовила Мелані з кривою посмішкою в голосі.— Ми й голодніші бували».

«Це ти бувала», — різко відповіла я. Зараз мені не хотілося бути слухачем її стражденних спогадів.

Мене вже охоплював відчай — і тут… Я звично і байдуже позирнула на обрій, і з низького північного пасма гір до мене стрибнув купол-цибулина. Частина, якої бракувало, зоддалік видавалася лише невеликою ум’ятиною.

«Вже близько, — вирішила Мелані, пожвавившись. Я радісно повернула на північ, кроки стали ширшими. — Видивляйся наступний».

Вона пригадала для мене ще один орієнтир, і я одразу завертіла головою на всі боки, хоча знала, що для нього ще зарано.

Маршрут пролягав на схід, потім на північ, на схід і знову на північ.

Ентузіазм, що наповнив мене після останньої знахідки, штовхав мене вперед, незважаючи втому в ногах. Мелані підтримувала мене, чим могла: підбадьорювала, коли я сповільнювала ходу, думала про Джареда і Джеймі, коли я занепадала духом. І хоча в горлі так пересохло, наче воно от-от розтріскається, я невпинно рухалася вперед, чекаючи, поки Мелані дозволить зробити ковток води.

Варто відзначити, що я пишалася власною силою і витримкою. Коли ноги мої знову ступили на ґрунтівку, втоптана дорога здалася мені справжньою винагородою"! Вона пролягала на північ, куди нам і треба, проте Мелані вперлася: «Вона мені не подобається».

Дорога вузенькою смужкою звивалася поміж чагарників, і крім утоптаної рослинності, нічого не вирізняло її з-поміж решти пустелі. Старі сліди шин викликали в мене подвійну депресію.

«Коли дорога піде не в тому напрямку, ми звернемо, — сказала я, уже ступаючи між старі відбитки шин. — Це легше, ніж продиратися чапарелевими заростями і пильнувати, щоб не наразитися на опунцію».

Мелані нічого не відповіла, проте через її тривогу й мені було лячно. Я продовжувала пошуки наступного орієнтиру — двох однакових вулканічних вершин у формі ідеальної літери «М» — і стала ще ретельніше прочісувати поглядом пустелю.

А відтак, подвоївши пильність, я побачила сіру пляму на виднокраї ще до того, як змогла розібрати, що то таке. Спочатку я подумала, що то мені ввижається: пісок застилав очі. Як на гору, колір був дивний, а як на дерево, форма занадто масивна. Я примружилась, придивляючись і будуючи здогадки, а потім кілька разів кліпнула.

І пляма раптом набула чітких форм — вона була ближче, ніж мені здавалося. Якийсь будинок чи сарай, маленький і потьмянілий від негоди.

Мелані так запанікувала, що я зіскочила з вузенької ґрунтівки в сумнівне укриття ріденького чагарнику.

«Спокійно, — мовила я до неї,— я впевнена, що тут ніхто не живе».

«Хто тобі сказав?» — Мелані опиралася так сильно, що я мусила зосередити всю свою волю на ногах, аби мати змогу їх переставляти.

«А хто б тут замешкав? Ми, душі, живемо в суспільстві», — сказавши це, я відчула у своєму голосі гіркоту і чудово втямила, звідки вона там узялася. А все через те, де я зараз перебувала, — у центрі безкрайого ніщо в прямому й переносному сенсі. Чому я більше не належу до суспільства душ? Чому й не хочу належати? Може, я ніколи й не була частиною спільноти, що вважалася моєю, і саме тому постійно змінювала планети? Чи завжди я була аномалією, чи це Мелані так на мене вплинула? Що зробив зі мною цей світ — змінив чи розкрив мою справжню сутність?

Мелані не була налаштована чекати, поки я завершу самокопання. Вона хотіла, аби ми якнайдалі забралися від будинку, і що швидше, то краще. Й думки перепліталися з моїми і виштовхували їх, перешкоджаючи моєму самоаналізу.

«Заспокойся, — наказала я, намагаючись зосередитися на власних думках і відокремити себе від Мелані.— Якщо тут хтось і мешкає, то тільки люди. Повір мені: поміж душ немає відлюдників. Може, твій дядько Джеб…»

Вона рішуче відкинула це припущення: «Ніхто б не вижив у такому відкритому місці. Твої одноплемінники ретельно вишукують будь-які ознаки мешкання. Хто б тут не жив, давно утік або перетворився на ваших. Дядько Джеб знайшов би краще місце для сховку».

«Якщо мешканці перетворилися б на наших, — запевнила я її,— вони б пішли геть. Тільки люди ведуть такий спосіб життя…» — раптом злякавшись, я обірвалася на півслові.

«Що таке?» — насторожившись через мій переляк, Мелані завмерла, перебираючи мої думки в пошуках того, що могло мене так настрахати.

Але в думках моїх не було нічого нового. «Мелані, а що як тут є інші люди — окрім дядька Джеба, Джареда і Джеймі? Що буде, якщо нас знайде хтось інший?»

Вона повільно пропустила крізь себе цю думку, обмірковуючи її з усіх боків. «Так, ти маєш рацію. Вони нас уб’ють. Без сумніву».

Я зробила спробу ковтнути, слиною змити присмак страху в пересохлому роті.

«Нікого іншого немає. І не може бути, — міркувала тим часом Мелані.— Ваші занадто доскіпливі. Вижити міг тільки той, хто умів ховатися. Тож ходімо і перевірмо — ти певна, що там немає твоїх, а я певна, що там немає моїх. Можливо, ми там щось знайдемо, що можна було б використати як зброю».

Мені стало моторошно, коли вона уявила гострі ножі та замашні ломи. «Жодної зброї!»

«Ух! І як тільки такі безхребетні створіння змогли нас перемогти?»

«Хитрістю й чисельністю. Будь-хто з людей, навіть діти, в сотні разів небезпечніший за будь-кого з душ. Ви — як той терміт у мурашнику. А нас мільйони, ми працюємо разом у бездоганній гармонії заради досягнення спільної мети».

І знову, описуючи нашу єдність, я відчула тривогу й розгубленість. Хто я насправді?

Тримаючись чапарелевих кущів, ми наблизились до невеличкої споруди. За всіма ознаками вона була схожа на будинок, звичайнісіньку маленьку хижку обіч дороги, без жодного натяку на інше призначення. Проте чому вона стоїть тут? Загадка; тут-бо нема нічого, крім спеки та порожнечі.

Ніщо не вказувало на чиюсь присутність. Дверна рама без дверей зяяла чорнотою, і лише декілька уламків шибок іще стирчали у порожніх вікнах. На ґанок намело піску, пісок навіть пересипався за поріг. Сірі перехняблені стіни, здавалося, похилились од вітру, ніби він постійно дув ув одному напрямку.

Нерішуче наблизившись до одвірка без дверей, я змушена була себе заспокоювати, повторюючи подумки, що ми тут самі — як і цілісінький день сьогодні, як і вчора.

Темний прямокутник входу вабив мене. Затінок, який він обіцяв, переборов мій страх. Я й далі уважно дослухалася, проте ноги вже несли мене вперед швидкими впевненими кроками. Перескочивши поріг, я швидко притулилася спиною до стіни. То був інстинкт — рефлекс, набутий Мелані за час бурлакування. Засліплена чорнотою, я трохи постояла так, завмерши, і почекала, поки пристосуються очі.

Як ми і передбачали, хижка виявилася порожньою. Всередині ознак мешкання було не більше, ніж зовні. Посеред кімнати на двох уцілілих ногах стояв, похилившись додолу, стіл, біля нього — один-єдиний іржавий стілець. Крізь великі діри в спорохнявілому закуреному килимі прозирав бетон. Одну зі стін окупувала кухонька: поїдена іржею раковина, сервант без кількох дверцят і невисокий, розчахнутий навстіж холодильник, що виставив напоказ свої чорні запліснявілі нутрощі. Біля дальньої стіни тулився каркас від канапи, на якому не лишилося жодної подушки. Трохи перекосившись, але не падаючи, над канапою досі висіла рамка з картиною — собаки грають у покер.

«Затишно, — подумала Мелані цілком щиро. Полегшення, яке вона відчула, було надто великим і не лишило місця для глуму. — Оздоблено навіть краще, ніж твоє помешкання».

Я вже прямувала до раковини.

«Помрій», — промовила добрячка Мелані.

Певна річ, тягнути воду до цього безлюдного місця було б марнотратством. Душі б ніколи не пропустили повз очі таку аномалію. Але я досі крутила старезні крани. Один, наскрізь іржавий, відламався просто в моїй руці.

Потім я повернулася до серванта й, аби все ретельно обдивитися, опустилася навколішки на бридкий килим. Щоразу, відчиняючи дверцята, я сахалася, боячись сполохати котрогось із отруйних мешканців пустелі в його лігвищі.

Перша шафка виявилася порожньою, без задньої стінки — проглядали дерев’яні рейки окільної стіни. Друга була без дверцят, проте в ній лежав стосик старих газет, густо вкритий пилюкою. Обтрушуючи порох на ще дужче запилену підлогу, я витягла одну з газет і прочитала дату.

«Ще з людських часів», — зазначила я, хоча для того, щоб це визначити, дата була непотрібна.

«ЧОЛОВІК СПАЛИВ ЗАЖИВО ТРИРІЧНУ ДОЧКУ», — кричав до мене заголовок, під яким була розміщена фотографія білявої дівчинки-янголятка. То була не перша сторінка — жахливих деталей було недостатньо, аби зі статті зробили передовицю. У нижньому куті сторінки вмістили світлину чоловіка, якого вже два роки, ще до виходу номера, розшукували за вбивство дружини і двох дітей. У статті розповідалося, що чоловіка начебто бачили в Мексиці… Через водіння у нетверезому стані двоє людей загинуло і троє поранено… У старій кримінальній справі висунуто нову версію: відомий місцевий банкір учинив самогубство… Після вимушеного зізнання розбещувач дітей опиняється на свободі… Убитих домашніх тварин викинули в бак для сміття…

Охоплена жахом, я мерщій згорнула газету і запхнула її назад до темної шафи.

«То були винятки, а не правило», — тихо подумала Мелані, намагаючись не дати моєму жаху просочитися у її спогади про ті роки і перефарбувати їх.

«Тепер ти розумієш, чому ми захотіли змінити ваш світ на краще? І що змусило нас думати: ви, можливо, не заслуговуєте на красу цієї планети?»

Її відповідь сочилася отрутою: «Якщо ви хотіли очистити планету, то могли б просто здмухнути все з її поверхні».

«Попри те, що там вигадують ваші письменники-фантасти, у нас немає потрібних технічних засобів».

Мій жарт не здався Мелані смішним.

«Крім того, — додала я, — навіщо марнувати таке добро? Це чарівна планета. Окрім цієї нестерпної пустелі, звісно».

«Саме так ми й утямили, що ви вже тут, — сказала вона, пригадуючи моторошні заголовки. — Коли у вечірніх новинах почали показувати саму лише солодкаву світську хроніку, коли педофіли й наркомани стали шикуватися в черги біля лікарень, аби добровільно стати на облік, коли довкола запанувало ідеальне суспільство, ось тоді ми зрозуміли, що до цього свою руку приклали ви».

«Які жахливі зміни!» — іронічно мовила я, зазираючи до іншої шафки. Потягнувши на себе задубілі дверцята, я зрозуміла, що натрапила на золоту жилу.

— Крекери! — вигукнула я, хапаючи вилинялу, вицвілу коробку солоних крекерів. За нею ховалася ще одна коробка з печивом — на вигляд така, мов на неї хтось наступив.

«Дивись!» — вигукнула Мелані, подумки показуючи натри запилені пляшки з-під хлору в глибині шафки.

«Нащо тобі хлор? — запитала я, уже дорвавшись до коробки з крекерами. — Хлюпнути ним комусь в очі? Чи гримнути когось по голові пляшкою?»

На моє щастя, крекери, хоч і розчавлені й покришені, досі були в пластикових упаковках. Я розірвала одну і почала витрушувати крихти собі до рота, ковтаючи їх непрожованими. Не могла дочекатися, поки вони потраплять у шлунок.

«Відкоркуй пляшку і понюхай, — звеліла Мелані, ігноруючи мої саркастичні запитання. — Татко зберігав так у гаражі воду. Залишки хлору не давали їй протухнути».

«Одну хвилинку», — впоравшись з однією упаковкою крекерів, я перейшла до другої. Вони були черстві як камінь, проте порівняно зі смаком у мене в роті здавалися справжньою амброзією. Упоравшись із третьою пачкою, я відчула, як сіль роз’їдає мої потріскані губи і кутики рота.

Я потягнулася по одну з пляшок із-під хлору, сподіваючись, що Мелані має рацію. Мої руки так ослабли, що майже не слухалися і ледве змогли підняти пляшку. Це стривожило нас обох. Наскільки погіршився наш стан? Як далеко ми ще зможемо пройти?

Кришечка на пляшці сиділа так міцно, наче зрослася з нею. Зрештою я відкрутила її зубами. Понюхала вміст дуже обережно, не воліючи знепритомніти від випарів хлору. Проте хімічний запах був ледве чутний. Я вдихнула глибше. Так, то була вода. Застояна, затхла, але все одно вода. Я зробила невеличкий ковток. Не свіже гірське джерело, та все ж непогано. Я жадібно припала до пляшки.

«Досить», — сказала Мелані, і я мусила підкоритися. Хоча ці запаси і впали нам із неба, проте було б нерозсудливо так їх прогайнувати. Крім того, тепер, коли сіль уже не пекла, мені знову хотілося їсти. Я повернулася до коробки з печивом і злизала три розчавлені шматочки з внутрішнього боку обгортки.

Остання шафка виявилася порожньою.

Щойно муки голоду трохи втамувалися, нетерплячість Мелані почала проникати в мої думки. Цього разу я не опиралася: швидко переклала свої знахідки в рюкзак, викинувши порожні пляшки в раковину, аби звільнити місце. Тара з-під хлору була важкою, але то була приємна вага. Вона означала, що цієї ночі я не ляжу спати в пустелі просто на землю голодною і спраглою. Відчувши, як глюкоза влила в жили енергію, я вискочила надвір, у яскравий день.

Розділ 12

Помилка

— Неймовірно! Ти схибила! Не може бути!

Я дивилася вдалечінь, не вірячи своїм очах, і відчувала, як підкошуються від жаху ноги.

Вчора вранці я з’їла на сніданок останнє розчавлене печиво. Учора опівдні я знайшла подвійну вершину і знову повернула на схід. Мелані, як і обіцяла, показала мені останній орієнтир, і я мало не стрибала від радості. Учора ввечері я випила останню краплину води. То був день четвертий.

Сьогодні зранку не лишилося нічого, окрім туманного усвідомлення пекучого сонця над головою і відчайдушної надії в серці. Час невпинно збігав, і я з наростаючою панікою вдивлялася в обрій у пошуках останнього орієнтира — довгого пасма столових гір, з обох боків позначеного тупими вершинами, що стояли там як вартові,— проте не бачила, де б він міг уміститися. Для такого пасма потрібен простір, але гірські масиви на захід і північ були густо вкриті гострими зубчастими піками, і я не уявляла, де поміж них міг заховатися відрізок плоскогір’я.

Ранок іще тільки займався, сходило сонце, сліплячи мені очі,— а я вже зупинилася, аби перепочити. Власна слабкість мене лякала. Болів кожен м’яз тіла, і це не від довгої ходьби. Я вже знала біль від фізичного перенапруження, біль від спання на землі, але цей біль був не схожий на жоден інший. Моє тіло зневоднювалося, і болем м’язи протестували проти такої тортури. Я знала, що довго так не витримаю.

Я розвернулася спиною на схід, аби на мить сховати обличчя від сонця.

Ось тоді я його й побачила. Довге рівне пасмо столових гір із виразними вершинами по боках. Так, то був він, наш останній орієнтир. Він лежав так далеко на захід, що видався мені міражем, який темною хмарою клубочився над пустелею. Кожен крок був у хибному напрямку. Останній орієнтир був так далеко, що ми стільки не пройшли за всю нашу подорож.

— Не може бути! — знову прошепотіла я.

Мелані закам’яніла у мене в голові, безсловесна і бездумна, відмовляючись сприймати нове відкриття. Обводячи очима безсумнівно знайомі обриси, я чекала на її реакцію, аж поки несподіваний тягар її горя не підкосив мене. Я впала навколішки, і мовчазний плач поразки Мелані залунав у мене в голові, ще поглиблюючи мій біль. Я уривчасто дихала, беззвучно, безслізно ридаючи. А тим часом за спиною в мене сонце здіймалося дедалі вище, занурюючи розжарені промені в моє темне волосся.

Аж коли моя тінь скоротилася до маленької плямки, до мене повернулося самовладання. Поволі, обережно я звелася на ноги. У шкіру на колінах уп’ялися гострі камінці. Та я навіть не стала їх обтрушувати. Я не зводила погляду з широкого плоскогір’я на заході, що увесь цей довгий спекотний ранок глузувало з мене.

А потім, не до кінця усвідомлюючи власні дії, я рушила вперед. Я тямила хіба одне: це рухаюсь я, а не хтось інший. Мелані згорнулася в моєму мозку в маленьку капсулу болю. Від неї не було жодної допомоги.

Трісь, трісь — хрустіли мої кроки по спеченій землі.

— Старий схиблений дурень! — пробурмотіла я сама до себе. У грудях дивно загриміло, і з горла вихопився хрипкий кашель. Потім кахикання посипалося справжнім тріскучим водоспадом, і вже коли в очах стало поколювати від сліз, які так і не приходили, я зрозуміла, що сміюся.

— Тут ніколи… ніколи… нічого не було! — вичавила я між приступами істеричного реготу. Ноги заплітатися, і я хиталася на ходу, наче п’яна.

«Ні,— сказала, випроставшись, Мелані — вона досі чіплялася за віру. — Це я зрозуміла неправильно. Це моя провина».

У відповідь я лише розсміялася. Звук віднесло поривом вітру.

«Чекай-но, чекай, — подумала вона, намагаючись відвернути мою увагу від злого жарту, який зіграла з нами доля. — Ти ж не думаєш… Не думаєш, що, можливо, і з ними сталося те саме?»

Її несподіване припущення обірвало мій нервовий сміх. Гаряче повітря застрягло у горлі, груди билися у приступі хворобливої істерики. Але нарешті дихання вирівнялося, і від мого сміху крізь сльози не лишилося й сліду. Інстинктивно очі стали прочісувати порожнечу пустелі у пошуках ознак того, що не я перша змарнувала життя у такий спосіб. Проте рівнина була неосяжною, і мій зір просто не зміг би угледіти… останки.

«Ні, звісно, ні,— Мелані уже почала заспокоюватися. — Джаред мудрий. Він би ніколи не вирушив сюди непідготовлений. Нізащо не наразив би Джеймі на небезпеку».

«Так, ти маєш рацію, — сказала я, намагаючись повірити у це так само, як і вона. — Впевнена, що таких дурнів, як ми, більше у цілому всесвіті не знайдеться. Джаред ніколи й не намагався щось тут шукати. Йому це, мабуть, і на думку не спадало. Шкода, що про тебе такого не скажеш».

А ноги тим часом несли нас уперед. Я ледве це усвідомлювала. Проте це ніщо порівняно з відстанню попереду. І навіть якби на помах чарівної палички ми раптом перелетіли до самого підніжжя плоскогір’я, це б нічого не змінило. Я була абсолютно впевнена, що там нічого немає. Ніхто там не чекає, аби нас урятувати.

— Ми помремо, — сказала я. Дивно, але в моєму захриплому голосі не було страху. Я лише констатувала факт. Сонце пече. Пустеля сохне. Ми помремо.

«Так», — Мелані теж була спокійною. Факт смерті було прийняти легше, ніж визнати, що ми помираємо через власну дурість.

— І тебе це не хвилює?

Перш ніж відповісти, вона поміркувала.

«Принаймні я помру, прямуючи до своєї мети. Я перемогла. Нікого не видала. Не скривдила. Зробила все можливе, аби знайти рідних. Постаралася дотримати обіцянку… Я помираю заради них».

Я нарахувала дев’ятнадцять кроків, перш ніж відповіла їй. Дев’ятнадцять інертних, даремних хрустів по піску.

— А заради чого помираю я? — знову відчула я поколювання у своїх знезводнених сльозових каналах. — Бо я заблукала, так? Через це?

Тридцять чотири хрусти минуло, перш ніж Мелані знайшла відповідь на моє запитання.

«Ні,— повільно сказала вона. — Я так не думаю. Мені здається… Здається, ти помираєш, щоб стати людиною, — в її думках промайнуло щось схоже на посмішку, коли вона збагнула підтекст своїх слів. — Після всіх планет і всіх носіїв, що в тебе за плечима, ти нарешті знайшла місце і тіло, заради якого готова померти. Гадаю, ти знайшла свій дім, Вандрівнице».

Десять хрустів.

Вже немає сили, аби розтулити рот. «Тоді кепсько, що я не можу зостатися тут на довше».

Відповіді я не розчула. Можливо, Мелані мене втішала. Милостиня за те, що я привела її сюди померти. Мелані перемогла; вона ніколи не здавалася.

Ноги підкошувалися. М’язи благали про помилування, ніби пощадити їх було у моїй владі. Я вже ладна була впасти просто тут, але Мелані, як завжди, була впертішою за мене.

Тепер я відчувала її не лише в голові, а й у кінцівках. Мій крок поширшав, хода вирівнялася. Самою лишень силою волі вона тягнула мою напівмертву тілесну оболонку до недосяжної мети.

Та безцільна боротьба принесла нам несподівану радість. Тепер Мелані відчувала тіло так само, як його відчувала і я. Моя слабкість повернула їй контроль. Вона насолоджувалася свободою руху, несучи ноги вперед, незважаючи на те, що рух був марним. Вона почувалася на сьомому небі від щастя просто через те, що знову здатна рухатися. Навіть біль повільної смерті тьмянів у порівнянні з цим.

«Як гадаєш, що чекає нас там? — запитала вона, разом зі мною прямуючи до кінця. — Що ти побачиш, коли ми помремо?»

«Нічого, — слово було порожнє, тверде й однозначне. — Саме тому ми називаємо це остаточною смертю».

«Хіба душі не вірять у життя по смерті?»

«У нас так багато життів! Очікувати чогось іще було б занадто. Ми переживаємо маленьку смерть щоразу, коли змінюємо носія. Потім живемо знову. Але зараз моя смерть означатиме кінець».

Запало мовчання, а ноги ступали дедалі повільніше.

«А ти? — нарешті запитала я. — Ти й досі у щось віриш — навіть після всього?» — в моїх думках зринули спогади про кінець людського світу.

«Існують речі, які не помирають».

У наших думках чітко виринули два обличчя. Любов, яку ми відчували до Джареда і Джеймі, здавалася невмирущою. У той момент я справді засумнівалась, чи здатна смерть розвіяти щось настільки живе і настільки сильне. Можливо, ця любов і далі житиме з Мел у якомусь казковому місці за перлистою брамою. З нею, проте не зі мною.

Чи відчую я полегшення, звільнившись від тіла? Навряд чи. Здавалося, що тепер воно стало частиною мене.

Нас вистачило хіба на пару годин. Навіть Мелані зі своєю надзвичайною силою волі не змогла випросити у свого згасаючого тіла більше. Очі ледве бачили. Легені вже не вбирали кисню з повітря, яке ми втягували і відхаркували. Нестерпний біль зривав з вуст хрипкі стогони.

«Тобі ще ніколи не було так погано», — зробила я немічну спробу її піддражнити, плентаючись до висохлого дерева, що на кілька дюймів здіймалося над приземистим чагарником. Від нього падала вузенька смужка тіні, до якої ми хотіли дістатися перш, ніж упасти.

«Правда, — погодилася вона. — Так погано — ніколи».

Ми добрели до своєї мети. Щойно мертве дерево накинуло на нас павутинку своєї тіні, ноги підкосилися. Ми впали долілиць на землю, навіть не воліючи перевертатися горізнач. Тільки голову набік повернули, щоб отримати доступ до палючого повітря. Ми втупилися в землю в дюймах від власного носа і слухали своє конвульсивне дихання.

Минув час — багато чи мало, ми не знали, — й очі заплющилися. Зсередини повіки були ясними й червоними. Ми більше не відчували тонкої павутинки затінку — мабуть, на той час вона вже перемістилася.

«Ще довго?» — запитала я.

«Не знаю. Я ж ніколи не помирала».

«Година? Більше?»

«Мені відомо стільки ж, як і тобі».

«Де койот, коли він справді потрібен?»

«Можливо, нам пощастить… уже не відчути його пазурів чи…» — її думка повільно обірвалася.

То була наша остання розмова. Було важко зосередитися на словах. Біль перевершив наші сподівання. Усі м’язи тіла ошаленіли, стискаючись у спазмах і судомах і опираючись смерті.

Ми не боролися. Ми віддалися долі й чекали: думки стікали по краплині, а спогади змішалися в суцільну однорідну масу. Поки ще свідомість не затьмарилася, ми подумки бурмотіли собі колискову. Ту саму колискову, яку ми співали Джеймі, коли земля була надто твердою, чи повітря занадто холодним, чи страх занадто великим, аби заснути. Ми відчували, як голова Джеймі притискається до виїмки трохи нижче плеча, а рука пригортає його за спину. А потім здалося, що це наша голова притискається до чийогось ширшого плеча і чиясь інша пісня заколисує нас.

Повіки стали чорними, але то була не смерть. Опустилася ніч, і нам стало сумно. Без пекельної спеки дня ми, мабуть, помиратимемо довше.

Якусь нескінченну мить було темно і тихо. Потім почувся звук.

Він ледве проник у свідомість. Може, примарилося? Може, то був койот, якого ми так чекали? Хтозна. Ми загубили хід думок і забули про звук.

Потім нас щось струснуло, смикнуло за занімілі руки. Не було сили благати собі швидкого кінця, проте ми все-таки на нього сподівалися. Зараз у тіло упнуться гострі ікла… Натомість нас почали штовхати, і ми відчули, як перевернулися горілиць.

На обличчя щось полилось — вологе, холодне і нереальне. Воно стікало на очі, змиваючи з них пісок. Повіки затріпотіли, зморгуючи краплі.

Та нам було байдуже до піску в очах. Підборіддя потягнулося догори у відчайдушному пошукові, рот слабко розтулявся і стулявся, наче у пташеняти, яке щойно вилупилося з яйця.

Вчулося зітхання.

А потім у рот полилася вода — ми жадібно її ковтали, захлинаючись. Коли ж закашлялися, вода зникла, і руки потягнулися по неї. Важкий ляпас по спині — і кашель минає. Ми знову здатні дихати. А руки хапають повітря, шукаючи воду.

Цього разу ми точно почули зітхання.

Щось притиснулося до потрісканих вуст, і вода полилася знову. Ми припали до неї, але цього разу обережно. Не те щоб ми боялись захлинутися, просто не хотіли, аби воду забрали знову.

Ми пили, поки шлунок не роздувся і не заболів. Вода закінчилася, і ми захрипіли на знак протесту. І знову кружальце притиснулося до вуст — ми жадібно ковтали, аж поки не висмоктали геть усе.

Ще один ковток — і живіт просто лусне, проте ми моргали, намагаючись сфокусувати зір і відшукати нову порцію води. Було дуже темно — на небі жодної зірки. Потім ми знову моргнули — і втямили, що темрява не в небі, а набагато ближче. Над нами нависла постать, темніша за ніч.

Шарудіння тканини і шелест піску під ногами. Постать розпрямилася, і ми почули різкий звук застібки-блискавки — оглушливий у цілковитій тиші ночі.

Наче лезо, різонуло очі світло. Ми застогнали від болю, затуляючи їх руками. Навіть крізь заплющені повіки світло було надто яскравим. Потім світло зникло, і ми відчули на шкірі чийсь подих — зітхання.

Ми обережно розплющили засліплені очі. Хай хто б то був, він сидів дуже тихо і нічого не говорив. Ми начебто відчували напругу моменту, але вона існувала десь далеко-далеко, за межами нас. Було важко думати про щось інше, окрім води в животі, і де дістати ще. Ми зробили спробу зосередитися і побачити, хто нас урятував.

Прокліпавшись, ми розрізнили щось густе й біле на темному обличчі — мільйони білих ниточок на тлі ночі. Коли ми здогадалися, що це борода (як у Санта-Клауса, втулив мозок), пам’ять відновила і решту обрисів. Все стало на свої місця: широкий ніс з поздовжньою зморшкою на кінчику, густі сиві брови, глибоко посаджені очі, зморшкувата шкіра. І хоча всі ці риси майже повністю сховала ніч, ми точно знали, який вигляд вони матимуть за денного світла.

— Дядьку Джебе, — здивовано прохрипіли ми, — ви знайшли нас!

Коли ми промовили його ім’я, дядько Джеб, що навпочіпки сидів поруч, випростався.

— Так, так, — сказав він, і його різкий голос викликав у пам’яті сотні спогадів. — Що, попалася?

Розділ 13

Присуд

— Вони тут? — прохрипіли ми. Ці слова хлинули з нас, як перед тим — вода з легенів. Крім води, це було єдине, що мало значення. — Вони дійшли?

У темряві з обличчя дядька Джеба було неможливо нічого прочитати.

— Хто? — запитав він.

— Джеймі, Джаред! — шепіт різав горло як крик. — Джаред був із Джеймі, нашим братом! Вони тут? Вони дійшли? Їх ви також знайшли?

Дядько Джеб ледь помітно завагався.

— Ні,— сказав він, як відрізав. У його відповіді не було жалю, жодних емоцій узагалі.

— Ні,— прошепотіли ми. Але то була не луна його слів, а протест: навіщо нас повернули до життя? Навіщо тепер нам воно? Ми знову заплющили очі й прислухалися до болю в тілі, аби він витіснив біль зі свідомості.

— Слухай, — промовив дядько Джеб. — Я… е-е-е… маю дещо зробити. Ти відпочивай, а я скоро повернуся.

Мозок не втямив значення його слів — для нас вони були порожнім звуком. Лежачи із заплющеними очима, ми чули, як повільно віддалявся хрускіт дядькових кроків. Ми не знали, в якому напрямку він пішов. Та й не хотіли знати.

Їх нема. Нема способу їх відшукати, нема надії. Джаред і Джеймі зникли — зробили те, на чому добре зналися, — і тепер ми більше ніколи їх не побачимо.

Всупереч нашому бажанню вода і прохолодне нічне повітря привели нас до тями. Ми перевернулися на живіт, аби знову заховати обличчя в пісок. Ми були дуже втомлені й, окрім фізичного виснаження, відчували щось глибше, болісніше. Слід поспати. Не думати — то все, що нам лишалося.

Тож ми так і вчинили.

Коли ми прокинулися, досі стояла ніч, проте на сході на обрії уже займався світанок, оторочивши гірські пасма багряним обідком. У роті був присмак землі, і спершу нам здалося, що дядько Джеб — то всього лише сон, і нічого більше.

Вранці в голові трохи розвиднилося, і ми зауважили біля правої щоки дивний предмет, не схожий ні на камінь, ні на кактус. Ми торкнулися його — він був твердий і гладенький. Підштовхнули — і всередині апетитно захлюпотіла вода.

Дядько Джеб — не сон, і він залишив нам флягу.

Ми обережно сіли, здивовані, що не ламаємось, як висохла палиця. Нам справді було ліпше. Поки ми спали, вода зробила свою справу. Біль утамувався, і вперше за довгий час ми знову зголодніли.

Відкручуючи флягу, пальці не слухалися. Вона була не зовсім повна, проте там вистачило води, аби розпростати стінки шлунка — поки ми спали, він знову зморщився. Ми випили все до краплини — досить уже економити.

Металева фляга впала на пісок, глухо гепнувшись у ранковій тиші. Ми повністю збудилися — й очі широко розплющилися. Ми зітхнули й схилили голову на руки, віддаючи перевагу забуттю. Що тепер?

— Навіщо ви дали їй воду, Джебе? — запитав сердитий голос за спиною.

Ми різко обернулися. Те, що ми побачили, змусило свідомість розділитися надвоє.

Дерево, біля якого я стояла навколішках, півколом оточувало восьмеро людей. У тому, що всі вони були людьми, я не мала сумнівів. Серед душ я ніколи не бачила таких спотворених облич. З викривленими від ненависті губами й вишкіреними зубами, вони були схожі на диких звірів. Брови низько нависли над люто палаючими очима.

Шість чоловіків і дві жінки — деякі з них дуже високі, проте й так майже всі вищі за мене. Я зблідла, коли збагнула, чому вони так дивно тримають руки — витягнувши вперед і щось міцно стискаючи. Вони тримали зброю! Половина з них мала ножі — кілька коротких, як у мене на кухні, кілька довших, і один велетенський і загрозливий. Цей ніж був не для кухонних цілей. Мелані підказала назву: мачете.

Інші тримали довгі палі — хтось металеві, хтось дерев’яні.

Серед людей я впізнала дядька Джеба. Предмет, чимось схожий на довгий ніж, який висів у нього на плечі, особисто мені не був знайомий. Я бачила його лише у спогадах Мелані. То була рушниця.

Для мене то був справжній жах, проте Мелані так не думала. Вона була в захваті від чисельності людей. Восьмеро вцілілих людей! Вона думала, що Джеб один; у кращому разі, до нього приєдналося ще двоє. Вона навіть не сподівалася побачити так багато своїх, її радість не знала меж.

«Не будь дурною, — сказала я їй. — Поглянь лишень на них. Хіба не бачиш?»

Я змусила її поглянути на них із мого боку, побачити загрозу в брудних джинсах і вицвілих сорочках, потемнілих від пилюки. Так, це люди — у тому смислі, в якому вона про них думала, — але в ту мить вони були чимось іншим. Варварами, монстрами, що схилилися над нами, жадаючи крові.

У кожній парі очей читався смертний вирок.

Мелані це теж угледіла і, попри все своє небажання, мусила визнати, що я маю рацію. У цю мить її любі люди проявилися з найгіршого боку — наче в газетних статтях, що трапилися нам у покинутій хатині. Зараз перед нами стояли вбивці.

Чому нам не вистачило здорового глузду, аби померти вчора?

Навіщо дядько Джеб нас оживив?

Від цієї думки по шкірі пробігли мурашки. Я була не надто обізнана з прикладами людської жорстокості. На цій темі я просто перегортала сторінки, бо не могла її витримати. Мабуть, слід було вчитися сумлінніше. Але я знала: якщо люди й зберігали життя своїм ворогам — щоправда, ненадовго, — то було не просто так. Їм потрібні були чи розум, чи тіло…

Звісно, я одразу подумала про неї — про таємницю, якої вони запрагнуть від мене. Якої я ніколи, за жодних обставин не можу їм розкрити. Що б вони зі мною не робили. Краще одразу накласти на себе руки…

Я не дозволила Мелані побачити таємницю, котру охороняла. Використала проти неї її ж власний прийом: побудувавши в голові стіну, я заховалася, бо це вперше з моменту втілення згадала свій секрет. Раніше не було потреби.

Мелані потойбіч стіни, здавалося, зовсім не зацікавилася; вона навіть не зробила спроби пробитися. У неї були нагальніші клопоти, ніж те, що хтось, окрім неї, приховує таємну інформацію.

Але який сенс було щось приховувати від Мелані? Я не така сильна, як вона, — навряд чи витримаю тортури. Питання в тому, скільки болю я зможу стерпіти, перш ніж видам те, що у мене вимагатимуть.

Мій шлунок спазматично скрутився. Самогубство — огидний варіант, тим гірший, що водночас це і вбивство. Мелані так само, як і мене, чекають або тортури, або смерть. Слід зачекати, поки вибору зовсім не буде.

«Ні, такого не станеться. Дядько Джеб ніколи не дозволить скривдити мене».

«Дядько Джеб не знає, що ти тут».

«То скажи йому!»

Я зосередилася на обличчі старого. Густа сива борода ховала від мене його вуста, проте очі його палали не так, як у інших. Крадькома я побачила, як дехто з чоловіків переводить погляд із мене на нього. Вони чекали його відповіді на своє запитання. Дядько Джеб вдивлявся у мене, ігноруючи решту.

«Мелані, не можу я йому сказати. Він не повірить. А якщо люди подумають, що я брешу, то запідозрять у мені шукачку. Вони, мабуть, точно знають, що лише шукачі прийшли б сюди з легендою, навмисно для них вигаданою, аби втертися в довіру».

Мелані одразу зі мною погодилася. Саме лише слово «шукачка» сповнювало її ненависті, й вона знала, що незнайомці реагуватимуть так само.

«Втім, яка різниця? Я — душа, і цього для них достатньо».

Один із чоловіків (той, що з мачете, — найкремезніший, чорнявий, із незвично блідою шкірою і рухливими голубими очима), бридливо пирхнув і сплюнув на землю. Він зробив крок уперед, повільно піднімаючи довгий кинджал.

Краще швидко, ніж повільно. Ліпше померти від його жорстокої руки, ніж від власної. Я не хочу чинити насильство і нести відповідальність за кров Мелані — так само, як і за свою.

— Стривай, Кайле, — промовив Джеб неквапливо, майже буденно, але велетень зупинився. Він скорчив міну і повернувся обличчям до дядька Мелані.

— Чого це? Ви сказали, що переконалися. Вона з них.

Я упізнала цей голос — саме він питав Джеба, навіщо той дав мені воду.

— Правда, так воно і є. Але тут усе не просто.

— Що саме? — запитав інший чоловік, що стояв поряд із чорнявим велетнем Кайлом і був страшенно на нього схожий — мабуть, брат.

— Це ж моя племінниця.

— Уже ні,— рішуче мовив Кайл і, плюнувши на землю, зробив іще один показний крок уперед, тримаючи напоготові ніж. Його плечі напружилися, і я збагнула, що цього разу слова його не зупинять. Я заплющила очі.

Раптом почулося металеве клацання, і хтось охнув. Мої повіки знову розліпилися.

— Я сказав, стривай, Кайле, — голос дядька Джеба звучав так само невимушено, проте руки міцно стискали рушницю, націливши її Кайлові в спину. Кайл завмер лише за кілька кроків од мене, його мачете так і зависло, занесене над головою.

— Джебе, — налякано промовив Кайлів брат, — що ви дієте?

— Відійди від дівчини, Кайле.

Кайл повернувся до нас спиною, люто зиркаючи на Джеба.

— Це не дівчина, Джебе!

Джеб сіпнувся, проте рушниця не зрушила з місця: два дула витріщалися на Кайла.

— Треба дещо обговорити.

— Лікар витягне з неї все, що треба, — грубо промовив жіночий голос.

Ці слова підтвердили мої найгірші страхи. Коли Джеб назвав мене своєю племінницею, то я, дурна, вже почала роздмухувати останні іскорки надії: можливо, на мене зглянуться. Подумати таке, навіть на секунду, було безглуздям. Смерть — єдине милосердя, на яке я могла сподіватися від цих істот.

Поглянувши на жінку, я з подивом побачила, що вона одного віку з Джебом, може, трохи старша. Її волосся було радше попелястим, аніж білим, саме тому я спочатку не звернула уваги, скільки їй років. Обличчя жінки густо помережали зморшки. Але за цими зморшками проглядали знайомі риси.

Мелані провела паралель між обличчям літньої жінки — і лицем більш гладеньким, що збереглося в її пам’яті.

— Тітко Меґґі? Ви тут? Як? А Шерон… — слова цілком належали Мелані, проте вони вихопилися з мого рота, і я не в силі була їх зупинити. Час, проведений у пустелі, зробив Мелані дужчою, а мене слабшою. А може, то через те, що я занадто пильнувала, з якого боку на нас упаде смертельний удар? Я готувалася до вбивства, а Мелані переживала сімейне возз’єднання.

Здивований вигук, який належав Мелані, так і обірвався на півдорозі. Літня жінка на ім’я Меґґі метнулася вперед із прудкістю, що абсолютно не пасувала до її похилого віку. Моя увага була прикута лише до її долоні, що стискала чорну ломаку, саме тому я не зауважила її вільної руки, яка дала мені замашний ляпас.

Голова сіпнулася назад, тоді вперед. Тут тітка вдарила мене ще раз.

— Ти нас не обдуриш, клята паразитко! Ми знаємо, як ви працюєте. Ми знаємо, як добре ви вмієте прикидатися.

Я відчула за щокою смак крові.

«Більше так не роби, — насварила я Мелані.— Я тебе попереджала, що подумають люди».

Мелані була надто шокована, аби відповісти.

— Облиш, Меґґі,— почав був Джеб заспокійливо.

— Не облишкай мені тут, старий дурню! Паразитка, мабуть, привела за собою цілий легіон, — вона відступила, не відводячи очей від моєї нерухомої постаті, ніби я була змією, що от-от укусить. Порівнявшись із братом, вона зупинилася.

— Щось я нікого не бачу, — відповів Джеб, а потім як крикне: — Гей! — я аж кинулася від несподіванки. І не лише я. І далі стискаючи правою рукою рушницю, він лівою замахав над головою і загукав: — Гей, ви там!

— Замовкни, — загарчала Меґґі, штовхаючи його в груди. І хоч вона була досить сильною, як я вже переконалася, Джеб навіть не поворухнувся.

— Вона сама, Меґ. Коли я її знайшов, вона здихала — та й зараз не в чудовій формі. Стоноги не жертвують своїми. Вони прийшли б по неї набагато раніше, ніж я. Хай хто вона є, вона одна-однісінька.

У мене в голові виник образ довгої багатоногої комахи, але я не зрозуміла, до чого тут вона.

«Він має на увазі тебе», — роз’яснила Мелані й порівняла картинку бридкої кузьки з моїм спогадом про яскраву сріблясту душу. Я не побачила жодної схожості.

«Цікаво, звідки він знає, який вигляд ти маєш насправді?» — подумала Мелані між іншим. Мій спогад про істинну зовнішність душ був для неї чимсь новеньким.

Але я не мала часу на роздуми. До мене наближався Джеб, за ним прямувала решта. Над Джебовим плечем нависла Кайлова рука, ладна щомиті зупинити його або відкинути з дороги.

Джеб переклав рушницю у ліву руку, а праву простягнув мені. Я зиркнула на неї спідлоба, готуючись до удару.

— Ну ж бо, — м’яко промовив дядько. — Якби я міг тебе віднести, то ще б уночі забрав тебе додому. Доведеться трохи пройтися.

— Ні! — загарчав Кайл.

— Я беру її з собою, — сказав Джеб, і вперше за весь час у голосі його пролунали грубіші нотки. М’язи на його підборідді, порослому бородою, рішуче напружилися.

— Джебе! — запротестувала Меґґі.

— Це мій дім, Меґ. Я робитиму те, що захочу.

— Старий дурень! — знову відрізала вона.

Джеб нахилився і взяв мою руку, стиснуту в кулак. Потім смикнув мене на ноги. То був не прояв жорстокості — просто він поспішав. Не найгірша форма насилля, аби продовжити мені життя з якихось своїх людських міркувань.

Хитаючись, я підвелася. Ніг я майже не чула — лише поколювання голочок, коли забігала кров.

Позаду Джеба більш ніж з одних вуст злетіло невдоволене сичання.

— Гаразд, хай хто ти є,— сказав він мені так само лагідно, — час звідси забиратися, поки не почало шкварити сонце.

Кайлів брат поклав руку Джебові на плече.

— Ви ж не покажете цій істоті, де ми живемо, Джебе?

— Гадаю, це не має значення, — грубо відказала Меґґі.— У неї не буде нагоди про все розпатякати.

Зітхнувши, Джеб зняв із шиї хустину, яка ховалася під бородою.

— Це безглуздо, — пробурмотів він, але, згорнувши брудну тканину, що задубіла від поту, зробив мені пов’язку на очі.

Поки він її затягував, я стояла абсолютно нерухомо і боролася з панікою, що накотилася, коли я перестала бачити ворогів.

Так, я не бачила, проте знала, що це Джеб поклав мені руку на спину і вів уперед — ніхто інший на таке б не наважився.

Ми рушили на північ — так мені здалося. Спочатку всі мовчали, і лише пісок хрустів під численними ногами. Земля була рівною, проте я тільки те й робила, що перечіпалася занімілими ногами. Джеб виявляв терплячість: рука, що вела мене, була майже галантною.

Поки ми йшли, я відчувала, як сонце підіймається дедалі вище. Деякі кроки випередили інші. Судячи зі звуків, зі мною і Джебом залишилася меншість людей. Мій вигляд засвідчив: я не потребую багато охорони — ослабла від голоду, я хиталася на кожному кроці, у голові паморочилось і дзвеніло.

— Ти ж не збираєшся йому казати?

То був голос Меґґі, він лунав за кілька футів позаду, і в ньому звучало обвинувачення.

— Він має право знати, — відповів Джеб. У його голос повернулася рішучість.

— Недобру річ ти робиш, Джебедіє.

— Життя взагалі недобре, Маґноліє.

Було важко вирішити, хто з них двох страшніший: дядько Джеб, який так заповзято беріг мені життя, чи Меґґі, яка спершу запропонувала лікаря, — від такої пропозиції мене охопив інстинктивний, запаморочливий жах, — а тепер, здавалося, хвилювалася через жорстокість більше за свого брата.

Декілька годин ми знову йшли мовчки. Коли мої ноги підкосилися, Джеб усадовив мене на землю і приклав до моїх вуст флягу — ту саму, яку залишав мені вночі.

— Скажеш, коли досить, — мовив він. У голосі його звучала доброта, хоча я була певна, що неправильно її розумію.

Хтось нетерпляче зітхнув.

— Навіщо ви це робите, Джебе? — запитав чоловік. Я вже чула цей голос раніше — то був один із братів. — Для Дока? Так би й сказали Кайлу. Не обов’язково було наводити на нього рушницю.

— Кайлові треба, аби на нього частіше наводили рушницю, — пробурмотів Джеб.

— Сподіваюся, це не співчуття, — знову промовив чоловік. — Після всього, що ви бачили…

— Після всього, що я бачив, гріш мені ціна, якщо я не навчився співчувати. Але ні, співчуття тут ні до чого. Якби мені було шкода цю бідолашну істоту, то я б дозволив їй померти.

У розпеченому як піч повітрі по моїй спині пробіг холодок.

— Тоді що таке? — не вгавав Кайлів брат.

Довгий час панувала мовчанка, а потім моєї руки торкнулася долоня Джеба. Я вхопилася за неї, потребуючи допомоги, щоб знову звестися на ноги. Друга його рука лягла мені на спину, і я знову рушила вперед.

— Цікавість, — тихо відповів Джеб.

Ніхто нічого не сказав.

Поки ми йшли, я зробила декілька беззаперечних висновків. Перший — я не єдина душа, що потрапляла їм до рук. До мене було чимало інших. Цей «Док» намагався витягнути з них відповідь на якесь запитання.

Другий — у лікаря нічого не вийшло. Якби душі ламалися під тортурами і відмовлялися від самогубства, то я була б їм уже непотрібна. Моя смерть була б милосердно швидкою.

Дивно, але мені не хотілося сподіватись на швидкий кінець чи старатися його наблизити. Зробити це було б легко, навіть не накладаючи на себе рук. Треба всього-на-всього збрехати — прикинутися шукачкою, сказати, що зараз мої колеги стежать за мною, погрожувати і залякувати. Або сказати правду — що всередині мене живе Мелані й що це вона привела мене сюди.

В цьому люди точно б уздріли брехню, причому дуже майстерну: думка, що людина може й далі жити після втілення, здалася б їм надто спокусливою, аби в неї повірити, надто підступною, і вони прийняли б мене за шукачку скоріше, ніж якби я сама нею назвалася. Запідозрили б пастку і дуже швидко мене позбулися, а потім шукали б новий прихисток чимдалі звідси.

«Твоя правда, — сказала Мелані.— Я б саме так і вчинила».

Проте зараз я ще не відчувала болю тортур, і тому зважитися на самогубство було важко. Інстинкт самовиживання запечатав мої губи. У голові несподівано виринув спогад про останню зустріч із розрадницею. В самому серці цивілізації… здавалося, усе те відбувалося на іншій планеті. Тоді Мелані всіляко змушувала мене її позбутися — ніби і спроба самогубства, та насправді не більш як блеф. Я згадала, як важко зі зручного крісла було думати про смерть.

Минулої ночі ми з Мелані жадали смерті, але тоді смерть і сама дихала нам в обличчя. Інша річ, коли ми оклигали і знову на ногах.

«Я теж не хочу помирати, — прошепотіла Мелані.— Проте, може, ти помиляєшся. Може, нас не тому залишили в живих. Не розумію, навіщо їм… — вона не хотіла уявляти жахіть, які з нами могли вчинити і про які Мелані точно знала набагато більше за мене. — Що їм так треба з тебе витягнути?»

«Я ніколи не скажу. Нікому, навіть тобі».

Смілива заява. Але тоді я ще не відчувала болю…

Минула ще одна година, і коли сонце вже світило прямісінько над нашими головами і пекло так, що здавалося, от-от запалає волосся, звуки змінилися. Попереду замість тихого хрускоту кроків чулося відлуння. Так, під Джебовими ногами, як і під моїми, досі тріскотів пісок, проте всі, хто йшов попереду, ступали вже по іншій поверхні.

— Тепер обережно, — попередив мене Джеб. — Дивись, аби не вдаритися головою.

Я завагалася, не знаючи, куди мені дивитися і як узагалі дивитися без очей. Джеб перемістив руку зі спини мені на голову — треба пригнутися. Моя шия затерпла, тож я нахилилась усім тілом.

Дядько Джеб повів мене далі, й від наших кроків теж пішла луна. Ноги вже не вгрузали, як у пісок, не перекочувались і камінці. Поверхня була рівною і суцільною.

Сонце зникло — більше на палило шкіру і не смалило волосся.

Ще один крок, і мені в обличчя війнуло інше повітря. То був не бриз. Повітря було стоячим — і я в нього увійшла. Сухий пустельний вітер ущух. Повітря було спокійнішим і прохолоднішим. На запах і на смак ледь-ледь відчувалися волога і пліснява.

Нас із Мелані закрутив цілий вихор запитань. Вона хотіла поговорити, проте я мовчала — слова нам зараз не зарадять.

— Все, можеш випростатися, — сказав Джеб.

Я повільно підвела голову.

Навіть із пов’язкою на очах я зрозуміла, що тут зовсім немає світла. На берегах хустини застигла непроглядна темрява. Я чула, як у мене за спиною скупчилися люди. Вони з нетерпінням човгали ногами, чекаючи, коли ми посунемо далі.

— Сюди, — промовив Джеб, знову підштовхуючи мене уперед. Наші кроки відлунювали від стін, — простір, де ми опинились, був надзвичайно обмежений. Я помітила, що інтуїтивно прихиляю голову.

Ми ступили ще кілька кроків уперед, а потім різко завернули за ріг — здавалося, ми знову рушимо туди, звідки прийшли. Підлога під ногами спускалася вниз. З кожним кроком нахил ставав дедалі крутішим, і щоб я не впала, Джеб підставив мені свою зашкарублу руку. Не знаю, скільки часу я отак пілотувала і гальмувала в темряві. Мабуть, від страху наша подорож здалася мені довшою, ніж була насправді.

Ми ще раз повернули, і земля круто пішла вгору. Мої занімілі, здерев’янілі ноги вже геть не слухалися, і Джеб волочив мене за собою. Що вище ми піднімалися, то вологішим і цвілішим ставало повітря, проте темрява не розсіювалася. Єдині звуки — наші кроки і їхнє відлуння.

Дорога вирівнялася і почала петляти, як серпантин.

Нарешті краї моєї пов’язки освітилися. Мені кортіло, щоб вона впала сама, бо я була занадто налякана, аби стягнути її самотужки. Мені здавалося, що якби лишень бачити, де я і хто зі мною, то було б хоч трішечки не так страшно.

Зі світлом прийшов шум. Дивний шум — низьке дзюркотливе белькотіння. Схоже на звук водоспаду.

З кожним нашим кроком белькотіння ставало гучнішим і менше схожим на воду. Воно було занадто неоднорідним — низькі й високі ноти змішувалися і відлунювали. Якби не жахливий дисонанс, можна було б подумати, що то піратська версія нескінченної музики, яку я слухала й наспівувала у Світі Співочих Кажанів. Чорнота пов’язки доповнювала цей спогад — спогад про сліпоту.

Мелані розпізнала какофонію раніше за мене. Я ж бо ніколи не чула таких звуків, бо не жила серед людей.

«Схоже на сварку, — здогадалася вона. — Чимало голосів сперечаються».

Звук полонив її увагу. Звідки тут стільки людей? Коли навіть восьмеро було для нас обох несподіванкою. Що це за місце?

Моєї потилиці торкнулися чиїсь руки. Я сахнулася.

— Спокійно, — сказав Джеб, знімаючи з мене пов’язку.

Я заморгала, і силуети навколо мене почали вимальовуватися: пошерхлі нерівні стіни, щербата стеля, заяложена і запилена долівка. Ми були під землею, у природній печері. Дивно, що ми так глибоко. Здавалося, що вгору ми йшли довше, ніж униз.

Кам’яні стіни і стеля були рудувато-коричневої барви, густо зрешечені невеликими дірами, наче швейцарський сир. У тих дірок, що понизу, краї були згладжені, але в тих, що над головою, окреслені чіткіше, і здавалося, що об них навіть можна порізатися.

Світло лилося з круглого отвору попереду. Він був більший, ніж дірки, що всіяли стіни. То був прохід, брама до іншого, яскравішого приміщення. Мелані була в цілковитому захваті від того, що угледіла там іще більше людей. Проте я позадкувала, знагла воліючи, аби зір мій знову засліпили темною пов’язкою.

Джеб зітхнув.

— Вибач, — пробурмотів він так тихо, що його, крім мене, певно, ніхто і не почув.

Я хотіла ковтнути клубок у горлі — й не змогла. У голові запаморочилося, але то могло бути й від голоду. Коли Джеб підштовхнув мене до великої дірки, мої долоні тремтіли, як листя осики од вітру.

Тунель вів у печеру, таку велику, що спершу я не повірила своїм очам. Її стеля була надто яскрава і надто висока — мов штучне небо. Я спробувала роздивитися, звідки ллється світло, проте його промені різали очі, наче гострі списи.

Белькотання мало б стати гучнішим, але несподівано у велетенській печері запанувала мертва тиша.

Порівняно з блискучою стелею, що ховалася десь високо вгорі, долівка здавалася темною. Якусь мить мої очі намагалися розставити усе на свої місця.

Натовп. Іншим словом їх не назвеш — цілий натовп людей, що мовчки стояли як укопані й витріщалися на мене такими ж палючими, сповненими ненависті поглядами, які я вже бачила сьогодні вранці.

Від приголомшення Мелані кинулася їх рахувати: десять, п’ятнадцять, двадцять… двадцять п’ять, двадцять шість, двадцять сім…

Але мені було байдуже, скільки їх там. Я намагалася пояснити їй, що це не має значення. Для того, що убити мене, стане й одного. Убити нас. Я спробувала до неї достукатися: озирнись і збагни нарешті, наскільки плачевні наші справи! — але в ту мить вона нічого не чула, повністю розчинившись у людському світі, який і не мріяла тут побачити.

З натовпу вийшов чоловік, і я одразу метнула погляд на його руки, шукаючи зброї. Ніякої загрози — тільки міцно стиснуті кулаки. Мої очі, пристосувавшись до сліпучого світла, розрізнили золотаву засмагу його шкіри — і впізнали її.

Окрилена раптовою запаморочливою надією, я підвела очі до його обличчя.

Розділ 14

Конфлікт

Це було занадто — зустріти його тут, після того як ми вже змирилися з думкою, що більше ніколи його не побачимо, і повірили, що навічно його втратили. Я стояла як паралізована, не в змозі поворухнутися. Хотілося поглянути на дядька Джеба, зрозуміти, навіщо вранці в пустелі він розбив мені серце, проте я не могла відвести очей від Джаредового обличчя, досі не до кінця усвідомлюючи, що це реальність.

Проте Мелані відреагувала по-іншому.

— Джареде! — зойкнула вона, але пересохле горло перетворило крик на каркання.

Вона гойднулася вперед, майже так, як тоді, у пустелі, перейнявши контроль над моїм закляклим тілом. Відмінність була лише в тому, що тепер це було проти моєї волі.

Я не встигла її зупинити.

Хитаючись, вона кинулася до нього, простягаючи руки. У голові я кричала і застерігала її, та вона мов оглухла. Вона взагалі майже забула про моє існування.

Ніхто не намагався її зупинити, поки вона нетвердим кроком наближалася до Джареда. Ніхто, крім мене. Вона вже майже до нього доторкнулася, але не бачила того, що бачила я. Вона не бачила, як за довгі місяці розлуки його обличчя змінилося, як воно посуворішало, як поглибилися зморшки. Вона не бачила, що та незмінна усмішка, яка закарбувалася в її пам’яті, тепер просто фізично не пасувала до цього нового лиця. Лише раз це обличчя здалося їй похмурим і небезпечним, але то було ніщо в порівнянні з тим виразом, який воно носило тепер. Вона цього не бачила, а може, не хотіла бачити.

Джаред зреагував швидше за мене.

Не встигла Мелані примусити мої пальці торкнутися його, як долоня його щосили обрушилася на моє обличчя. Удар був настільки потужним, що я аж підлетіла в повітря. Голова втелющилася в камінь, а потім із глухим гуркотом на долівку рухнуло тіло, проте я його вже не відчувала. Очі закотилися, у вухах дзвеніло. Тільки б не знепритомніти!

«Дурепа, дурепа, — заскімлила я до Мелані.— Я ж казала, не роби цього!»

«Джаред тут, Джаред живий, Джаред тут», — марила вона, повторюючи ці слова, наче заклинання.

Я постаралася сфокусувати погляд, але дивна стеля засліплювала очі. Відвернувшись від світла, я проковтнула сльози болю, який кинджалами різав обличчя.

Я ледве витримала біль цього єдиного спонтанного удару. На що я сподівалася, вірячи, що знесу інтенсивні, виважені тортури?

Поруч зі мною почулося човгання. Мої очі інстинктивно забігали, шукаючи загрози, — наді мною нависав дядько Джеб. Одну руку він напівпростягнув до мене — вагався, дивлячись убік. Ледве стримуючи стогін, я підвела голову — подивитися, що він побачив.

До нас наближався Джаред. Обличчя у нього було таке ж, як у тих варварів у пустелі, лише у своїй люті радше гарне, ніж страхітливе. Моє серце тенькнуло, а потім швидко забилося, і я ледь не розсміялася з самої себе. Яка різниця, що він гарний, що я його кохаю, коли він збирається мене вбити?

Прочитавши смертний вирок на його обличчі, я спробувала викликати в собі сподівання, що лють переможе в ньому холодний розрахунок, проте справжнє бажання смерті досі не приходило.

Джаред і Джеб довго дивилися один одному в очі. М’язи на обличчі Джареда то напружувалися, то розслаблялися, обличчя Джеба залишалося спокійним. Мовчазне протистояння закінчилося, коли раптом Джаред гнівно видихнув і зробив крок назад.

Нахилившись, Джеб узяв мене за руку, а другою рукою обхопив мене за спину і допоміг підвестися. У голові гуло і крутилося, шлунок звело спазмом. Добре, що я вже декілька днів нічого не їла, бо вже б усе виблювала. Підлога попливла під ногами — я захиталась і гойднулася вперед. Джеб устиг мене підхопити, а потім притримував за лікоть, аби я знову не впала.

Джаред спостерігав за цією сценою, вишкіривши зуби. Наче несповна розуму, Мелані знову намагалася кинутися до нього. Але я вже подолала шок несподіваної зустрічі й не збиралася бути такою дурепою, як вона. Ні, вона більше не прорветься. Я замкнула її за всіма ґратами, що змогла звести у своїй голові.

«Заспокойся. Невже ти не бачиш, з якою ненавистю він на мене дивиться? Хай що ти скажеш, буде тільки гірше. Ми трупи».

«Але Джаред живий, Джаред тут», — повторювала вона своє магічне заклинання.

Тиша, що панувала у печері, кудись поділася. Тепер звідусіль і водночас линув шепіт, ніби щось відбулося, а я це проґавила. Але розібрати оте приглушене сичання я не могла.

Мої очі швидко обмацали купку людей — усі дорослі. Меншої, молодшої постаті поміж них не було. Моє серце боляче стиснулося, і Мелані спробувала оволодіти моїми вустами, щоб озвучити запитання. Проте я рішуче її втихомирила. Нема до кого говорити, тут немає нічого, крім люті й ненависті на обличчях незнайомців, люті й ненависті на Джаредовому обличчі.

Поки крізь шипляче стовписько не протиснувся ще один чоловік. Він був високий і худий, під шкірою випиналися кості. Волосся було якогось незрозумілого кольору — чи то каштанове, чи темно-русяве. Як і худорляве тіло та напівтони волосся, риси його обличчя також були тонкими і невиразними. Але в лиці не було гніву і люті, і саме через це воно привернуло мою увагу.

Інші розступилися перед цим непримітним чоловіком, ніби він мав особливий статус. Лише Джаред не відступився. Він дивився тільки на мене, не змістившись ані на дюйм. Але довгань просто обійшов його, ніби камінь.

— Добре, добре, — сказав чоловік дивним привітним голосом після того, як обігнув Джареда і побачив мене. — Ось і я. Що тут у нас?

Йому відповіла тітка Меґґі, яка раптово з’явилася поруч.

— Джеб знайшов оце в пустелі. Раніше це була наша племінниця Мелані. Здається, вона прийшла за орієнтирами, які їй дав він, — тітка кинула на Джеба злісний погляд.

— М-м-м, — пробурмотів кістлявий довгань, із цікавістю мене роздивляючись. Наче оцінював, і та його оцінка видалася мені дуже дивною. Здавалось, йому сподобалося те, що він побачив. Але чому — лишалося для мене загадкою.

Раптом моя увага переключилася на іншу жінку — дівчину, що визирала з-за його спини. В око впало її яскраве волосся.

«Шерон!» — зойкнула Мелані.

Кузина Мелані збагнула з моїх очей, що її упізнали, й обличчя її враз закам’яніло.

Я різко відігнала Мелані у найдальший куток своєї голови: «Ш-ш-ш!»

— М-м-м, — знову промовив чоловік, киваючи.

Він простягнув руку до мого обличчя — і вельми здивувався, коли я від неї відсахнулася і зіщулилася біля Джеба.

— Не бійся, — сказав чоловік і всміхнувся, аби мене підбадьорити. — Я не завдам тобі болю.

Він знову потягнувся до мого обличчя. Я щільніше притиснулася до Джеба, проте Джеб ліктем підштовхнув мене вперед. Довгань торкнувся моєї щоки трохи нижче вуха і ніжніше, ніж я очікувала, крутнув моє обличчя убік. Я відчула, як його пальці мацають мені потилицю, і зрозуміла, що він шукає шрам від утілення.

Краєчком ока я стежила за Джаредом. Те, що робив довгань, його відверто засмутило, і мені здалося, я знала чому. Яка ж, мабуть, ненависна йому ота тонка рожева смуга на моїй шиї!

Джаред насупився, і я з подивом відмітила, що гнів майже випарувався з його обличчя. Натомість брови зійшлися на переніссі — він здавався стурбованим.

Довгань опустив руку і відійшов од мене. Його очі світилися азартом, губи задумливо стиснулися.

— На вигляд вона здорова, незважаючи на помітне виснаження, зневоднення і голодування. Гадаю, ви влили в неї достатньо води, аби зневоднення нам не завадило. Що ж, почнімо, — і він зробив дивний підсвідомий жест, наче миє руки.

Зіставивши його слова і проведений ним короткий огляд, я збагнула: цей люб’язний на перший погляд чоловік, який обіцяв не робити мені боляче, і є лікар — доктор, Док.

Дядько Джеб тяжко зітхнув і заплющив очі.

Лікар простягнув мені руку, чекаючи, що я вкладу в неї свою долоню. Натомість я міцно стиснула за спиною кулаки. Він знову поглянув на мене лагідним поглядом, оцінюючи страх, що бринів у моїх очах. Куточки його губ опустилися донизу — він не хмурився, а просто міркував, як краще діяти далі.

— Кайле, Іяне! — гукнув він, роззираючись у пошуках помічників. Двоє здоровенних темночубих братів проштовхувалися крізь натовп. Мої коліна затремтіли.

— Гадаю, мені знадобиться допомога. Принесіть сюди… — почав був лікар, який поряд із Кайлом здавався не таким уже й високим.

— Ні.

Усі повернули голови — хто це посмів конфліктувати з лікарем? Я могла й не дивитися, бо й так упізнала голос, але все одно обернулася на звук.

Брови Джареда нависли понад очима, губи дивно скривилися. В ту мить його обличчям перебігало стільки емоцій, що розпізнати бодай одну було важко. Гнів, непокора, сум’яття, страх… біль.

Від подиву лікар закліпав.

— Джареде? Щось не так?

— Не так.

Усі чекали. Джеб, що стояв опліч мене, здається, переборював посмішку. Дивне почуття гумору в цього старого!

— І що не так? — запитав лікар.

Джаред відповів йому крізь зуби.

— Я скажу вам, що не так, Доку. Яка відмінність між тим, що збираєтеся робити ви, і тим, що Джеб пустить їй кулю в голову?

Я затремтіла. Джеб поплескав мене по руці.

Лікар знову закліпав.

— Ну… — ось і вся його відповідь.

Тоді Джаред сам відповів на власне запитання.

— Відмінність у тому, що коли її пристрелить Джеб, то принаймні вона помре легко.

— Джареде, — промовив лікар заспокійливим голосом — так само, як звертався до мене. — Щоразу ми так багато дізнаємося! Можливо, саме цього разу ми…

— Ха! — пирхнув Джаред. — І де ж результат, Доку?

«Джаред не дасть нас скривдити», — ледь чутно подумала Мелані.

Я заледве зосередилася, аби знайти потрібні слова.

«Не нас, а твоє тіло».

«Майже одне й те саме…» — її голос, здавалося, долинав зоддалік, мовби й не в голові.

Шерон зробила крок уперед, наче захищаючи лікаря.

— Не варто марнувати нагоду, — з викликом мовила вона. — Ми всі усвідомлюємо, як тобі важко, Джареде, але, зрештою, не тобі вирішувати. Ми маємо діяти так, як краще для більшості.

Джаред шалено зиркнув на неї.

— Ні,— то було не слово, а гарчання.

І хоча Джаред сказав це далеко не пошепки, я майже зовсім його не чула. Раптом усе затихло. Губи Шерон ворушилися, палець гнівно тицяв у Джеба, але до мене долинало тільки тихе сичання. Всі начебто стояли нерухомо, але мені здавалося, що вони пливуть.

Я бачила, як чорняві брати з лютими обличчями роблять крок до Джареда, чула, як рука моя намагається піднятися на знак протесту, проте лише кволо посмикується. Джаредове обличчя почервоніло, губи його розтулилися, а сухожилля на його шиї повиступали, ніби він залементував. Проте я нічого не чула. Джеб відпустив мою руку, і біля мене пролетіло темно-сіре дуло рушниці. Я сахнулася від зброї, хоч вона була націлена не на мене. Це порушило мою рівновагу, і печера перед очима почала повільно хилитися вбік.

— Джеймі,— видихнула я, а світло, ще трохи покружлявши, зникло з очей.

Наді мною нависло люте обличчя Джареда.

— Джеймі? — запитала я. — Джеймі?

Звідкись здаля мені відповів Джебів хрипкий голос:

— З малим усе гаразд. Джаред привів його сюди.

Я подивилася на Джаредове спотворене обличчя — воно швидко тануло у чорному тумані, який застилав мені очі.

— Дякую, — прошепотіла я і поринула в темряву.

Розділ 15

Полонянка

Отямившись, я зразу здогадалася, де перебуваю, проте очей не розплющувала і намагалася дихати рівно. Хотілося дізнатись про ситуацію якнайбільше, не видаючи того, що до мене повернулася свідомість.

Я була голодна. Шлунок стискався і сердито буркотів. Навряд чи ці звуки могли мене видати — він, певно, й уві сні бурчав і скаржився.

Страшенно боліла голова. Важко сказати, наскільки в тому була винна перевтома, а наскільки — стусани.

Я лежала на твердій поверхні. Вона була груба й… увігнута. Ніби мене поклали у неглибоку чашу. Було дуже незручно. Спина і ноги в такому положенні затерпли. Мабуть, саме біль мене і розбудив; я відчувала, що зовсім не відпочила.

Було темно. Я це знала, не розплющуючи очей. Не чорно як у вусі, але темно.

В повітрі ще дужче відчувалася пліснява — волога й іржава, з якимось ядучим присмаком, що ніби застряг у мене в горлі. Було прохолодніше, ніж у пустелі, але дивна волога робила і цю температуру нестерпною. Я знову спітніла. Вода, якою напоїв мене Джеб, уся вийшла через пори.

Моє дихання відбивалося луною всього за декілька кроків. Може, я лежу близько до стіни, але швидше за все, приміщення просто дуже маленьке. Я дослухалася пильніше і почула, що дихання відлунює і з іншого боку також.

Оскільки я десь у печерах, в які завів мене Джеб, я була майже певна, яку картину побачу, розплющивши очі. То, либонь, невелика нора у скелястій стіні, темно-бурій і дірчастій як сир.

Було зовсім тихо — чутно тільки порухи мого тіла. Боячись розплющити очі, я покладалася на вуха, до болю вслухаючись у тишу. Я не зауважила присутності людей, і це було надзвичайно дивно. Хіба б вони залишили мене саму, без вартових? Без дядька Джеба з його всюдисущою рушницею, або й когось гіршого. Але кинути мене тут саму… це так не пасувало до людської жорстокості, вродженого страху й ненависті до мого єства!

Хіба що…

Я судомно ковтнула, але жах стиснув горло. Мене б не залишили саму. Хіба що вважали мене мертвою або не мали сумнівів, що скоро я помру. Хіба що в цих печерах є місця, з яких іще ніхто не повертався.

Де я? Картинки запаморочливо миготіли. Я уявляла себе то на дні глибокої криниці, то у тісній домовині. Дихання прискорилося, і я все чекала, що кисень от-от закінчиться. Легені надималися, набираючи повітря, — зойк от-от ладен був вихопитися з грудей. Я стиснула зуби, заштовхуючи його назад.

Раптом біля голови щось заскреготіло.

Я скрикнула — в обмеженому просторі зірвався пронизливий виляск. Очі вмить розплющилися. Жахнувшись зловісного шуму, моє тіло втиснулося в скелясту стіну. Я підкинула руки, захищаючи обличчя, і боляче вдарилася головою об низьку стелю.

З’явилося тьмяне світло, в якому окреслився бездоганно круглий отвір маленької бульбастої печерки, в котру мене запхнули. До отвору нахилилося Джаредове обличчя, підсвічене з одного боку; його рука тягнулася до мене. На стиснутих губах читалася злість. Коли він побачив мій переляк, жилка на його лобі запульсувала.

Поки моє серцебиття сповільнювалося, а дихання вирівнювалося, Джаред не зробив жодного руху — просто люто дивився на мене. Зустрівши його погляд, я пригадала, що коли він захоче, то може поводитися дуже тихо, наче привид. Не дивно, що я не чула, як він вартує у камері.

Але той звук… Тої ж миті, як я про це згадала, Джаред простягнув руку ближче, і скреготіння повторилося. Я подивилася вниз. Біля моїх ніг лежав обламаний шматок пластику, що правив за тацю. А на ньому…

Я кинулася до відкоркованої пляшки з водою і, приставивши її до вуст, побачила краєм ока, як Джаред відразливо скривився. Я навіть не уявляла, що так хочу пити. Вода — це єдине, що зараз мало значення. Цікаво, чи зможу я коли-небудь після цього всього сприймати рідину як щось належне? Беручи до уваги, що жити мені лишилося недовго, відповідь, певно, буде «ні».

Відійшовши від круглого отвору, Джаред зник із поля зору. Все, що я бачила, — краєчок його рукава. Тьмяне світло походило теж звідкілясь із отвору. Воно було штучне, синюватої барви.

Я випила одним духом півпляшки, аж мою увагу прикував інший запах. Він говорив, що вода — це не єдиний подарунок на сьогодні. Я знову опустила погляд на тацю.

Їжа. Мене годують?

То був хліб — чорний балабух незрозумілої форми, який я занюхала першим, а ще стояла миска прозорої рідини, що виразно пахла цибулею. Придивившись, я побачила на дні ще якісь темні шматки. Поруч із мискою лежало щось біле, тверде і довгасте. Я зрозуміла, що то овочі, але які саме, не могла сказати.

За ті декілька секунд, що я вивчала своє меню, шлунок мало не вискочив через горло, тягнучись до їжі.

Я жадібно відкусила шматок балабуха. Він був дуже щільний, з неперемеленим зерням, що застрявало в зубах. Текстура хліба була грубою, проте аромат — надзвичайно багатий. Мені ще нічого не здавалося таким смачним, навіть розчавлене на порох пустельне печиво. Мої щелепи працювали на повну потужність, проте хліб я ковтала здебільшого непрожований. Шлунок зустрічав бурчанням кожен ковток. Відчуття було не настільки приємним, як я думала. Шлунок надто довго був порожній і тепер важко сприймав їжу.

Не звертаючи уваги на його викрутаси, я взялася до рідини — то був суп. Він пішов легше. Попри гострий запах цибулі, смак його був приємний. Зелені шматки на дні виявилися м’якими й пухкими. Я випила суп просто з миски, жалкуючи, що посудина неглибока. Потім, перевернувши миску, я витрусила на язик краплини, що залишилися на дні.

Білі овочі виявилися хрусткими, з дерев’янистим присмаком. Мабуть, якісь корінці. Не такі приємні як суп, і не такі смачні як хліб, проте я вдячно наповнила ними шлунок. Голод утамувався не до кінця, і я відчувала, що з’їла б, мабуть, і тацю, якби змогла її прожувати.

Лише покінчивши з їжею, я запитала в себе: навіщо людям мене годувати? Хіба що Джаред виграв сутичку з лікарем. Але якщо це так, тоді чому він мене охороняє?..

Спорожнивши вміст таці, я відсунула її вбік, скривившись від її скреготу по кам’яній поверхні. І коли Джаред зазирнув у отвір, аби її забрати, я міцно притиснулася до дальньої стінки своєї камери-бульбашки. Цього разу він на мене не дивився.

— Дякую, — прошепотіла я. У відповідь він промовчав, і вираз його обличчя залишався незмінним. Та коли цього разу він зник, то навіть краєчка рукава не було видно, хоча я знала — він тут.

«Не можу повірити, що він мене вдарив», — міркувала Мелані радше здивовано, ніж ображено. Видно, вона досі не відійшла від шоку. Але я була зовсім не вражена. Звісно, він ударив мене, а не її.

«А мені цікаво, де була в цей час ти, — промовила я. — Негарно з твого боку — завести мене в цю халепу, а потім кинути напризволяще».

Вона вирішила не відповідати на моє звинувачення. «Ніколи б не подумала, що він на таке здатен. Я б у житті його не вдарила».

«Авжеж, ударила б. Якби Джаред прийшов до тебе із дзеркальними очима, ти б зробила те саме. Насилля у вашій природі». Я пригадала, як Мелані мріяла задушити шукачку. Тепер це здалося таким далеким, ніби минув уже не один місяць, хоча я знала — рахунок ішов усього на дні. Тим важче було повірити в усе, що сталося. Це ще треба вміти — за такий короткий час опинитися в такому жахливому становищі.

Мелані старалася міркувати виважено. «Я так не думаю. Лише не Джареда… І не Джеймі. Я б за жодних обставин не скривдила Джеймі, навіть якби…» — вона замовкла, обірвавши ненависну їй думку.

Я замислилась над її словами і вирішила, що вона має рацію. Навіть якби хлопчик став чимось іншим, то ні вона, ні я ніколи б не підняли на нього руки.

«Це інше. Тут ти як… мати. Матері діють усупереч здоровому глузду. Ними керують емоції».

«Материнство — це завжди емоції. Навіть для вас, душ».

Я нічого на це не відповіла.

«Як гадаєш, що буде далі?»

«Ти ж у нас фахівець із людей, — нагадала я їй. — Мабуть, те, що мене годують, не віщує нічого доброго. Мені на думку спадає лише одна причина, з якої вони хочуть повернути мені сили».

Приклади з історії людської жорстокості змішалися в моїй голові з уривками новин, що ми днями прочитали в старій газеті. Тортур вогнем я точно не витримаю. Якось, ухопившись за розжарену сковорідку, Мелані необачно припекла пальці на правій руці. У її спогадах я бачила, як шокував її цей біль — такий несподівано гострий і всеохопний.

Але то сталося випадково. Біль швидко утамувався льодом, мазями, ліками. Ніхто не завдавав його навмисно, розтягуючи перший різкий біль на довше, і довше, і довше…

Я ще ніколи не жила на планеті, де б до приходу душ панувала така жорстокість. Цей світ був по праву найвищим і найнижчим з усіх світів — найпрекрасніші почуття, найвитонченіші емоції… і найчорніші бажання, найлихіші вчинки. Може, так і має бути? Може, без низів не можна досягнути вершин? Чи є душі винятком із цього правила? Чи зможуть вони в цьому світі створити світло без тіні?

«Коли Джаред тебе вдарив, я… дещо відчула», — перебила Мелані мої міркування. Слова лилися повільно, одне по одному, ніби їй не хотілося думати.

«Я теж дещо відчула, — відповіла я, з подивом відмітивши, як природно мені дався сарказм. Видно, час, проведений із Мелані, не минув марно. — У нього важкий удар лівою, чи не так?»

«Я не це мала на увазі. Я хотіла сказати… — вона довгий час вагалася, а потім випалила решту слів одним духом: — Я гадала, що це все через мене… Ну, те, що ми до нього відчуваємо. Я гадала, що… усе під моїм контролем».

Думка, що читалася між рядків, була зрозумілішою, ніж самі слова.

«Ти вважала, що ведеш мене сюди, тому що цього хочеш ти. Що це ти мене контролюєш, а не навпаки, — я говорила дуже обережно, аби їй не дошкулити. — Ти гадала, що маніпулюєш мною».

«Так, — їй було прикро це визнавати. Але прикро не через те, що я її засмутила, а через те, що їй не подобалося визнавати власні помилки. — Але…»

Я чекала.

Цього разу вона промовила все на одному подиху.

«Ти теж любиш його, сама по собі, окремо від мене. Твоє почуття відрізняється від мого. Воно інше. Я не помічала цього, поки ми не опинилися поруч із Джаредом, поки ти вперше його не побачила. Як це сталося? Як може тридюймова гусінь закохатися в людину?»

«Гусінь?!»

«Вибач. Але ж у тебе є… лапки?»

«Не зовсім. Вони більше схожі на антени. І коли вони видовжуються, я аж ніяк не тридюймова».

«Я хотіла сказати, що він не з твого племені».

«У мене людське тіло, — мовила я. — І доки я в ньому, я теж людина. А твої спогади про Джареда… Зрештою, це ти в усьому винна».

Вона замислилася над моїми словами. Їй вони явно не подобалися.

«Значить, якби ти поїхала до Тусона й отримала нове тіло, то більше б не кохала Джареда?»

«Я вельми на це сподіваюся».

Ні я, ні вона не зраділи такій відповіді. Я схилила голову на коліна. Мелані змінила тему розмови.

«Принаймні Джеймі у безпеці. Я знала, що Джаред про нього подбає. Я б не знайшла для нього надійніших рук… От якби його побачити!..»

«Я нікого про це не проситиму!»

Коли я подумала, якою буде відповідь на таке прохання, мене охопив жах.

Водночас я сама відчайдушно бажала побачити хлопчикове обличчя. Хотіла бути цілком певна, що він справді тут, справді у безпеці — що його годують, що про нього дбають так, як Мелані вже ніколи не зможе подбати. Так, як я сама, не звідавши материнства, хотіла б про нього подбати. Чи співає хтось йому на ніч колискову? Розповідає казки? Чи пам’ятатиме цей новий сердитий Джаред про такі маленькі дрібнички? Чи буде Джеймі до кого притулитися, коли стане страшно?

«Як гадаєш, йому скажуть, що я тут?» — запитала Мелані.

«А як було б краще для нього?» — відповіла я питанням на питання.

«Не знаю… — пошепки подумала вона. — Я б залюбки сказала йому, що дотримала обіцянку».

«Таки дотримала, — я була справді вражена. — Ніхто не скаже, що ти не повернулася. Як завжди».

«Дякую і за це», — промовила вона дуже тихо. Я так і не зрозуміла, за що вона мені подякувала: за останні слова чи за щось більше — за те, що привела її сюди?

Раптом я відчула страшенну втому, і вона також. Тепер, коли шлунок трохи заспокоївся і почувався майже наполовину повний, інші турботи вже не були такими суттєвими, аби вкрасти мій сон. Спершу я вагалася, боялась ворушитись — не воліла шуміти. Але тіло так хотіло випростатися, що я, тихо як мишка, спробувала відшукати якесь місце в камері-бульбашці, де могла б витягнутися на повний зріст. Коли я нарешті вмостилася, то ноги ледь не стирчали з круглого отвору. Я хвилювалася, що Джаред почує мене й подумає, ніби я намагаюсь утекти, але він ніяк не відреагував. Здорову щоку я поклала на руку і, стараючись не думати про біль у спині, заплющила очі.

Здається, я трохи поспала. Так навіть якщо так, сон був зовсім не глибокий. Повністю прокинувшись, я почула далекі кроки.

Цього разу я розплющила очі відразу. Нічого не змінилося — розсіяне синювате світло так само проникало крізь круглий отвір бульбашки, і я так само не бачила, чи поруч Джаред. Хтось наближався — кроки ставали виразніші. Обережно затягнувши ноги всередину, я знову притиснулася до найдальшої стінки своєї камери. Якби ж можна було підвестися, тоді б я почувалася не такою вразливою, могла б із більшою готовністю зустріти хай там що. Проте низька стеля моєї бульбашки ледве дозволяла стати в ній навколішки.

За межами моєї в’язниці хтось мелькнув. Джаред повільно звівся на ноги — я побачила краєчок його ступні.

— A-а, ось ти де, — промовив чоловічий голос. Після мертвої тиші ці слова здалися такими гучними, що я аж підскочила. Я впізнала цей голос. Він належав одному з братів, котрих я бачила в пустелі,— Кайлу, тому, що з мачете.

Джаред мовчав.

— Ми не збираємося це терпіти, Джареде, — то був уже інший голос, він звучав розважливіше. Напевно, молодший із братів, Іян. Голоси у братів були дуже схожі — точніше, були б, якби Кайл постійно не кричав і лють не спотворювала його голос. — Ми всі когось утратили. Дідько, та ми всі втратили всіх! Але це просто смішно.

— Якщо ти не дозволиш, аби з нею попрацював Док, тоді вона має померти, — прогарчав Кайл.

— Ти не можеш тримати цю істоту тут, — вів далі Іян. — Вона може втекти, і тоді нас викриють.

Джаред нічого не сказав, але зробив крок убік, опинившись якраз напроти входу в мою камеру.

Моє серце шалено закалатало, коли я зрозуміла, що мали на увазі брати. Джаред переміг. Мене не катуватимуть. І не вб’ють — принаймні не зараз. Я — Джаредова полонянка.

За таких обставин це слово здалося прекрасним.

«Я ж казала, що він нас захистить».

— Не ускладнюй, Джареде, — промовив іще один чоловічий голос, котрий я не розпізнала. — Нам може пощастити.

Джаред мовчав.

— Ми не хочемо кривдити тебе, Джареде. Ми всі тут брати. Але ми не стримуватимемося, якщо ти нас примусиш, — по голосу було чути, що Кайл не блефує.— Відійди.

Джаред не зрушив із місця.

Моє серце забилося ще швидше, заколотившись об ребра з такою силою, що його стук аж забивав мені дух. Мелані паралізувало від страху, вона не могла зв’язно думати.

На Джареда збираються напасти. Ці схиблені люди збираються бити одного зі своїх.

— Джареде… будь ласка, — сказав Іян.

Джаред мовчав.

Почулися важкі кроки, різкий удар, а потім щось важке гримнулося на тверду поверхню. Задушливий кашель…

— Ні! — зойкнула я і стрімголов кинулась у круглу діру.

Розділ 16

Повноваження

Хоч кам’яні краї отвору і були зачовгані, та перелізаючи через поріг, я геть пороздирала собі долоні й гомілки. Випростуючись, мої задерев’янілі кінцівки так заболіли, що в мене аж подих перехопило. Від різкого відпливу крові голова пішла обертом.

Мене цікавила тільки одна річ — де Джаред: я мушу стати між ним і нападниками.

Всі четверо завмерли, прикипівши до мене очима. Джаред стояв спиною до стіни, його руки були опущені та стиснуті в кулаки. Навпроти нього, схопившись руками за живіт, скорчився Кайл. Трохи позаду обабіч Кайла стояли Іян і якийсь незнайомець — від подиву вони пороззявляли роти. Скориставшись ефектом несподіванки, я зробила два довгі хиткі кроки і стала між Кайлом і Джаредом.

Кайл оговтався перший. Я була від нього менш як за фут, і тваринний інстинкт змусив його відштовхнути мене з дороги. Його рука опустилася мені на плече, звалюючи мене на долівку. Та я не впала — хтось ухопив мене за зап’ясток і рвучко підняв знову на ноги.

Втямивши, що він зробив, Джаред відкинув мою руку, ніби шкіра виділяла кислоту.

— Полізла назад, — прогарчав він і штурхонув мене в плече, але не так сильно, як Кайл. Від удару я поточилася.

Звідси нора здавалася чорним кругом на стіні вузького коридору. Цей коридор був такий самий, як і моя маленька в’язниця, лише довший і вищий — радше схожий на трубу, ніж на бульбашку. Ліхтарик, що живився не знати звідки, тьмяно освітлював печеру знизу. Світло кидало дивні тіні на обличчя чоловіків, надаючи їм зловісного, страхітливого вигляду.

Я знову зробила крок уперед, повернувшись до Джареда спиною.

— Вам потрібна я, — звернулась я прямо до Кайла. — Не чіпайте його.

Довгу мить ніхто не міг мовити ані слова.

— Ти нас не обдуриш, — зрештою пробубнів Іян із виряченими від жаху очима.

— Я сказав, полізла назад, — просичав Джаред у мене за спиною.

Я напівобернулася до нього, не бажаючи випускати з поля зору Кайла.

— Не варто захищати мене за свій рахунок.

Джаред скорчив міну і вже почав піднімати руку, аби знову відтиснути мене назад до камери.

Але я встигла відскочити й опинилася просто біля вбивць.

Іян схопив мене за руки і скрутив їх у мене за спиною. Я пручалася що є духу, але він був неймовірно дужий. Аж раптом він так заламав мені суглоби, що я ледь не знепритомніла.

— Забери від неї лапи! — погрозливо гаркнув Джаред.

Та Кайл схопив його за шию і скрутив бойовим прийомом. Незнайомець заламав одну із Джаредових невгамовних рук.

— Не бийте його! — прохрипіла я, намагаючись вирватися з Іянового полону.

Саме тут Джаредів вільний лікоть врізався Кайлові в живіт. Кайл скрикнув і послабив хватку. Миттю звільнившись від нападників, Джаред накинувся на них з новою силою. Його кулак возз’єднався з носом Кайла, і темна червона кров забризкала стіну і ліхтар.

— Іяне, кінчай її! — заверещав Кайл. Пригнувши голову, він кинувся на Джареда, зваливши його на незнайомця.

— Ні! — водночас верескнули ми з Джаредом.

Відпустивши мої руки, Іян схопив мене за горло, перекривши доступ повітря. Я безпорадно дряпала кривдника короткими нігтями, та він тільки дужче стиснув пальці, відірвавши мене від землі.

Було дуже боляче — мене душили залізні лещата, у легенях пекло від болю. Я засмикалася, силкуючись уникнути не так убивчих рук, як болю.

Клац, клац.

Я лише раз чула цей звук, проте упізнала його відразу. І чоловіки також. Вони всі завмерли, і разом із ними Іян, який міцно зімкнув руки в мене на шиї.

— Кайле, Іяне, Брандте, назад! — гаркнув Джеб.

Ніхто не поворухнувся — лише мої пальці досі дряпали Іяна, а ноги безпорадно смикались у повітрі.

Раптом із-під Кайлової руки вирвався Джаред і стрибнув просто на мене. Побачивши його кулак, що летить мені в обличчя, я заплющила очі.

Гучний удар пролунав за якийсь дюйм від моєї голови. Іян верескнув і впустив мене на долівку. Не в змозі відсапатись, я скорчилась у нього під ногами. Кинувши на мене сердитий погляд, Джаред відійшов і став поруч із Джебом.

— Ви мої гості, хлопці, не забувайте про це, — прогримів Джеб. — Я вас попереджав: не ходіть дивитися на дівчину. Наразі вона теж моя гостя, і я не дозволю гостям убивати одне одного.

— Джебе, — закректав наді мною Іян; рука, якою він тримався за розбиту губу, глушила його голос. — Джебе, це божевілля.

— Що ви замислили? — вигукнув Кайл. Заюшене кров’ю, його обличчя мало зловісний, моторошний вигляд. Але в голосі не було ознак болю, лише стримуваний гнів. — Ми маємо право знати. Нам слід вирішити: ваша оселя й досі безпечна — чи настав час рухатися далі. Отож… скільки ще ви збираєтеся тримати цю потвору в себе на припоні? Що робитимете, коли набридне гратися в Бога? Ми заслужили відповіді на ці запитання.

Дивні Кайлові слова пульсували у мене в голові. Тримати мене на припоні? Джеб назвав мене своєю гостею… Чи це так вони називають в’язнів? Невже це можливо — є аж двоє людей, які не хочуть ані моєї смерті, ані вибитого під тортурами зізнання? Якщо так, тоді це справжнє диво.

— Не вимагай від мене відповідей, Кайле, — промовив Джеб. — Не мені їх давати.

Навряд чи інша Джебова відповідь могла їх оступачити більше. Усі четверо — Кайл, Іян, незнайомець і навіть Джаред — здивовано витріщили на нього очі. Я ж і далі хапала ротом повітря біля Іянових ніг, понад усе воліючи непомітно залізти назад у свою нору.

— Не вам? — не ймучи віри цим словам, перепитав Кайл. — А кому? Якщо ви думаєте про голосування, то його вже провели. Іяна, Брандта і мене по праву призначили виконавцями ухваленого рішення.

Обережно, не спускаючи очей із чоловіків, Джеб похитав головою.

— Це не голосування має вирішувати. Тут мій дім.

— Тоді хто? — закричав Кайл.

Джеб відповів поглядом: він перевів його на Джареда, а потім знову на Кайла.

— Це Джаредове рішення.

Усі, в тому числі я, поглянули на Джареда.

Останній, приголомшений не менше за решту, витріщився на Джеба. Гучно скреготнувши зубами, він кинув на мене погляд, сповнений щирої ненависті.

— Джаредове? — вигукнув Кайл, повертаючи голову до Джеба. — Це ж безглуздо! — він ледве себе контролював, замалим не бризкав слиною від люті.— Та в цьому питанні він же найупередженіший! Як?!. Як він може міркувати раціонально?

— Джебе, я не… — пробурмотів Джаред.

— Вона на твоїй совісті, Джареде, — безапеляційно сказав Джеб. — Звісно, я тобі допомагатиму, коли треба: раптом іще раз отаке станеться або знадобиться змінити тебе на варті… Але рішення ти маєш прийняти сам… — І коли Кайл знову спробував протестувати, Джеб підніс руку. — Кайле, уяви: хтось ходив на вилазку і привів твою Джоді; як би ти поставився до того, що я або Док, або навіть загальне голосування, вирішували, як із нею вчинити?

— Джоді мертва, — розбризкуючи з губи кров, просичав Кайл і метнув у мене такий точно лютий погляд, який я щойно отримала від Джареда.

— Ну, якби її тіло приблукало сюди, все одно вирішував би ти. Чи тобі б хотілося, аби все було інакше?

— Більшість…

— Мій дім, мої правила, — різко обірвав його Джеб. — Обговоренню це не підлягає. Більше жодних голосувань. Жодних замахів на вбивство. Віднині буде саме так. І ви троє передайте це решті. Нове правило.

— Нове правило? — невдоволено пробурчав Іян.

Джеб проігнорував його.

— Якщо колись таке трапиться знову, то рішення приймає той, хто найміцніше пов’язаний із тілом, — Джеб навів дуло рушниці на Кайла, а потім різко тицьнув ним убік, на вихід. — Забирайтеся геть. І щоб більше я вас тут не бачив. Скажіть усім, що цей коридор закритий. Нікому, крім Джареда, тут немає чого робити. І якщо хтось, окрім нього, трапиться тут мені на очі, то довго я не розпитуватиму. Зрозуміло? Ходімо. Вже, — і знову націлив рушницю на Кайла.

Я була вражена з того, як ці троє катів негайно позадкували, навіть не скорчивши мені чи Джебові прощальної гримаси.

Дуже хотілося вірити, що зброя у Джебових руках — це всього-на-всього блеф.

Відколи я вперше побачила Джеба, від нього завжди віяло доброзичливістю. Він жодного разу не вдарив мене у пориві люті й навіть ніколи не кинув на мене ворожого погляду. Тільки двоє людей не бажали мені зла, і він був одним із них. А зараз Джаред хоч і побився, щоб зберегти мені життя, але було ясно, що він вагається. Я відчувала: він щомиті може змінити рішення. З виразу його обличчя було ясно, що він підсвідомо хоче з усім покінчити — особливо тепер, коли Джеб поклав рішення на його плечі… Поки я так міркувала, Джаред похмуро за мною спостерігав — відраза читалася в кожній рисі його обличчя.

Так, я дуже хотіла, аби Джеб блефував. Але поки трійця зникала в темряві, мені стало очевидно, що говорив він цілком серйозно. Під його удаваною доброзичливістю мусили ховатися такі ж самі жорстокість і насильство, як і в решти. Якби Джеб не підіймав своєї рушниці в минулому — і то щоб убивати, а не лише погрожувати, — то ніхто не підкорився б йому так, як щойно це зробили чоловіки.

«Смутні часи, — прошепотіла Мелані.— Ми не можемо дозволити собі бути добрими у світі, який створили ви. Ми втікачі, вимираючий вид. Наш вибір — між життям і смертю».

«Тихіше. Я не маю часу на дебати. Мені треба зосередитися».

Джаред перевів погляд на Джеба і простягнув руку. Джеб навіть усміхнувся під своєю густою бородою, ніби отримуючи задоволення від того, що відбувається. Дивний чоловік.

— Будь ласка, Джебе, не покладайте цього на мене, — сказав Джаред. — Щодо одного Кайл правий: я не в змозі прийняти неупереджене рішення.

— Ніхто не сказав, що ти маєш вирішувати негайно. Вона нікуди не подінеться, — і далі усміхаючися, Джеб поглянув у мій бік. Око, якого Джаред бачити не міг, швидко заплющилося і розплющилося — Джеб мені підморгнув! — Подумай, через які поневіряння вона пройшла, аби сюди дістатися. У тебе вдосталь часу, щоб усе ретельно обміркувати.

— Немає чого обмірковувати. Мелані мертва. Але я не можу… не можу… Джебе, я не можу просто… — Джаред був не в змозі закінчити речення.

«Скажи йому».

«Я ще не готова до смерті».

— Розслабся, — мовив Джеб. — Може, згодом щось і придумаєш. Дай собі трохи часу.

— А зараз що з нею робити? Ми ж не можемо цілодобово біля неї вартувати?

Джеб похитав головою.

— Певний час саме це ми й збираємося робити. Нехай усе трохи вляжеться. Навіть Кайл здатен притримати свої убивчі поривання на декілька тижнів.

— Декілька тижнів? Ми не можемо гратись у вартових іще декілька тижнів. У нас купа справ…

— Знаю, знаю, — зітхнув Джеб. — Я щось придумаю.

— І це ще не все, — Джаред знову поглянув на мене, і жилка на його лобі запульсувала. — Де нам її тримати? У нас тут немає тюремних камер.

Джеб усміхнувся до мене.

— Ти ж не збираєшся створювати нам зайві клопоти, правда?

У відповідь я тільки мовчки поглянула на нього.

— Джебе, — сумно пробурмотів Джаред.

— Про неї можеш не хвилюватися. По-перше, ми за нею наглянемо. По-друге, їй звідси не вибратися — блукатиме тут доти, доки на когось не наразиться. А це приводить нас до третього пункту: вона не така дурна, — він звів до мене сиву брову. — Ти ж не збираєшся шукати Кайла, правда? Не думаю, що хтось тут має до тебе ніжні почуття.

Я мовчки дивилася, насторожена його невимушеним, грайливим тоном.

— Чому ви так із нею розмовляєте? — запитав Джаред.

— Я ріс у ввічливіші часи, дитинко. Так уже мене виховали, — Джеб легенько поплескав Джареда по плечу. — Послухай, ти цілу ніч не спав. Давай я тебе підміню. Піди трохи відпочинь.

Джаред уже збирався заперечити, але потім зиркнув на мене — і його обличчя посуворішало.

— Як скажете, Джебе. І… я не хочу брати відповідальність за цю істоту. Убийте її, якщо так буде краще.

Я здригнулася.

Джаред відразливо скривився, а потім різко розвернувся і пішов навздогін решті. Джеб проводжав його поглядом. Користуючись моментом, я залізла назад у свою нору.

Я чула, як Джеб повільно опустився на землю поруч з отвором. Він позіхнув і потягнувся, хруснувши суглобами. За кілька хвилин почулося тихе насвистування. Якась весела мелодія.

Обійнявши руками коліна, я постаралася втиснутись у найдальшу нішу моєї маленької камери. По спині пішли дрижаки. Руки тремтіли, і, незважаючи на задушливу спеку, стукотіли зуби.

— Чому б ото не лягти і не поспати? — звернувся Джеб чи то до мене, чи то до самого себе, не знаю. — Завтра буде важкий день.

За деякий час — хвилин тридцять, може, — я заспокоїлася. Тіло було цілком виснажене. Я вирішила скористатися з Джебової поради. І хоч долівка здалася мені ще твердішою, за лічені секунди я відключилася.

Мене збудив запах їжі. Цього разу, розплющивши очі, я відчула тривогу й розгубленість. Від інстинктивного страху руки мої затремтіли ще до того, як я повністю прокинулася.

На долівці біля мене стояла та ж сама таця з тим самим меню. Джеб був у мене і на очах, і на слуху. Він боком сидів просто навпроти печери і, тихенько насвистуючи, роздивлявся довгий круглий коридор.

Керуючись несамовитою спрагою, я сіла навколішки й схопила відкорковану пляшку з водою.

— Доброго ранку, — промовив Джеб, киваючи до мене.

Я так і завмерла — з рукою, простягнутою до води, аж поки Джеб не відвернувся і знову не почав насвистувати.

Лише зараз, коли перша смертельна спрага втамувалася, я відчула у води дивний, ядучий присмак. Той самий, що висів у повітрі, лише трохи сильніший. Здавалося, він назавжди прилип мені до горла.

Я швидко поїла, цього разу приберігши суп наостанок. Сьогодні шлунок прийняв їжу краще і майже не бурчав.

Тепер, коли тіло задовольнило свої першочергові запити, з’явилися інші потреби. Я оглянула темну тісну нору. Вибір у мене був небагатий. Проте я ледве могла стримати страх на саму думку про те, що доведеться забалакати до дивакуватого, хоч і привітного Джеба і про щось його просити.

Я сиділа, розхитуючись уперед-назад, і вагалася. Боліли стегна, вивернуті під кулясту форму печери.

— Гм, — промовив Джеб.

Він знову поглянув на мене, і на тлі білої бороди обличчя його здалося темнішим, ніж зазвичай.

— Ти вже давненько тут сидиш, — мовив він. — Може, тобі треба… вийти?

Я кивнула.

— Я й сам не проти прогулятися, — мовив він весело, а потім із дивовижною жвавістю скочив на ноги.

Недовірливо на нього позираючи, я підсунулась до краю діри.

— Зараз я покажу тобі нашу невеличку вбиральню, — провадив він. — Але спершу ми, до твого відома, перетнемо… майдан, так би мовити. Але не хвилюйся. Гадаю, всі вже знають мою волю, — Джеб підсвідомо провів рукою по рушниці.

Я ковтнула. Сечовий міхур був такий повний, що не давав ні про що думати. Але пройти через натовп розлючених убивць? Чому б Джебу просто не подати мені відро?

Я машинально втиснулась у найдальший куток своєї нори. Зауваживши паніку в моїх очах, Джеб демонстративно стиснув губи, а потім розвернувся і пішов темним коридором.

— Ходімо, — гукнув він, навіть не дивлячись, чи я послухалась.

Я уявила Кайла, який з’являється в камері, коли я тут сама, і цього було достатньо, аби я вже за декілька секунд незграбно вилізла зі своєї нори-бульбашки і на затерплих ногах якнайшвидше, силкуючись не відстати, пошкандибала за Джебом. Стояти знову на повний зріст було водночас жахливо і прекрасно — біль був нестерпний, та полегшення було набагато більшим.

Я вже майже наздогнала Джеба, коли зненацька коридор закінчився, й у видовженому ламаному овалі виходу перед нами постала темрява. Я нерішуче зупинилась, озираючись на маленький ліхтар, що лишився на долівці. То було єдине джерело світла у темній печері. Може, взяти його з собою?

Джеб почув, що я зупинилась, і через плече зиркнув на мене. Я кивнула на ліхтар, а тоді поглянула на нього.

— Облиш. Я знаю дорогу, — і простягнув мені вільну руку. — Я тебе проведу.

Я довго дивилася на простягнуту долоню, а потім, відчувши невідкладний поклик сечового міхура, повільно і нерішуче, ніби торкаючись змії (якби за якихось обставин мене змусили це зробити), вклала в неї свою руку.

Швидким упевненим кроком Джеб повів мене крізь темряву. Довгий час тунель ішов прямо, а потім став повертати то ліворуч, то праворуч, геть мене заплутавши. Після чергового крутого рогу я втямила, що безнадійно втратила орієнтир. Без сумніву, Джеб робив це навмисно і саме тому не взяв з собою ліхтаря. Він не хотів, аби я знала, як вибратися з лабіринту.

Мені було цікаво, як утворилися печери, як Джеб їх знайшов, як сюди потрапили інші. Але я тримала рот на замку. Мені здавалося, що мовчати — то зараз для мене найкраще. На що я сподівалася — не відомо. Ще на кілька днів життя? На швидкий безболісний кінець? Чи лишилася бодай якась надія? Я точно знала одне, і я вже казала це Мелані: я не готова до смерті, мій інстинкт виживання не слабший, ніж у людей.

Ми ще раз завернули за ріг і побачили світло. Воно лилося з високої вузької шпарки, за якою був простір. Це світло не було штучним, як маленький ліхтар у моїй печері. Воно було надто білим, надто чистим.

Крізь вузьку щілину в гірській породі ми не могли пройти пліч-о-пліч. Джеб рушив перший, тримаючи мене близенько біля себе. Нарешті отримавши змогу бачити, я висмикнула руку з Джебової долоні. Він жодним чином не відреагував, хіба що поклав знову вільну долоню на рушницю.

Ми опинилися в короткому тунелі; яскраве світло проникало крізь арку в скелі. Стіни її були такими ж брунатними і геть поцяткованими дірками.

До мене долинули голоси. Тихі та спокійні — не такі, як минулого разу, коли бурчання людського натовпу нагадало мені водоспад. Сьогодні ніхто на нас не чекав. Я могла лише уявити, якою буде людська реакція на мою появу поряд із Джебом. На долонях виступив холодний піт, дихання прискорилося. Я присунулася до Джеба якнайближче, мало не торкаючись.

— Спокійно, — пробурмотів він, не обертаючись. — Вони бояться тебе більше, ніж ти їх.

У чому-чому, а в цьому я мала великі сумніви. А навіть якщо і так, то в людських серцях страх швидко перетворюється на ненависть і насилля.

— Я нікому не дозволю тебе зачепити, — сказав Джеб, коли ми дійшли до арки. — Втім, могла б уже звикнути.

Я хотіла запитати, що він має на увазі, але він уже переступив поріг. Я крадькома пішла за ним, ховаючись у нього за спиною. І єдиного я боялася більше, ніж зайти до печери: відстати від Джеба й упійматися тут, без його захисту.

Наш прихід зустріла мертва тиша.

Ми стояли у величезній світлій печері — тій самій, до якої мене привели у перший день. Коли це було? Гадки не маю. Стеля й досі здавалася мені занадто яскравою — я не могла звести очі й поглянути, звідки ллється світло. Того разу я не помітила, що стіни печери не суцільні: їх помережали тріщини, що переходили у тунелі та з’єднувалися між собою. Деякі з проходів були величезні, а в інші ледве можна було пролізти. Деякі були природні, а інші, якщо не цілком рукотворні, то принаймні розширені людськими руками.

Побачивши нас, люди в печерах так і завмерли. Більшість із них закам’яніли посеред печери — в позах, у яких їх заскочив наш прихід. Одна жінка саме збиралася зав’язувати черевики — і тепер стояла зігнута. Руки якогось чоловіка так і зависли в повітрі — перед тим він щось показував своїм товаришам. Ще один чоловік, нагло завмерши, похитнувся, втративши рівновагу. Різкий стук його підошви об долівку був єдиним звуком на всю величезну печеру. Він луною відбився від стін.

Я не мала права відчувати вдячність до страхітливої зброї у Джебових руках… але відчувала. Бо знала, що якби не вона, то на нас уже, певно, давно б напали. Люди ні перед чим не зупиняться, аби дістатися до мене, — заради цього вони без вагань прибрали б і Джеба… Проте рушниця може і не врятувати нас від нападу. Бо за один раз Джеб здатен вистрелити лише в одного ворога.

Моя уява так розігралася, що я ледве стояла на ногах. Тож я спробувала зосередитися на реальності, яка й без того була не мед.

Джеб зупинився, тримаючи рушницю біля пояса, дулом до юрми. Він роззирнувся по печері, зустрічаючись поглядом з кожним із присутніх. Людей було не більш як двадцятеро, тож це не забрало багато часу. Задовольнившись оглядом, Джеб рушив далі, цього разу ліворуч. Ховаючись у його тіні, я пішла слідом, а у вухах тарабанила кров.

Джеб не став перетинати печеру навпростець, натомість тримався близько до стіни. Спочатку я здивувалася такій траєкторії, а потім помітила великий темний квадрат, що займав увесь центр печери — дуже велику площу. На цьому темному місці ніхто не стояв. Я була надто налякана, аби розгадувати аномалію, ба навіть не уявляла можливих варіантів.

Поки ми обходили печеру по периметру, люди потроху оживали. Зігнута жінка випросталась і, розвернувшись усім корпусом, дивилася нам услід. Чоловік, який перед тим жестикулював, склав руки на грудях. Очі всіх присутніх звузилися, обличчя закам’яніли від злості. Проте ніхто до нас не підійшов, ніхто не заговорив. Хай там що Кайл і його приятелі розповіли всім про сутичку з Джебом, здавалося, це справило саме той ефект, на який сподівався Джеб.

Поки ми проходили крізь цей музей людських статуй, я впізнала Шерон і Меґґі, які спостерігали за нами з широкого входу в тунель. Їхні обличчя були порожні, очі — холодні. Вони не дивилися на мене, лише на Джеба. Але той їх ігнорував.

Здалося, що минули роки, поки ми нарешті дісталися дальнього кінця печери. Джеб попрямував до невеликого виходу, який на тлі яскравої печери здавався чорним. Я відчувала, як очі присутніх пропалюють у мені дірки, проте була надто налякана, аби озирнутися. Люди не рухалися з місця, та я хвилювалася, що от-от вони кинуться за нами. І коли ми нарешті сховалися в темряві нового тунелю, я відчула полегшення. Джеб знову торкнувся мого ліктя, аби вести мене далі, і цього разу я була зовсім не проти. Дзюрчання голосів за нашою спиною гучнішим не стало.

— Усе минуло краще, ніж я очікував, — пробурмотів Джеб, ведучи мене крізь печеру. Його слова мене здивували, проте мені не хотілося знати, в чому, на його думку, причина.

Земля під моїми ногами пішла під укіс. Тьмяне світло десь попереду забезпечувало певну видимість.

— Можу заприсягнутися, що ти ніколи не бачила нічого схожого, — промовив Джеб уже голосніше, повертаючись до свого грайливого, веселого тону. — Це дійсно щось, еге ж?

Він трохи зачекав — раптом я щось відповім? — а потім провадив:

— Я знайшов ці печери ще в сімдесяті. Точніше, вони мене знайшли. Я провалився крізь стелю отієї великої камери і дивом лишився живий — на своє щастя, я народився в сорочці. Потім довго блукав, шукаючи вихід. А коли нарешті знайшов, то від голоду був ладен гризти каміння. На той час я лишився на ранчо сам, тож мені було нікому показати свою знахідку. Я обстежив кожен закуток і кожну щілину, і побачив непогану перспективу. Я вирішив: нехай це буде мій туз у рукаві, і я його притримаю — ну так, про всяк випадок. Такі вже ми, Страйдери, — готові до всього.

Ми перетнули освітлене місце — світло лилося зі стелі крізь дірку завбільшки з кулак і падало на долівку невеличким яскравим кружальцем. Коли воно лишилося позаду, ще одна плямка світла показалася далеко попереду.

— Тобі, мабуть, цікаво, звідки це все тут узялося, — ще одна пауза, коротша за попередню. — Мені теж було цікаво. Я провів маленьке дослідження. Ці печери — це труби, по яких підіймалася лава. Уявляєш? Колись це був вулкан. Утім, це і зараз вулкан. І не зовсім мертвий, як ти за мить переконаєшся. Усі ці дірки й тунелі — це бульбашки повітря, що потрапили в застигаючу лаву. За останні двадцять років я чимало над ними попрацював. Деякі труби з’єдналися легко, з іншими довелося трохи пофантазувати. Ти бачила стелю великої зали? Для того, щоб її зробити, я витратив не один рік.

Кортіло запитати, як йому це вдалося, проте я не розтуляла рота. Мовчати було безпечніше.

Нахил землі під ногами ставав дедалі крутішим. Суцільна поверхня обривалася крутими східцями, але на вигляд вони були цілком безпечними. Джеб упевнено повів мене вниз. Що нижче ми спускалися, то спекотніше й вологіше ставало.

Коли знову почулося дзюрчання голосів, цього разу попереду, я напружилася. Джеб заспокійливо поплескав мене по руці.

— Тобі сподобається це місце — воно наше улюблене, — сказав він.

Широке склепіння було повне мерехтливого світла. Сяєво було такого ж кольору, що й у великій залі,— чисте і біле, проте якось дивно ряботіло, ніби пританцьовуючи. Як і все решта, чого я не розуміла у цих печерах, світло мене лякало.

— Ну, от ми й прийшли, — захоплено оголосив Джеб, проводячи мене крізь склепінчастий прохід. — Що скажеш?

Розділ 17

Зустріч

На мене війнуло жаром. Я увійшла в нього, наче у стіну пари. Щільне вологе повітря клубочилося в мене над головою і краплинами осідало на спині. Я машинально розтулила рот, аби вдихнути побільше кисню з несподівано густого повітря. Посилився запах — той самий металічний присмак, що залип у мене в горлі й відчувався у місцевій воді.

Відлунюючи від стін, звідусіль долинало дзюркотіння голосів — басів і сопрано. Я занепокоєно примружилася, вдивляючись у вируючу хмару вологи і намагаючись зрозуміти, звідки походять голоси. Тут було дуже ясно; стеля була надзвичайно яскравою, як у великій залі, лише набагато нижчою. Світло відбивалося від краплин вологи, що зависли в повітрі, створюючи мерехтливу завісу, що ледь не засліпила мене. Поки очі намагалися звикнути до світла, я панічно вчепилась у Джебову руку.

Мене зачудувало, що ці на диво плавні, спокійні голоси жодним чином не відреагували на нашу появу. Можливо, нас іще не встигли роздивитися?

— Тут трохи затісно, — вибачливо промовив Джеб, відганяючи від обличчя клуби пари. Він сказав це так, наче ми були тут самі,— у звичайному розмовному тоні, достатньо голосно — я аж підскочила. Але дзюрчання не припинялося, ніби він не зронив ні слова.

— Не те щоб я скаржився, — вів далі Джеб. — Якби не було цього місця, я б уже помер тисячу разів. Звісно, першого разу я застряг тут проти своєї волі, але якби цього не сталося, де б ми ховалися зараз? А без схованки усі ми трупи, еге ж?

Він змовницьки підштрикнув мене ліктем.

— А як тут усе гарно розташовано! Я б сам ніколи до такого не додумався, навіть якби міг зліпити печери власноруч.

Від Джебового сміху туман трохи розвіявся, і нарешті я побачила, де ми.

Під високим склепінням печери, повної пари, текли дві ріки. Ось воно, дзюрчання, що насторожило мій слух! То хлюпотіла вода, потрапляючи на багряну вулканічну породу. Джеб розмовляв вільно, наче ми самі, тому що так воно й було.

Насправді то були річка і потічок. Потічок був ближче до нас; у яскравому світлі, що падало згори, він нагадував срібний ланцюжок, який звивався між кам’яними берегами — такими пологими, що постійно здавалося, наче він їх от-от затопить. Його дзюрчання було чистим і дзвінким, як голосок дитини.

Ріка ж, закутана в густі хмари туману, що здіймалися з дірок, які зяяли в землі біля дальньої стіни печери, промовляла нижчим і м’якшим джерготінням. Вона була чорною і далі ховалася вглиб, під землю. Уздовж усього її річища вода широко розмила і скруглила камінь. Діри видавалися темними і небезпечними, а річка ледве проглядалася між берегів, стрімко плинучи до невидимої і таємничої цілі. Мені привиділося, що вода у ній кипить — такий жар і стільки пари від неї підіймалося. Та й джерготіння її було схоже на булькання окропу.

Зі стелі звисало декілька довгих тонких сталактитів, що перекрапували в сталагміти, які повиростали під кожним із них. Дві пари вже зустрілися, перетворившись на колони, що розділили два водні потоки.

— Тут слід ходити обережно, — сказав Джеб. — Гаряча ріка має дуже стрімку течію. Якщо впадеш туди, прощайся з життям. Такс вже раз трапилося, — спохмурнівши, він схилив голову, віддаючи данину спогаду.

Швидкі води підземної річки налякали мене. Я уявила, як падаю в її смертоносний киплячий потік, і здригнулася.

Джеб легенько поторсав мене за плече.

— Не бійся. Дивися під ноги, і все буде гаразд. Он там, — показав він на дальній куток печери, де мілкий струмок запливав у темний тунель, — перша печера за тією стіною — то купальня. Ми видовбали заглиблення у долівці — і вийшла чудова ванночка. Години купання розписані, але там усе одно так темно, що ніхто тебе не побачить. Через те, що купальня дуже близько до ріки, в ній тепло і приємно, але вода не обпікає. За купальнею є ще одна печера, вхід крізь розщелину. Ми розширили вхід вручну до нормального розміру. У цій печері струмок ховається під землю. Тож ми пристосували її під туалет. Зручно і гігієнічно, — у Джебовому голосі прозвучало самовдоволення, ніби він віддавав собі належне за таке раціональне використання витвору природи. Зрештою, це ж він відкрив і вдосконалив підземні лабіринти, тому гордість була заслужена.

— Ми не любимо марнувати батарейки, тому здебільшого вивчили це місце напам’ять. Та оскільки ти тут уперше, то можеш скористатись ось цим.

Джеб дістав із кишені ручний ліхтарик і простягнув мені. Цей предмет нагадав мені те, як Джеб знайшов мене напівмертву в пустелі й, перевіривши очі, дізнався, хто я. Не знаю чому, але від цього спогаду мені стало сумно.

— Нехай у тебе не з’являються божевільні ідеї про те, що вода може винести тебе на поверхню абощо. Тут вона заходить під землю і вже більше не піднімається, — застеріг він мене.

Джеб чекав реакції на своє попередження, і я коротко кивнула. Пильнуючи, аби не робити різких рухів, які б його сполохали, я повільно взяла ліхтарик.

Джеб підбадьорливо усміхнувся.

Я швидко пішла туди, куди він показав, — дзюркотіння води явно не полегшувало страждань сечового міхура. Було якось дивно зникнути з поля зору Джеба. А що як хтось заховався у цих печерах, здогадавшись, що я врешті-решт сюди прийду? Чи почує Джеб звук боротьби за джерготінням потоків?

Я освітила ліхтариком купальню, шукаючи засідки. Дивні миготливі тіні, що падали з ліхтарика, не дуже мене заспокоїли, проте підстав для страхів я не знайшла. Джебова ванночка могла по праву назватися чималим басейном, і вода в ній була темна як чорнило. Під її поверхнею можна ховатися довго — скільки стане затамованого подиху… Аби втекти від власної уяви, я швидко пробралася крізь вузеньку тріщину поруч із ванною. Без Джебового захисту я мало не задихалася від паніки і ледве розрізняла звуки, окрім хіба торохкотіння власного пульсу у вухах. Назад, до печери з річками, я мало не бігла.

Джеб стояв там у тій самій позі, так само один-однісінький, — наче бальзам полився на мої натягнуті нерви. Дихання і серцебиття стишилися. Незрозуміло чому, але цей навіжений чоловік діяв на мене дуже заспокійливо. Напевно, в усьому винні смутні часи, як висловилася Мелані.

— Ну що, непогано? — запитав він із гордовитою посмішкою на обличчі.

Я знову кивнула і повернула ліхтарик.

— Ці печери — великий дар, — промовив Джеб, коли ми рушили назад, до темного виходу. — Без них ми б не вижили у такому численному товаристві. Там, у Чикаго, Магнолія і Шерон непогано перебивалися — навіть дуже непогано, — але ховаючись удвох, вони спокушали долю. Проте як же гарно знову жити в громаді! Почуваєшся геть по-людськи.

Він знову взяв мене за лікоть, допомагаючи піднятися крутими сходами.

— Прошу вибачення за… е-м-м… помешкання, в яке ми тебе поселили. Це найбезпечніше місце, яке я зміг придумати. Дивно, що хлопці так швидко тебе знайшли, — зітхнув Джеб. — Кайл стає по-справжньому… цілеспрямований. Але все буде гаразд. Зрештою всі звикнуть. А тим часом можна підшукати тобі щось зручніше. Я над цим поміркую… Принаймні поки я поруч, у тебе немає потреби складатися в три погибелі у тій тісній норі. Можеш сидіти в коридорі разом зі мною. Або з Джаредом… — він обірвав себе на півслові.

Я зачудовано слухала його вибачення. Ніколи не думала, що люди здатні виявляти до ворогів стільки доброти і співчуття. Я легко торкнулася Джебової руки, що підтримувала мене за лікоть, цим засвідчуючи, що я все розумію і поводитимусь чемно. Впевнена, що Джаред волів би не бачити мене.

Джеб без зусиль розшифрував моє безсловесне послання.

— Гарна дівчинка, — сказав він. — Ми якось усе владнаємо. Зрештою, Докові варто приділяти більше уваги лікуванню своїх побратимів-людей. А з тебе більше користі з живої… принаймні я так думаю.

Ми були так близько, що він відчув мій дрож.

— Не хвилюйся, найближчим часом Док тебе не потурбує.

Але я й далі тремтіла. Джеб може дати мені надію лише на «найближчий час». Жодних гарантій, що Джаред не передумає і не вирішить: моя таємниця важливіша, ніж тіло Мелані. Знаю, такий поворот подій ще змусить мене пожалкувати, що минулої ночі Іян не довів справу до кінця. Я ковтнула — боліли і шия, і горло.

«Ніколи не знаєш, скільки часу тобі лишилося»… Як багато днів минуло відтоді, як Мелані сказала це! Тоді мій світ іще був мені підвладний…

Щойно ми зайшли до великої зали, майдану Джебової громади, слова Мелані луною прокотились у моїй голові. Зала була повна, як і минулої ночі, і всі дивилися на нас очима, які до Джеба промовляли «зрада», а до мене — «смерть». Я втупилась у кам’яну долівку, проте краєчком ока помітила, як Джеб знову взявся за рушницю.

Власне, то все справа часу. Я це відчула з атмосфери страху і ненависті. Джеб не може захищати мене вічно.

Яке то було полегшення — протиснутися назад крізь вузьку щілину і заплутаним чорним лабіринтом прямувати до свого тісного сховку, в якому я зможу лишитися на самоті!

Позаду мене, наче з кубла розлючених змій, почулося несамовите сичання, підсилене луною великої печери. Я здригнулася — скоріше б Джеб провів мене крізь цей лабіринт!

Джеб тихенько гигикнув. Що довше я з ним була, то дивнішим він мені здавався. Його почуття гумору спантеличувало не менше, ніж мотиви його поведінки.

— Інколи гості починають діяти на нерви, — пробурмотав він чи то до мене, чи то до самого себе; з Джебом це важко визначити. — Можливо, коли їм набридне шкіритися до мене, вони оцінять ті умови, що я їм тут створюю.

Наша дорога крізь темряву петляла як серпантин. Вона здалася мені зовсім не знайомою. Вочевидь, аби заплутати, Джеб повів мене іншим маршрутом. У мене склалося враження, що цього разу ми йшли довше, ніж перед тим, але зрештою за наступним рогом я угледіла синювате світло тьмяного ліхтаря.

Я напружила м’язи, приготувавшись до зустрічі з Джаредом. Якщо він там, то напевно злий. Йому, без сумніву, не сподобається, що Джеб вивів мене на прогулянку. Хай якою гострою була потреба…

Щойно ми завернули за ріг, я справді побачила постать, що прихилилася до стіни біля ліхтаря. Від неї падала довга тінь, але то явно був не Джаред. З переляку моя рука машинально вчепилася за Джеба.

Та нарешті я роздивилася того, хто там чекав. Він був нижчий за мене — саме так я визначила, що то не Джаред, — і худенький. Невисокий, але гінкий і жилавий. І навіть у слабкому світлі ліхтаря я розрізнила, що шкіра його визолочена сонцем до бронзового кольору, а нечесане чорне шовковисте волосся спадало до підборіддя.

Мої коліна підкосилися.

Я панічно вхопилася за Джеба, шукаючи підтримки.

— А хай йому грець! — вилаявся Джеб, несподівано роздратувавшись. — Невже тут ніхто не може тримати язик за зубами бодай двадцять чотири години? A-а, чорт вас забирай! Зграя пліткарюг… — бурчав і бурчав він.

Я навіть не намагалася втямити, що каже Джеб; у моєму нутрі вирувала найзапекліша битва мого життя — усіх життів, мною прожитих.

У кожній клітині свого тіла я відчувала Мелані. Усі нервові закінчення защеміли, упізнавши її знайому присутність. М’язи тремтіли в очікуванні її команди. Губи посіпувалися у спробі розтулитися. Я потяглася до хлопчика. Точніше, моє тіло потяглося, бо руки були не в змозі поворухнутися.

Мелані багато чого навчилася за ті декілька разів, коли я поступалася чи втрачала над нею контроль, і зараз я змушена була дати їй справжній бій — такий запеклий, що на чолі моєму виступили краплини поту. Але зараз я не помираю в пустелі. І не заскочена зненацька нападом слабкості й запаморочення від появи того, кого давно не сподівалася побачити. Я знала, що цей момент рано чи пізно наступить. Тіло було повне життя і швидко одужувало — воно знову сильне. Міць тіла додавала мені здатності до самоконтролю, додавала твердості.

Я висмикнула Мелані зі свого тіла, вигнала звідусіль і, відтіснивши у найдальший куток свідомості, замкнула її там.

Її капітуляція була блискавичною і беззаперечною.

«А-а-а», — застогнала вона, і це було схоже на агонію.

Але в мить своєї перемоги я відчула дивну провину.

Я вже знала, що для мене Мелані — більш ніж непокірлива носителька, яка ускладнює мені життя. За останні тижні, відколи шукачка об’єднала нас проти спільного ворога, ми стали напарницями, навіть товаришками. У пустелі, коли Кайл приставив мені до горла ножа, я була рада, що як мені вже судилося померти, Мелані загине не від моєї руки. Навіть тоді для мене вона була більш ніж просто тілом. А зараз я відчувала щось іще. Я жалкувала, що завдала їй болю.

Проте це було необхідно, а вона, здавалося, того не розуміла. Одне хибне слово, одна необдумана дія — і на нас чекає швидка розправа. Реакції Мелані надто емоційні й необдумані. Ще заведуть нас у халепу…

«Довірся мені,— сказала я їй. — Я просто намагаюся зберегти нам життя. Знаю, ти не хочеш вірити, що твої люди здатні нам щось заподіяти…»

«Але це Джеймі!» — прошепотіла вона і з такою силою потягнулася до хлопчика, що мої коліна знову підкосилися.

Я спробувала поглянути на нього безпристрасно — на цього підлітка із суворим обличчям, який прихилився до стіни тунелю, схрестивши руки на грудях. Намагалася дивитися на нього як на незнайомця і відповідно до цього обміркувати свою відповідь — або мовчання. Намагалась — але марно. То був Джеймі, і він був такий прекрасний, що мої руки, мої — не Мелані, потягнулися до нього. Сльози наповнили очі й покотилися по щоках. Я лише сподівалася, що у сутінках штучного світла їх не буде видно.

— Дядьку Джебе, — буркнув Джеймі, сердито привітавшись. Він швидко пробігся по мені очима і відвів погляд убік.

Який у нього глибокий голос! Невже він так подорослішав? Мене кольнула провина: я проґавила його чотирнадцятий день народження. Мелані показала мені дату, і в тому спогаді я впізнала її перший сон про Джеймі. Того ранку вона так відчайдушно силкувалася притамувати біль, затуманити спогади, аби захистити хлопчика, аж він прийшов до неї уві сні. І я електронною поштою написала про це шукачці.

Мені стало моторошно на саму думку про те, що колись я була такою бездушною.

— Що ти тут робиш, малий? — із притиском запитав Джеб.

— Чому ви мені не сказали? — кинув Джеймі у відповідь.

Джеб промовчав.

— Це Джаред так вирішив? — не вступався Джеймі.

Джеб зітхнув.

— Гаразд, тепер ти знаєш. Тобі полегшало? Ми лише хотіли…

— Захистити мене? — різко обірвав Джеймі.

Коли він став таким грубим? Невже це моя провина? Звісно, так і є.

У мене в голові заридала Мелані, та так гучно, що голоси Джеба і Джеймі було ледве чути.

— Гаразд, Джеймі. Тобі не потрібен захист. Чого ти хочеш?

Від такої швидкої капітуляції Джеймі розгубився. Його очі металися з Джеба на мене, поки він намагався сформулювати думку.

— Я… я хочу поговорити з нею… з істотою, — нарешті промовив він. Від невпевненості його голос звучав вище.

— Вона не дуже балакуча, — сказав Джеб, — але можеш спробувати, малий.

Джеб відчепив мої пальці від своєї руки. Звільнившись, він спиною прихилився до найближчої стіни і повільно опустився на долівку. Потім почав моститися, щоб усістися зручніше. Поклавши рушницю на коліна, він відкинув голову до стіни і заплющив очі. За декілька секунд здалося, що він спить.

Я стояла там, де мене залишив Джеб, і безрезультатно намагалася відвести погляд від обличчя Джеймі.

Через таку Джебову згідливість Джеймі знову розгубився. Широко розплющеними від подиву очима він спостерігав, як старий опускається на долівку, і від цього обличчя Джеймі здавалося зовсім наївним, дитячим. Та за кілька хвилин непорушної тиші Джеймі переключився з Джеба на мене. Його очі звузилися.

Від того, як він дивився на мене своїми темними зіницями — сердито, намагаючись здаватися хоробрим і дорослим, але водночас налякано і змучено, — Мелані заридала ще гучніше, а мої коліна затремтіли. Не бажаючи ризикувати, щоб не зомліти вдруге, я повільно підійшла до стіни напроти Джеба й опустилася додолу, обхопивши руками коліна, аби здаватися зовсім маленькою.

Джеймі несміливо на мене поглянув і зробив чотири кроки назустріч. Зупинившись просто переді мною, він зиркнув на Джеба, але той не ворухнувся і не розплющив очей. Джеймі опустився навколішки поруч зі мною, і несподівано його лице напружилося — такого дорослого виразу я ще на ньому не бачила. Погляд сумного чоловіка на обличчі маленького хлопчика розкраяв мені серце.

— Ти не Мелані,— тихо промовив він.

Не відповідати було набагато важче, тому що бажання говорити до нього йшло й від мене, не тільки від Мелані. Натомість після короткого вагання я похитала головою.

— Але ти в її тілі.

Ще одна пауза, і я кивнула.

— Що сталося з твоїм… з її обличчям?

Я знизала плечима. Я не бачила, що там із моїм обличчям, проте могла уявити.

— Хто це тебе так? — запитав Джеймі. Він несміливо торкнувся пальцем мого підборіддя. Я сиділа спокійно, не відчуваючи потреби відхилятися від його руки.

— Тітка Меґґі, Джаред та Іян, — перелічив Джеб монотонним голосом. Ми обоє аж підскочили.

Джеб не ворухнувся і не розплющив очей. Він здавався таким спокійним, ніби відповів на запитання Джеймі уві сні.

Джеймі трохи зачекав, а потім повернувся до мене з тим самим напруженим виразом.

— Ти не Мелані, але ти знаєш усі її спогади і думки, правда?

Я знову кивнула.

— Ти знаєш, хто я?

Я спробувала проковтнути слова, але вони самі зірвалися з моїх уст.

— Ти — Джеймі,— мій голос мимоволі приголубив його ім’я.

Хлопчик моргнув, злякавшись, що я заговорила. А потім, кивнувши, прошепотів:

— Так.

Ми разом подивилися на Джеба, що й далі сидів непорушно, а потім одне на одного.

— Ти пам’ятаєш, що сталося з Мелані? — запитав він.

Я здригнулася, але повільно кивнула.

— Я хочу знати, — прошепотів він.

Я похитала головою.

— Я хочу знати, — повторив Джеймі. Його губи тремтіли. — Я не дитина. Скажи мені.

— Це… неприємно, — видихнула я, не в змозі зупинитися. Було дуже важко відмовити хлопчикові.

Його прямі чорні брови зійшлися на переніссі, а потім стрибнули вгору понад широко розплющеними очима.

— Будь ласка, — прошепотів він.

Я глянула на Джеба — не могла позбутися враження, що той підглядає з-під вій.

Я беззвучно видихнула:

— Хтось побачив, як вона заходила в будівлю, призначену на злам. Це збурило підозри. Викликали шукачів.

На останньому слові хлопчик здригнувся.

— Шукачі пропонували Мелані здатися, але вона почала тікати. А коли її загнали в глухий кут, вона стрибнула у відкриту шахту ліфта.

Моє тіло стиснулося від спогаду про біль, а обличчя хлопчика під темною засмагою пополотніло.

— Але вона не померла? — прошепотів він.

— Ні. У нас дуже майстерні цілителі. Вони швидко вилікували Мелані. Потім утілили в неї мене. Бо сподівалися, що я зможу дізнатися, як їй вдалося так довго протриматися…

Я й так сказала більше, ніж збиралася, тому швиденько стулила рот. Джеймі, здавалося, цього не помітив, а от Джеб повільно розплющив очі й зупинив погляд на моєму обличчі. Жоден м’яз на його тілі не поворухнувся, і Джеймі не зауважив зміни.

— Чому ти не дозволила їй померти? — запитав він. Йому довелося зробити зусилля, аби стримати ридання, що пробивалося в голосі. Чути це було тим важче, що то був не плач дитини, наляканої чимось незвіданим, а усвідомлений біль дорослого. Так важко було не простягнути руки і не погладити його по щоці! Мені хотілося пригорнути Джеймі, розвіяти його сум. Але я стиснула руки в кулаки і постаралася зосередитися на запитанні. Джеб метнув погляд на мої руки, а потім знову на обличчя.

— Не я приймала рішення, — пробурмотіла я. — Коли це сталося, я перебувала в кріоконтейнері далеко в космосі.

Джеймі знову здивовано моргнув. Такої відповіді він не очікував, і я бачила, як він бореться з новим почуттям. Я поглянула на Джеба — в його очах засвітилася цікавість.

Така сама цікавість, лише сторожка, перемогла й у Джеймі.

— Звідки ти прилетіла? — запитав він.

Несподівано для себе я усміхнулася на цей його мимовільний інтерес.

— Здалеку. З іншої планети.

— З якої?.. — почав був він, але його знагла перебили.

— Що за чортівня? — заричав Джаред, який, випірнувши з-за рогу в кінці тунелю, розлютовано завмер на одній нозі.— Що це таке, Джебе? Ми ж домовлялися…

Джеймі підскочив на ноги.

— Це не Джеб привів мене сюди. Але це повинен був зробити ти.

Джеб зітхнув і повільно підвівся з долівки. Рушниця, про яку він забув, покотилася з його колін додолу і завмерла за декілька дюймів від мене. Я перелякано сахнулася.

Але Джаред відреагував по-іншому. Він притьмом кинувся до мене, подолавши коридор за декілька кроків. Я зіщулилася біля стіни, затуливши обличчя руками. Визираючи з-під ліктя, я угледіла, як він підхопив рушницю з долівки.

— Хочете, щоб нас повбивали? — ледь не верещав він на Джеба, рушницею штовхаючи старого в груди.

— Заспокойся, Джареде, — мовив Джеб стомленим голосом, однією рукою забираючи рушницю. — Вона б не торкнулася цієї штуки, навіть якби просиділа наодинці з нею цілісіньку ніч. Невже ти не бачиш? — він навів дуло на мене, і я злякано скулилася. — Вона не шукачка, оця во.

— Замовкніть, Джебе, замовкніть!

— Не чіпляйся до нього, — закричав Джеймі.— Він не зробив нічого поганого.

— Ти! — гаркнув Джаред у відповідь, обертаючись до худорлявої розлюченої постаті.— Марш звідси, а то зараз як вріжу!

Джеймі стиснув кулаки, проте не рушив із місця.

Джаред також прибрав войовничу позу.

Я прикипіла до місця. Як вони можуть отак один на одного верещати? Вони ж родина! Узи, що їх пов’язують, сильніші за кревний зв’язок. Джаред не посміє скривдити Джеймі — він не зможе! Я хотіла втрутитися, але не знала як. Вони тільки дужче розлютяться.

Уперше Мелані була спокійніша за мене.

«Він не скривдить Джеймі,— упевнено думала вона. — Це неможливо».

Дивлячись, як вони схрестили погляди, наче вороги, я запанікувала.

«Нам не слід було сюди приходити. Дивись, які вони тепер нещасні!» — застогнала я.

— Не варто було приховувати це від мене, — промовив Джеймі крізь зуби. — І як ти міг її вдарити?..

Його кулак розтиснувся, і він махнув рукою на моє обличчя.

Джаред сплюнув на долівку.

— Це не Мелані. Мелані ніколи не повернеться, Джеймі.

— Це її обличчя, — не вгавав хлопчик. — І її шия. Невже оці синці тебе анітрохи не хвилюють?

Джаред опустив руки. Він заплющив очі й глибокого зітхнув.

— Джеймі, забирайся звідси і дай мені заспокоїтися, бо я тебе примушу. Я не жартую. Ще трохи, і я зірвуся, розумієш? Я на межі. Побалакаємо пізніше, — Джаред розплющив очі — вони були сповнені болю.

Джеймі подивився на нього, і гнів на його обличчі почав поволі танути.

— Вибач, — промовив він за мить. — Я піду… але не можу обіцяти, що не повернуся.

— Я не годен думати про це зараз. Іди. Будь ласка.

Джеймі знизав плечима. Кинувши на мене останній допитливий погляд, він рушив геть швидкими широкими кроками, які змусили мене знову побиватися за часом, який я проґавила.

Джаред подивився на Джеба.

— Ви теж, — сухо промовив він.

Джеб закотив очі.

— Мені здається, ти ще недостатньо охолов. Я наглядатиму за…

— Забирайтеся!

Джеб замислено насупився.

— Гаразд. Звісно, — і рушив геть.

— Джебе? — гукнув Джаред йому вслід.

— Га?

— Якби я попросив вас пристрелити її просто зараз, ви б це зробили?

Джеб не зупинився і навіть не озирнувся, але його слова прозвучали чітко.

— Довелося б. Я дотримуюся власних правил. Тому не проси, поки не будеш упевнений на всі сто.

І зник у темряві.

Джаред стояв і дивився йому вслід. І перш ніж він обернув своє сердите обличчя до мене, я вже залізла у свій незручний притулок і заховалася там у найдальший куток.

Розділ 18

Нудьга

Решту дня, за одним винятком, я провела у цілковитій тиші.

Тільки раз, за декілька годин, Джеб приніс для нас із Джаредом поїсти. Поставивши тацю при вході в мою маленьку печеру, він вибачливо усміхнувся.

— Дякую, — прошепотіла я.

— Будь ласка, — відповів Джеб.

Джаред щось пробурчав, роздратований нашим коротким діалогом.

То був єдиний звук, який Джаред видав за весь день. Я була впевнена, що він ніде не пішов, хоча окрім його ледве вловимого дихання, більше нічого не підтверджувало мого припущення.

То був дуже довгий день — тоскний і нудний. Тіло раз у раз судомило. Я перепробувала всі можливі пози, але так і не знайшла такої, в якій могла б зручно випростатися. У попереку пульсував біль.

Ми з Мелані багато думали про Джеймі. Більше за все ми хвилювалися про те, що своїм приходом завдали йому болю і що мучимо його і зараз. Чи варто було дотримувати обіцянку такою ціною?

Час утратив значення. Зараз може бути ранок, а може бути й вечір: похована у надрах землі, я втратила лік часу. У нас із Мелані вичерпалися теми для розмови. Ми апатично перебирали спільні спогади, ніби перемикаючи канали в телевізорі й не дивлячись нічого конкретного. Одного разу я задрімала, проте через страшенний дискомфорт так і не змогла нормально заснути.

Коли нарешті з’явився Джеб, я мало не розцілувала його зморшкувате обличчя. Він нахилився до моєї камери, а щоки його розтягнулися в усмішці.

— Хочеш прогулятися? — запитав він.

Я радісно кивнула.

— Я поведу, — гаркнув Джаред. — Дай мені рушницю.

Я завагалася, незграбно скулившись біля виходу з нори, аж поки Джеб мені не кивнув.

— Іди, — підбадьорив він мене.

Похитуючись, я витягнула закам’янілі кінцівки з печери і взялася за Джебову протягнуту руку, аби віднайти рівновагу. Щось роздратовано буркнувши, Джаред відвернувся і так міцно вчепився в рушницю, що аж побіліли пальці. Мені неприємно було дивитися на зброю в його руках. Та і в Джебових також.

Джаред був не таким поблажливим до мене, як Джеб. Він ушкварив чорним тунелем уперед, і не подумавши, що я ледве плентаюся в хвості.

Було нелегко — Джаред ступав дуже тихо і не підтримував мене, тому мені довелося виставити одну руку вперед, а другою триматися за стіни, щоб ненароком не наскочити на скелю. Двічі я впала, перечепившись за гребені породи під ногами. Хоча Джаред і не допоміг мені підвестися, проте зачекав, поки я зведуся на ноги й рушу далі. Одного разу, коли я розігналася на прямій ділянці проходу, витягнутою рукою я торкнулася його спини і провела по плечах, перш ніж втямила, що то не стіна. Він відстрибнув і, смикнувшись під моїми пальцями, гнівно засичав.

— Вибач, — прошепотіла я, відчуваючи, як у темряві спалахнули мої щоки.

Джаред не відповів, але прискорив ходу, і наздоганяти його стало ще важче.

Я здивувалася, коли нарешті попереду з’явилося розсіяне світло. Невже ми пішли іншим маршрутом? Куди подівся сліпучий блиск великої печери? Світло було притлумленим, блідим і сріблястим. Але вузька тріщина, що правила за вхід, здавалася такою ж… Лише усередині велетенської гомінкої зали я зрозуміла, в чому справа.

У печері була ніч; світло, що м’яко падало згори, імітувало радше місяць, аніж сонце. Я скористалася тим, що мені не сліпить очі, аби роздивитися стелю і розгадати її секрет. Високо, дуже високо над головою сотні маленьких місяців лили розсіяне світло на далеку невиразну землю. Маленькі світила були хаотично розкидані — одні ближче, інші далі. Я похитала головою. Навіть роздивившись світло, я не розгадала його природи.

— Ходімо, — сердито скомандував Джаред — він був уже за декілька кроків попереду.

Здригнувшись, я поквапилася за ним і пожалкувала, що взагалі зупинялася, — було видно, що Джареду неприємно до мене звертатися.

Коли ми дісталися печери з двома річками, я навіть не сподівалася на ліхтарик. І не отримала його. Тут панувало те ж саме тьмяне освітлення, що й у великій печері, от тільки світил було менше — лише двадцять дивних мініатюрних місяців. Напустивши на себе суворості, Джаред втупився в стелю, а я тим часом невпевнено попрямувала до купальні з чорнильним басейном. Мені здалося, що якби я ненароком упала в киплячу підземну річку і зникла, то Джаред, напевно, побачив би у цьому благе втручання долі.

«А мені здається, що він би зажурився, — не погодилася зі мною Мелані, в той час як я, притискаючись до стіни, обережно проминала чорну купальню. — Якби ми упали».

«Сумніваюся. Можливо, йому б згадався біль першої втрати, але він був би щасливий, якби я зникла».

«Тому що він нічого про тебе не знає», — прошепотіла Мелані, а потім скулилася, ніби раптом відчула страшенну втому.

Від подиву я застигла. Схоже, Мелані щойно зробила мені комплімент.

— Ворушися! — гавкнув Джаред з іншої печери.

Я побігла — наскільки дозволяли темрява і страх.

…Коли ми повернулися, Джеб чекав нас біля синього ліхтаря. Коло його ніг лежали два грудкуваті довгасті мішки і два нерівні прямокутники. Я такого ще не бачила. Мабуть, Джеб приніс їх, поки нас не було.

— Хто сьогодні вартує, ти чи я? — невимушено запитав Джеб у Джареда.

Джаред зиркнув на предмети на долівці.

— Я, — коротко відповів він. — І мені потрібна лише одна постіль.

Джеб звів волохату брову.

— Ця істота не людина, Джебе. І ви лишили її на мій розсуд — тож не пхайте сюди свого носа.

— Але ж вона не тварина, хлопче. Ти би з собакою обходився краще.

Джаред нічого не відповів, лише рипнув зубами.

— Ніколи не думав, що ти такий жорстокий, — м’яко сказав Джеб, але підняв із долівки один мішок і, просунувши руку під ремінець, одягнув його на плече, а потім затиснув під пахвою один із прямокутників.

— Вибач, люба, — промовив він, проходячи повз мене, і поплескав мене по плечу.

— Та годі вже! — загорланив Джаред.

Знизавши плечима, Джеб пішов геть. Але перш ніж він зник з очей, я швиденько залізла до своєї камери і, забравшись у найвіддаленіший куток, скрутилася там калачиком, аби не привертати уваги.

Замість тихо розміститися в коридорі подалі від мене, Джаред розгорнув постіль просто перед входом до моєї в’язниці. Він декілька разів показово збив подушку, а потім розлігся на матраці, схрестивши руки на грудях. Саме це я бачила крізь отвір — схрещені руки на грудях і шматочок живота.

Його шкіра була тої ж золотавої барви, що снилася мені останні півроку. Було дуже дивно дивитися сон наяву, за якихось п’ять кроків від себе.

— Навіть не думай прослизнути повз мене, — попередив Джаред. Голос його звучав не так грубо, як раніше, — він був сонний. — А якщо спробуєш… — позіхнув він, — я тебе вб’ю.

Я промовчала. Його погрози мене образили. Чого б це я намагалася прослизнути повз нього? І куди я піду? Просто в руки варварів, які тільки й чекають, щоб я утнула таку дурницю? Та навіть припустімо, що мені вдасться і повз них пробратися, то куди далі — в пустелю, в якій я вже раз ледь не підсмажилася? Цікаво, що він собі навигадував про мої здібності? Який підступний план, на його думку, я виношую, аби перевернути їхній маленький світ? Невже я дійсно здаюся такою могутньою? Невже не видно, наскільки я безпорадна й беззахисна?

Скоро він глибоко заснув — я це визначила по тому, як уві сні він почав сіпатися. У спогадах Мелані я вже раз бачила, що він іноді так робить. Спить він так неспокійно лише тоді, коли чимось стурбований. Я дивилася, як стискуються і розтискуються його кулаки, і думала, що то йому, мабуть, сниться, як він хапає мене за горло.

Наступні дні — можливо, навіть цілий тиждень, бо вести підрахунок було неможливо, — минали в тиші. Джаред стіною відгородив мене від світу, доброго чи злого. Не було інших звуків, окрім мого власного дихання, моїх власних рухів; жодних краєвидів, окрім чорної печери, кружечка тьмяного світла, знайомої таці з одним і тим самим меню та кинутих мигцем Джаредових поглядів; жодних дотиків до моєї шкіри, окрім горбкуватого каменю; жодних смаків, окрім гіркої води, твердого хліба, водянистого супу й дерев’янистих коренеплодів, що повторювалися знову, і знову, і знову.

То було дуже дивне поєднання: постійний страх, болісний фізичний дискомфорт і нестерпна монотонність. З них трьох убивчу нудьгу було, мабуть, зносити найтяжче. Моя в’язниця перетворилася на сенсорно-ізоляційну камеру.

Ми з Мелані так непокоїлися, що вже з’їжджали з глузду.

«Ми вже почали чути голоси, — сказала якось Мелані.— А це недобрий знак».

«Скоро ми забудемо, як розмовляти, — схвильовано подумала я. — Коли до нас востаннє говорили?»

«Чотири дні тому ти подякувала Джебові за їжу, а він сказав «будь ласка». Здається, то було чотири дні тому. Чотири довгі сни принаймні,— вона начебто зітхнула. — Припини гризти нігті — мені знадобилися роки, аби позбутися цієї звички».

Але довгі дряпливі нігті мені заважали. «Гадаю, вже скоро нам не доведеться турбуватися через погані звички».

Джаред більше не дозволяв Джебу приносити їжу. Натомість хтось підносив її в кінець коридору, і Джаред її там забирав. Я завжди отримувала одне й те саме — хліб, суп та овочі — двічі на день. Джаредові інколи перепадала добавка — ласощі в упаковках відомих торгових марок. Лише уявити, як такі делікатеси могли потрапили до рук людей!

Я не чекала, що Джаред поділиться — звісно, ні,— але інколи мені ставало цікаво, чи не пробігає в нього думка, що я на це сподіваюся. Однією з моїх розваг було слухати, як він їсть свої гостинці, тому що він завжди робив це так показово, мабуть, хизуючись ними не менше, ніж тою подушкою.

Якось Джаред неквапливо розривав упаковку сирних паличок — театрально, як завжди, — і насичений запах прокотився моєю печерою… апетитний, непереборний. Джаред демонстративно поклав одну паличку до рота і став гучно жувати, аби я добре чула хрускіт.

Мій шлунок голосно забурчав, і я розреготалася з самої себе. Я так давно не сміялася! Спробувала пригадати, коли це було востаннє, і не змогла. Напад істерики в пустелі не рахується. Навіть до того, як я потрапила сюди, небагато речей здатні були мене розсмішити.

Але цього разу мені чомусь стало смішно. Шлунок потягнувся до тієї маленької сирної палички, і я знову засміялася. Без сумніву, то вже були ознаки божевілля.

Не знаю, чим цей сміх образив Джареда, але він підвівся і зник. За деякий час я знову почула, як він їсть палички, але вже подалі він мене. Я визирнула з печери й побачила, що він сидить у темному кутку коридору, спиною до мене. Я швиденько сховала голову, боячись, що він от-от може обернутися й побачити — я за ним спостерігаю. Відтоді він майже постійно сидів у кінці коридору і лише вночі простягався навпроти моєї в’язниці.

Двічі на день, точніше, двічі на ніч, оскільки Джаред ніколи не виводив мене з камери в присутності інших, ми ходили до печери з річками. То була довгоочікувана мить, навіть попри мій страх, бо лише тоді я випростувалася з неприродної пози, до якої мене змушувала маленька печера. Щоразу, коли я поверталася в нору, було дедалі важче.

Тричі за тиждень, завжди коли ми спали, хтось приходив нас перевіряти.

Першого разу то був Кайл.

Мене розбудило те, що Джаред нагло скочив на ноги.

— Забирайся, — гукнув він, тримаючи напоготові рушницю.

— Я просто перевіряю, — сказав Кайл. Голос його був далеко, але звучав достатньо гучно і хрипко, аби я зрозуміла, що то він, а не брат. — Одного разу тебе тут може не виявитися. Або ти спатимеш занадто міцно.

У відповідь Джаред лише підкинув рушницю.

Я чула, як покотився Кайлів сміх — здоровань пішов геть.

Ще двічі я й не вгадала, хто то був. Може, знову Кайл, може, Іян, а може, якийсь незнайомець. Просто ще двічі я прокидалася від того, що Джаред зіскакував із постелі й наставляв дуло на незваного гостя. Без слів. Хто б там «просто не перевіряв», він не утруднював себе розмовами. Коли ж гість забирався геть, Джаред швидко засинав. А от я так швидко не могла втихомирити своє серце.

Четвертого разу сталося щось новеньке.

Я ще не зовсім заснула, коли Джаред прокинувся і швидко став навколішки. А тоді з рушницею в руках і лайкою на губах він звівся на ноги.

— Спокійно, — промовив голос віддалеки. — Я прийшов із миром.

— Хай що ти продаєш, я не купую, — гарикнув Джаред.

— Просто хочу побалакати, — голос наблизився. — Ти стирчиш тут під землею, пропускаєш важливі перемовини… Нам тебе бракує.

— Ще б пак, — промовив Джаред саркастично.

— Опусти зброю. Якби я хотів на тебе напасти, то цього разу взяв би з собою ще чотирьох хлопців.

Запала коротка тиша, а потім Джаред знову заговорив, з ноткою сарказму в голосі:

— Як там ся має твій братик?

Мені здалося, що Джаред насолоджується запитанням. Йому подобалося дражнити свого гостя. Джаред присів навпроти моєї печери й обіперся спиною об стіну — невимушено, але з рушницею напоготові.

Моя шия засвербіла, ніби здогадавшись, що руки, які її душили, зовсім поруч.

— Він і досі пригадує тобі свій ніс, — сказав Іян. — Та, власне, це не вперше він у нього зламаний. Я перекажу йому, як тобі шкода.

— Мені не шкода.

— Я знаю. Ще ніхто не шкодував, що набив Кайлові пику.

Вони обоє тихо засміялися; у тому сміхові було щось товариське, яке здавалося надзвичайно недоречним, якщо зважити на Джаредову рушницю, ніби між іншим націлену на Іяна. Та з іншого боку, останнє пристановище пов’язує міцніше за будь-які узи. Міцніше за кров.

Іян присів на матрац поруч із Джаредом. Я бачила його в профіль — чорний силует у синюватому світлі. У нього був бездоганний ніс — прямий, орлиний, — такі носи я бачила на зображеннях відомих скульптур. Що це могло значити: те, що він подобається людям більше за свого брата, і саме тому його ніс не поламаний? Чи те, що він вправніше ухиляється?

— То чого ти хочеш, Іяне? Уже ж не перепросити за Кайла, гадаю.

— Джеб тобі розповів?

— Що саме?

— Пошуки припинили. Навіть шукачі.

Джаред нічого не відповів, проте я відчула, як повітря навколо нього несподівано наелектризувалося.

— Ми дуже пильно за ними стежили, аби нічого не проґавити, проте вони ні разу не здалися аж занадто занепокоєними. Пошук не відхилявся від зони, де ми залишили автомобіль, і кілька днів вони радше шукали тіло, аніж виживанця. Дві ночі тому, коли пошукова команда залишила по собі купу сміття і в їхній табір забрела зграя койотів, пошуки урвалися. Один із шукачів повернувся пізно вночі й наскочив на тварин. Койоти напали на нього і встигли відтягнути на добрі сто метрів у пустелю, перш ніж інші почули його зойки і помчали на допомогу. Всі шукачі, певна річ, мали при собі зброю. Вони легко сполохали койотів, і жертва відбулася легким переляком, проте цей випадок, здавалося, відповів на запитання, куди поділася наша гостя.

Мені стало цікаво, як людям вдалося шпигувати за шукачами і дізнатися так багато. Ця думка просто заполонила мене. Картина, що виникла у мене в голові, зовсім мені не подобалася: невидимі люди спостерігають за ненависними душами. Мені стало геть лячно.

— Після того шукачі згорнули табір і поїхали. Пошук припинили. Усі охочі повернулися додому. Її більше ніхто не шукає,— профіль Іяна розвернувся до мене, і я відхилилася, сподіваючись, що в темряві він мене не побачить. А якщо й помітить, то хіба чорний силует. — Напевно, її офіційно оголосять мертвою — якщо там ведуть якісь такі реєстри. Джеб постійно торочить: «Я ж вам казав!» — усім, у кого ще є терпець це слухати.

Джаред пробурмотів щось нерозчленоване. Я розрізнила тільки Джебове ім’я. Потім він різко вдихнув, видихнув і промовив:

— Ну що ж. Мабуть, це кінець.

— Схоже на те, — Іян завагався, а потім додав: — Хіба що… та це, мабуть, пусте.

Джаред знову напружився: йому не подобалося, коли в його висновки вносять поправки.

— Продовжуй.

— Ніхто, крім Кайла, не приділяє цьому великої уваги, але ж ти ж знаєш Кайла…

Джаред щось буркнув на знак згоди.

— У тебе дуже тонке чуття до такого роду речей. Я хочу почути твою думку, тому і прийшов у заборонену зону, ризикуючи життям, — сухо промовив Іян, а потім його голос знову став дуже серйозний. — Розумієш, серед них була одна шукачка… Так, так, саме шукачка, бо вона була з пушкою…

Я не одразу зрозуміла останнє слово. У словнику Мелані його не було. А коли я здогадалася, що мова йде про зброю, то від ноток заздрості в голосі Іяна мені стало зле.

— Кайл перший помітив, що одна з них стоїть осторонь. Решті це здалося несуттєвим — ну, не бере вона участі в мисленнєвому процесі… Хоча вона теж висувала чимало версій, але, здавалося, ніхто її не слухав. Якби ж ми чули, про що вона говорила…

У мене по шкірі знову пробіг холодок тривоги.

— Зрештою, — провадив Іян, — пошук відізвали, але вона була незадоволена таким рішенням. Ти ж знаєш, які ці паразити завжди такі… милі! А ця була дивна — ще трохи, і вона б зчинила сварку, — ніколи такого не бачив. Не справжню сварку, тому що всі вони вміють стримуватися, але у тої незадоволеної був такий вигляд, ніби вона з ними лається. Основна група шукачів не звернула на неї уваги — всі просто пішли геть.

— А незадоволена? — запитав Джаред.

— Сіла в машину і проїхала півдороги до Фенікса, потім повернула назад до Тусона, а потім знову рушила на захід.

— Продовжує пошуки.

— Або хоче все з’ясувати. Вона зупинилася поблизу крамнички, знаєш, що біля підніжжя гори. Побалакала з паразитом, який там працює, хоча його вже й розпитували.

— Гм, — буркнув Джаред. Загадка його зацікавила.

— Потім вона видерлася на вершину гори. Дурна істота! Мабуть, зашкварилася там живцем, одягнута в чорне з ніг до голови.

Моїм тілом прокотився спазм. Не усвідомлюючи своїх дій, я стріпнулася, притиснувшись до стінки своєї клітки й інстинктивно затуливши обличчя руками. Замкненим простором моєї маленької печери прокотилося шипіння, і лише після того, як воно затихло, я зрозуміла, що шипіла я сама.

— Що то було? — вигукнув Іян шоковано.

Визирнувши крізь пальці, я побачила два обличчя, які заглядають крізь отвір. Іянове лице було повністю чорне, але Джаредове наполовину освітлене — вираз у нього був кам’яний.

Більше за все мені хотілося стати невидимою, але дрижаки, яких я не могла стримувати, раз у раз струшували тіло.

Джаред відійшов, а потім повернувся з ліхтариком в руках.

— Подивися на її очі,— пробурмотів Іян. — Вона перелякалася.

Тепер я бачила їх обох, але дивилася тільки на Джареда. Його погляд був прикутий до мене — Джаред щось вираховував. Мабуть, зважував те, що повідомив йому Іян, і шукав підступу в моїй поведінці.

А моє тіло й далі тремтіло.

«Вона ніколи не відступиться», — застогнала Мелані.

«Знаю, знаю», — застогнала я у відповідь.

І коли це наша відраза встигла перетворитися на страх? Шлунок спазматично скрутився. Чому шукачка просто не дозволить мені померти, як усі? А якби я справді померла, вона б і тоді мене переслідувала?

— Що то за шукачка в чорному? — несподівано гаркнув Джаред.

Мої губи тремтіли, але я не відповідала. Мовчати було безпечніше.

— Я знаю, що ти здатна розмовляти, — прогарчав Джаред. — Ти говорила до Джеба та Джеймі. А зараз побалакаєш зі мною.

Він заліз до мене в печеру, здивований, що довелося для цього скластися майже вчетверо. Низька стеля змусила його сісти навпочіпки, і це його явно не тішило. Йому більше подобалося височіти наді мною.

Мені не було куди тікати. Я вже й так залізла у найдальший куток. Печера ледве вміщувала нас двох. Я відчувала Джаредів подих на своїй шкірі.

— Розповідай, — наказав він.

Розділ 19

Розлука

— Хто ця шукачка в чорному? Чому вона не припиняє пошуків? — оглушливий Джаредів крик падав на мене зусібіч.

Я затулилася руками в очікування першого удару.

— Гей, Джареде! — пробурмотів Іян. — Може, краще я…

— Не лізь!

Проте голос Іяна наблизився, і з гуркотом посипалися камінці, коли він спробував залізти слідом за Джаредом в маленьку печерку, де й без того було тісно.

— Хіба ти не бачиш, що вона надто налякана, аби говорити? Нехай трохи заспокоїться…

Потім я почула шурхіт — це Джаред розвернувся, а далі — глухий удар. Іян вилаявся. Коли я зиркнула крізь пальці, Іян зник, а Джаред сидів до мене спиною.

Іян сплюнув і застогнав.

— Це вже вдруге, — роздратовано буркнув він, і я зрозуміла, що стусан, який призначався мені, дістався Іяну.

— Зараз буде і втретє,— у відповідь гиркнув Джаред, але повернувся до мене, схопивши ліхтар тією-таки рукою, яка щойно поцілила Іяна. Після нескінченної темряви у печері стало сліпучо-ясно.

Джаред знову заговорив, при світлі вивчаючи моє обличчя і карбуючи кожне слово:

— Хто. Ця. Шукачка.

Я опустила руки і подивилася просто в його безжальні очі. Мене непокоїло, що від мого мовчання постраждав інший, навіть якщо цей інший не так давно намагався мене убити. Хіба так проводяться тортури?

Джаредів вираз пом’якшав, коли він побачив на моєму обличчі зміни.

— Я не збираюся тебе бити, — тихо промовив він, не до кінця впевнений у своїх словах. — Але мені потрібна відповідь на запитання.

То було навіть не те запитання — не про таємницю, яку я мусила будь-що охороняти.

— Скажи мені,— наполіг він, ледь приплющивши очі, в яких читалося розчарування і біль.

Невже я дійсно така боягузка? Краще воно б так і було — я б радше вірила, що мій страх перед болем притлумив усе інше. Але справжня причина, з якої я розтулила рот і заговорила, була набагато жалюгіднішою.

Я хотіла йому догодити — цій людині, що так люто мене ненавидить.

— Шукачка… — почала була я хрипким і грубим від тривалого мовчання голосом.

Але він нетерпляче мене перебив.

— Ми вже знаємо, що це шукачка.

— Ні, не просто шукачка, — прошепотіла я. — Моя шукачка.

— Що значить — твоя шукачка?

— Приставлена до мене, вона за мною наглядає. Через неї…— я ледве не вимовила слово, за яким прийшла б смерть. Ледве не сказала «ми». Чистісіньку правду, яку б він сприйняв за чистісіньку брехню, що зраджувала його найглибші бажання, найглибший біль. Він би ніколи не повірив, що його мрії можуть бути реальними. Усе, що він би в мені побачив, — це небезпечну ошуканку, що дивиться на нього очима, які він колись кохав.

— Через неї?.. — тиснув Джаред.

— Через неї я втекла, — видихнула я. — Через неї прийшла сюди.

Не зовсім правда, але й не зовсім брехня.

Джаред витріщився на мене і навіть роззявив рота, намагаючись перетравити моє одкровення. Краєчком ока я побачила, що Іян знову зазирає в печеру — його жваві блакитні очі здивовано розширилися, а на блідих губах запеклася кров.

— Ти тікала від шукачки? Але ж ти з ними заодно! — Джаред зусиллям волі узяв себе в руки, аби продовжити допит. — Чому шукачка тебе переслідувала? Що хотіла від тебе?

Я ковтнула — звук пролунав неприродно гучно.

— Вона хотіла тебе і Джеймі.

Його обличчя посуворішало.

— І ти намагалася привести її сюди?

Я похитала головою.

— Я не… Я…

Як я могла йому пояснити? Він не сприйме правди.

— Що?

— Я… не хотіла їй казати. Вона мені не подобається.

Він моргнув, у черговий раз спантеличений.

— Хіба ви всі не повинні любити всіх?

— Так, повинні,— підтвердила я, червоніючи від сорому.

— Хто тобі розпатякав про наш сховок? — запитав Іян із-за Джаредового плеча. Джаред скривився, але не обернувся.

— Я не можу сказати… Я не знаю… Я просто побачила орієнтири. Лінії в альбомі. Я намалювала їх для шукачки… але ми не знали, що вони означають. Вона досі думає, що то дорожня карта, — мій язик молов без упину. Я все чекала, що він ляпне щось не те, тому намагалася його стримувати.

— Як це ти не знала, що вони означають? Ти ж тут, — Джаред уже був простягнув до мене руку, але вона миттю упала.

— Я… у мене були проблеми з… з пам’яттю. Я не розуміла… Не могла побачити все. Наче на стіну наштовхувалася. Тому до мене приставили шукачку. Вона чекала, поки я дізнаюся решту…

Ой як багато сказано! Я прикусила язик.

Джаред з Іяном обмінялися поглядами. Вони ще ніколи такого не чули. І не вірили мені, але їм так хотілося, аби це було правдою! Аж надто хотілося. Від цього їм стало страшно.

Голос Джареда несподівано порізкішав.

— Ти бачила мою хижку?

— Так, один раз.

— А потім розповіла шукачці.

— Ні.

— Ні? Чому ні?

— Тому що… на той час, коли я все згадала… мені вже не хотілося їй казати.

Іян так і завмер, від подиву розширивши очі.

Джаредів голос змінився — став м’якшим, майже ніжним. Набагато небезпечнішим за крик.

— Чому ти не захотіла їй розповідати?

Мої губи міцно зімкнулися. То була не та таємниця, втім, теж таємниця, і він хотів її з мене вибити. Тої миті моя рішучість тримати язик за зубами була викликана не так інстинктом самозбереження, як дурною помстою за завдані образи. Я не скажу чоловікові, який мене зневажає, що кохаю його.

У моїх очах спалахнув виклик, і Джаред, здавалося, зрозумів, що витягнути з мене відповідь буде непросто. І вирішив оминути це питання — можливо, повернеться до нього згодом, залишить на закуску — у тому разі, якщо я вже не відповідатиму на решту його запитань.

— Чому ти не змогла отримати повний доступ до пам’яті? Це… нормально?

Тут теж чаїлася небезпека. Уперше за все життя я збрехала.

— Мелані впала з великої висоти. Тіло було пошкоджене.

Я не дуже вміла брехати. І моя спроба зазнала невдачі — Джаред і Іян обоє вловили неправдиву нотку в моєму голосі. Джаред схилив голову набік, а Іян звів брову.

— Чому шукачка не повернулася назад з усіма? — запитав Іян.

Раптом я почулася виснаженою. Я знала, що люди здатні продовжувати допит усю ніч і що вони таки його продовжать, якщо я відповідатиму. А значить, рано чи пізно я схиблю. Я прихилилася до стіни й заплющила очі.

— Не знаю, — прошепотіла я. — Вона не така, як інші душі. Вона… надокучлива.

Несподівано Іян розсміявся. Від його сміху я здригнулася.

— А ти? Ти така ж, як інші… душі? — запитав він.

Я розплющила очі й послала йому довгий утомлений погляд. «Що за безглузде запитання?» — подумала я, а потім міцно стулила повіки і схилила обличчя на коліна, обхопивши голову руками.

Чи то Джаред збагнув, що я більше нічого не скажу, чи в нього затерпло тіло, але, щось буркнувши, він виліз із печери. Потім забрав ліхтар і, випроставшись, тихо застогнав.

— Оце так новини, — прошепотів Іян.

— Брехня, звісно, — прошепотів Джаред у відповідь. Хоч і не дуже чітко, але я могла розібрати, про що вони розмовляють. Вони, мабуть, не усвідомлювали, як їхня розмова відлунює до мене в печеру. — От тільки… не розумію, у що вона хоче змусити нас повірити — до чого вона веде.

— А я думаю, що вона не бреше. Окрім того одного разу. Ти помітив?

— Вистава.

— Джареде, ти коли-небудь зустрічав паразита, який умів би хоч трохи брехати? Окрім шукачів, звісно.

— Ким вона, напевно, і є.

— Ти серйозно?

— Це б усе пояснило.

— Вона… ця істота схожа на шукачів найменше з усіх, кого я бачив. Якби шукач бодай здогадувався, як нас знайти, то привів би за собою цілу армію.

— І нічого б тут не знайшов. Але вона… оця… знайшла нас, правда ж?

— Але дорогою мало не померла…

— Проте досі дихає, еге ж?

Тривалий час вони мовчали. Так довго, що мені закортіло розтягнутися на долівці печери, а не лежати скрученою в клубок. Проте я боялася шуміти. Понад усе воліла, аби Іян пішов і можна було поспати. Адреналін вимився з крові — я була геть виснажена.

— Гадаю, треба піти перемовитися з Джебом, — прошепотів Іян, порушивши мовчанку.

— Геніальна ідея! — голос Джареда аж лускав від сарказму.

— Пам’ятаєш найпершу ніч? Коли вона скочила між тобою та Кайлом? Було дуже дивно.

— Просто намагалася вижити, уникнути…

— Даючи Кайлу фору? Та він би її пристукнув… Гарний план.

— Але ж спрацювало.

— Джебова пушка спрацювала. Чи ти хочеш сказати, що вона передбачила: Джеб дістане рушницю?

— Ти забагато думаєш, Іяне. А саме цього вона й прагне.

— Гадаю, ти не правий. Не знаю чому… але здається, вона взагалі не хоче, щоб ми про неї думали, — я почула, як Іян звівся на ноги. — Знаєш, що справді дивно? — пробурмотів він уже не пошепки.

— Що?

— Я почувався винним — винним до неможливості,— коли дивився, як вона сахається нас. Коли дивився на ті чорні синці на її шиї.

— Не дозволяй їй пробивати тебе на сльозу, — у голосі Джареда забриніло занепокоєння. — Це не людина. Не забувай.

— Просто тому, що вона не людина, ти гадаєш, вона не відчуває болю? — запитав Іян, віддаляючись. — Що її відчуття не такі, як у звичайної дівчини, яку побили — побили ми?

— Візьми себе в руки, — просичав Джаред йому вслід.

— Бувай, Джареде.

Потому як Іян пішов, Джаред іще довго не міг розслабитися. Спочатку він сновигав туди-сюди перед отвором, а потім усівся на матраці, затуливши мені світло, і щось сам до себе безтямно бубонів. Я вирішила не чекати, поки він засне, і розтягнулася, наскільки було можна, на увігнутій долівці. Мої рухи сполохали його — він підскочив і знову почав бубоніти.

— «Винним», — шкулько пробурчав він. — Дозволив їй розчулити себе. Як Джеба, як Джеймі. Так не може тривати. Нерозумно залишати її в живих.

У мене по шкірі мурахи поповзли, але я постаралася не зважати. Якби я панікувала щоразу, коли Джаред надумає мене убити, то не мала б ні хвилини спокою. Я перевернулася на живіт, аби вигнути спину в інший бік. Джаред знову сполошився, а потім затих і, певно, досі снував свої думи, коли я нарешті поринула в сон.

Коли я прокинулася, Джаред сидів на матраці у полі мого зору, ліктями на колінах, спершись рукою на кулак.

У мене зовсім не було відчуття, що я поспала годину-другу, але водночас я була надто вимучена, аби намагатися заснути знову. Натомість мене непокоїв нещодавній Іянів візит, бо тепер, після його дивної реакції, Джаред старатиметься ще дужче ізолювати мене від світу. Краще б те почуття провини Іян тримав при собі. Якщо він знав, що здатний на такі відчуття, то навіщо душив мене, коли на те пішло? Мелані також розізлилася на Іяна і переживала через можливі наслідки його докорів сумління.

За декілька хвилин наші тривожні роздуми перебив вигук.

— Це я, — почувся голос Джеба. — Спокійно.

Джаред підняв рушницю.

— Ану, малий, давай, пристрель мене. Ну ж бо! — з кожним словом голос Джеба лунав дедалі ближче.

Джаред зітхнув і опустив рушницю.

— Будь ласка, йдіть звідси.

— Треба побалакати, — сказав Джеб і важко пирхнув, присівши на землю навпроти Джареда. — Гей, привіт! — гукнув він, киваючи до мене.

— Не люблю я цього, — пробурчав Джаред.

— Ага.

— Іян розповів мені про шукачів.

— Я знаю. Щойно з ним говорив.

— Чудово. Тоді чого вам треба?

— Не стільки мені, як усім. Наша комора уже майже спорожніла. Слід серйозно поповнити запаси.

— О-о, — вимовив Джаред; це було зовсім не те, що він приготувався почути. Після короткої паузи він сказав: — Нехай Кайл піде.

— Гаразд, — просто відповів Джеб, обіпершись об стіну в спробі підвестися.

Джаред зітхнув. Він знав, що його пропозиція — чистісінький блеф, і поступився, щойно Джеб на неї погодився.

— Ні, не Кайл. Він надто…

Джеб хихикнув.

— Мало не завів усіх нас у пастку, коли востаннє ходив сам, еге ж? У нього мізки зовсім не варять. Тоді Іян, може?

— У цього мізки варять, аж переварюють.

— Брандт?

— Він не годиться для довгих вилазок. За кілька тижнів починає панікувати. Хибить.

— Тоді скажи хто.

Секунди спливали, і я чула, як Джаред кілька разів робив глибокий вдих, ніби готовий дати Джебу відповідь, але потім видихав і нічого не казав.

— Іян і Кайл разом? — запитав Джеб. — Може, вони будуть один одного врівноважувати?

Джаред застогнав.

— Як останнього разу? Гаразд, гаразд, повинен піти я.

— Тобі це вдасться якнайкраще, — погодився Джеб. — Ти змінив наше існування, відколи до нас приєднався.

Ми з Мелані кивнули одна одній — жодну з нас це не здивувало.

«Джаред — просто диво. Поки Джаредове чуття нас охороняло, ми з Джеймі були як за кам’яною стіною. Ми б ніколи не спіймалися. Якби тоді в Чикаго на моєму місці був Джаред, усе минуло б добре».

Джаред смикнув плечем у моєму напрямку.

— А що з?..

— Я наглядатиму за нею, скільки зможу. Сподіваюся, ти прихопиш із собою Кайла — це значно полегшить завдання.

— Навіть якщо Кайла не буде і ви наглядатимете за нею, скільки зможете, цього не достатньо. Вона… довго не проживе.

Джеб знизав плечима.

— Я старатимусь. А що ще я можу зробити?

Джаред повільно покивував головою.

— Коли вирушаєш? — запитав його Джеб.

— Не знаю, — прошепотів Джаред.

Запанувало довге мовчання. За декілька хвилин Джеб почав насвистувати.

Нарешті Джаред зробив довгий видих — я навіть не здогадувалася, що він затамовував повітря.

— Піду сьогодні увечері,— повільно промовив він. У цих словах прозвучала покора, але водночас полегшення. Голос його злегка змінився — він трохи здав оборону. Ніби Джаред знову став тим, ким був до моєї появи. Скинувши зі своїх плечей одну відповідальність, він завдав на них іншу, цього разу приємнішу.

Він утомився захищати моє життя і вирішив: тепер усе в руках долі, а точніше, правосуддя натовпу. Я помру, та він, повернувшись, нікого не звинувачуватиме. Не горюватиме… Саме це я почула в тих трьох словах.

Знаю, люди полюбляють гіперболи і дали назву скорботі та смутку — розбите серце. Якось у спогадах Мелані сама так говорила. Але я завжди вважала цю фразу не більш як усталеною метафорою, що не має жодного стосунку до фізіології, як «блакитна кров», наприклад. Тому й не чекала на біль у грудях. Запаморочення — так, клубок у горлі — так, і так — пекучі сльози в очах. Але що це за відчуття, ніби розривається грудна клітка? Я не могла йому дати логічного пояснення.

А серце не лише розривалося, але стискалося й кудись рвалося. Тому що серце Мелані також розбивалося на друзки, і то було цілком самостійне відчуття. Ніби у мене виріс іще один орган, аби компенсувати нашу з Мелані подвійну свідомість. Подвійне серце для подвійного розуму. Подвійний біль.

«Він нас кидає,— ридала Мелані.— Ми більше ніколи його не побачимо!» Вона не мала сумнівів, що ми помремо.

Хотілося тужити разом із нею, але хтось же має не втрачати голови. Я прикусила руку, аби заглушити стогін.

— Так, мабуть, буде найкраще, — сказав Джеб.

— Піду готуватися… — подумки Джаред уже був далеко від цього клаустрофобного коридору.

— А я стану на варті. Ні пуху тобі, ні пера.

— Дякую. Повернуся, коли повернуся. Тоді й побачимося, Джебе.

— Ага.

Джаред передав Джебові рушницю і, звівшись на ноги, машинально обтрусив пилюку з одягу. І пішов геть таким знайомим мені швидким кроком, подумки вже зовсім в інших просторах. Жодного погляду в мій бік, жодного помислу про мою подальшу долю.

Я слухала, як помирає відлуння його кроків, аж поки воно геть не стихло. А потім, забувши про Джебову присутність, затулила обличчя руками і заридала.

Розділ 20

Воля

Джеб дозволив мені виплакатися. Він терпляче перечекав і тихі схлипування. І лише коли я заспокоїлась і мовчки просиділа добрі півгодини, він заговорив.

— Ти там не спиш?

Я не відповіла. Мовчання вже в’їлося в кров.

— Не хочеш вилізти і випростатися? — запропонував Джеб. — У мене спина болить на саму думку про цю дурнувату нору.

Яка іронія: після тижня мовчанки, що доводила мене до божевілля, я не прагнула товариства. Але від цієї пропозиції відмовитися не могла. Я ще не встигла подумати, а руки самі потягнулися до виходу.

Джеб, схрестивши ноги, сидів на матраці. Розпрямляючи кінцівки і розминаючи плечі, я чекала, що він якось відреагує, але очі його були заплющені. Як і під час візиту Джеймі, здавалося, він спить.

Скільки часу минуло, відколи я бачила Джеймі? Як він зараз? Я відчула болюче поколювання у своєму й без того розкраяному серці.

— Тепер краще? — запитав Джеб, розплющивши очі.

Я знизала плечима.

— Усе буде гаразд, от побачиш, — його обличчя розпливлося у широкій усмішці.— Те, що я сказав Джареду… Не зовсім я і збрехав, бо, з одного боку, це правда, а з другого — не так правда, як те, що він хотів почути.

Я просто витріщалася, не розуміючи ані слова з того, що каже Джеб.

— У будь-якому разі, Джаредові треба перепочити. Не від тебе, мала, — додав він хутко, — а від ситуації. На відстані воно бачиться краще.

Звідки він знав, що і коли мені говорити? Чому дбав про те, щоб не ранити мене словами і щоб у мене не боліла спина? Джебова доброта лякала мене, тому що була незбагненною. Джаредові дії були принаймні зрозумілі. Кайлові та Іянові спроби мене вбити, радісна готовність Дока мене покатувати — їхня поведінка була цілком логічною. Але доброта… Чого хоче від мене Джеб?

— Не будь такою похмурою, — промовив Джеб. — В усьому є позитив. Джаред поводився з тобою, як справжнісінький бовдур, а тепер, коли він зник із-перед очей, буде легше.

Я звела брови, розгадуючи, що він має на увазі.

— От наприклад, — провадив Джеб, — цю печеру ми зазвичай використовуємо під склад. І коли Джаред із хлопцями повернуться, то треба буде поскладати тут принесені харчі. Тож уже зараз час підшукувати тобі нове помешкання. Може, щось просторіше? І з ліжком? — він знову всміхнувся, помантилявши переді мною морквиною.

Зараз він її забере і скаже, що це жарт.

Натомість його очі — кольору вицвілих джинсів — стали дуже, дуже ніжними. У їхньому виразі було щось таке, що у мене клубок до горла підкотився.

— Тобі не доведеться повертатися до цієї нори, люба. Все вже позаду.

Сумніватися в чесності його погляду було неможливо. Вдруге за одну годину я сховала обличчя в долоні й заплакала.

Джеб схопився на ноги і незграбно поплескав мене по плечу. Мої сльози змушували його ніяковіти.

— Ну все, досить, — пробурмотів він.

Цього разу я заспокоїлася швидше. Витерши очі, я нерішуче всміхнулася, і Джеб схвально кивнув у відповідь.

— Молодець, — сказав він, поплескавши мене знову. — А зараз ми ще трохи тут посидимо, аби впевнитися, що Джаред нас не впіймає,— Джеб змовницьки мені підморгнув. — А потім розважимося!

Я згадала, що його уявлення про розваги — то, зазвичай, погрози зі зброєю в руках.

Поглянувши на мене, він захихикав.

— Не хвилюйся. А поки ми чекаємо, можеш трохи відпочити. Упевнений, що навіть на цьому тонкому матраці тобі буде краще.

Я перевела погляд з його обличчя на матрац на долівці — й назад.

— Ну ж бо, — сказав Джеб. — Судячи з твого вигляду, міцний сон тобі не завадить. Я за тобою нагляну.

Розчулена, з очами на мокрому місці, я опустилася на матрац і поклала голову на подушку. То було божественно, дарма що Джеб назвав матрац тонким. Я випросталася на повний зріст, витягнувши пальці на руках і ногах — аж суглоби хруснули. Потім розслабилась і зарилась у матрац. Мені здалося, що він мене обіймає, загоює всі синці. Я зітхнула.

— Як приємно на це дивитися, — тихенько промовив Джеб. — Це наче сверблячка, яку не можеш почухати, — знати, що під твоїм дахом хтось страждає.

Він відкинувся до стіни неподалік від мене і почав щось тихенько мугикати. Я заснула, ще він не доспівав першого куплету.

Прокинувшись, я відчула, що добряче виспалася — відпочинок був найдовший за весь час мого тут перебування. Жодних судом, жодних страхіть. Було б і зовсім добре, якби подушка, на якій я прокинулася, не нагадала мені про те, що Джаред пішов. Вона й досі тримала його запах. Дух був приємний, не схожий на мій.

«Давай додивимося сон», — нещасливо зітхнула Мелані.

Сон уже майже вивітрився у мене з голови, але я знала, що він був про Джареда — як завжди, коли я засинала глибоко і бачила сни.

— Доброго ранку, мала, — бадьоро промовив Джеб.

Я розліпила повіки й подивилася на нього. Невже він просидів отак біля стіни всю ніч? Джеб на вигляд не був утомленим, проте я раптом відчула провину за те, що зайняла краще спальне місце.

— Хлопці вже давно пішли, — сказав він з ентузіазмом. — Як щодо екскурсії?

Несвідомим жестом він погладив рушницю, що висіла на поясі.

Розширеними від подиву очима я сторопіло дивилася на дядька Джеба. Екскурсії?

— Ну ж бо, не будь боягузкою. Ніхто тебе не зачепить. Зрештою, тобі колись таки треба розвідати дорогу.

Він простягнув руку, аби допомогти мені підвестися.

Я автоматично взялася за його долоню, але в голові все йшло обертом — я намагалась осмислити його слова. Мені треба розвідати дорогу? Навіщо? І що значить «колись»? Як довго, на його думку, я проживу?

Він допоміг мені зіп’ятися на ноги і повів уперед.

Я вже й забула, як це, коли тебе крізь темний тунель ведуть. Іти було дуже легко — я рухалася майже несвідомо.

— Давай поміркуємо, — казав Джеб. — Мабуть, спочатку праве крило. Підшукаємо тобі гідне місце. А потім кухня… — він планував екскурсію всю дорогу до вузької щілини, що вела до ясно освітленого тунелю, який, у свою чергу, переходив у ще світлішу велику залу. Нарешті вчулися голоси, й у мене в роті пересохло. Джеб продовжував до мене щебетати, не помічаючи мого страху.

— Сьогодні повинна зійти морква, — казав він, ведучи мене на майдан. Засліплена світлом, я не бачила, хто там, але відчувала на собі погляди. Раптова тиша була такою ж зловісною, як і завжди.

— Так, — сам собі відповідав Джеб. — Я завжди вважав, що це неймовірне видовище. Що може бути краще за весняну зелень!

Він зупинився і показав кудись рукою. Я примружилась, але очі ще деякий час намагались пристосуватися. А потім я побачила, про що говорить Джеб. А ще зауважила, що сьогодні на майдані людей зо п’ятнадцятеро, і всі дивляться на мене ворожими очима. Але водночас вони зайняті чимось іншим.

Великий квадрат у центрі печери більше не був темний. Половина його вкрилася пухнастими зеленими паростками, як і казав Джеб. Справді гарно. Дивовижно.

Тепер зрозуміло, чому ніхто ніколи тут не стояв. Адже то грядка.

— Морква? — прошепотіла я.

Джеб відповів, не притишуючи голосу.

— На зеленій половині. На другій половині — шпинат. Має зійти за кілька днів.

Люди в печері повернулися до роботи, час від часу позираючи на мене, але більше зосереджуючись на своїй справі. Тепер, коли я знала про грядку, було легко зрозуміти метушню й упізнати і велику діжку на колесах, і шланги.

— Зрошування? — прошепотіла я знову.

— Саме так. В таку спеку земля швидко висихає.

Я кивнула. І хоча, як мені здалося, година була рання, я вже вся геть чисто спітніла. Спека, що опускалася згори від інтенсивного випромінювання, була просто задушливою. Я спробувала знову роздивитися стелю, але не змогла навіть розліпити очей.

Смикнувши Джеба за рукав, я показала очима на сліпуче світло.

— Що це?

Джеб усміхнувся, надзвичайно задоволений моєю цікавістю.

— Магія… Це дзеркала, мала. Сотні дзеркал. Довгенько я їх туди зносив. А тепер непогано мати кілька зайвих рук, коли приходить час їх протирати. Бачиш, там, у стелі, лише чотири маленькі отвори, і вони не давали достатньо світла для моєї задумки. Ну, як тобі?

Він розвів плечі, знову гордовито сяючи.

— Неймовірно, — прошепотіла я. — Дивовижа.

Джеб усміхнувся і кивнув, потішений з моєї реакції.

— Ходімо далі,— мовив він. — Сьогодні у нас іще чимало справ.

Він повів мене до нового тунелю — широкої природної труби, яка тягнулася від великої печери. Тут я ще не була. М’язи напружилися, і вперед я просувалася на дерев’яних ногах, що не хотіли згинатися в колінах.

Джеб погладив мені руку, але не зважав на мою знервованість.

— Тут у нас здебільшого спальні та склади. Ці печери ближчі до поверхні, тому підвести сюди світло було легше.

Він показав на тонку яскраву тріщину вгорі. З неї на землю падала біла плямка завбільшки з долоню.

Ми підійшли до широкої розвилки — ба навіть не розвилки, а справжнього роздоріжжя, схожого на восьминога, — так багато рукавів від нього відходило.

— Третій зліва, — сказав Джеб, очікувально поглянувши на мене.

— Третій зліва? — повторила я.

— Правильно. Не забудь. Тут легко заблукати, а для тебе це небажано. Люди радше приріжуть тебе, ніж покажуть дорогу.

— Дякую, — промовила я з ледве помітною іронією.

Він засміявся, ніби моя відповідь порадувала його.

— Ніде правди діти… Від того, що я скажу це вголос, гірше не стане.

Але і краще теж не стане. Проте я промовчала. Я і сама потроху почала отримувати задоволення. Як чудово, коли до тебе знову хтось балакає! З Джеба було, опріч усього, цікаве товариство.

— Один, два, три, — відрахував він, а потім повів мене третім коридором ліворуч. Ми проминали круглі входи, закриті різноманітними саморобними дверима. Одні були завішані візерунчастою тканиною, інші — затулені шматками картону, склеєними скотчем. А на одному вході було двоє справжніх дверей — одна стулка дерев’яна, пофарбована начервоно, друга — сіра металева.

— Сім, — порахував Джеб і зупинився навпроти невеликого круглого отвору, в який тільки я змогла б пройти, не пригинаючи голови. Приватність цієї печери охороняла симпатична світло-зелена ширма — така могла б перетворити приміщення на вишукану кімнату. На шовковій тканині був вигаптуваний вишневий цвіт.

— Це єдине приміщення, яке зараз спадає мені на думку. Єдине з наявних, пристойне для людського проживання. Воно буде вільне ще кілька тижнів, а доти ми підшукаємо тобі щось краще.

Він відсмикнув фіранку, і нас зустріло привітне світло — яскравіше, ніж у коридорі.

Від вигляду кімнати у мене запаморочилось у голові — можливо, тому, що вона була вища, ніж ширша. Стояти в ній було наче опинитися всередині водонапірної башти або зернового елеватора. Не те щоб я колись бувала в таких місцях — ці порівняння навела Мелані. Стелю позаплітав лабіринт тріщин. Неначе виноградна лоза, ці прожилки світла звивалися й перехрещувалися. Мені це здалося небезпечним. Але, заводячи мене всередину, Джеб не виявляв жодного остраху.

На долівці лежав подвійний матрац, із трьох боків якого було майже по метру вільного простору. Дві подушки і дві ковдри, складені попарно на обох половинах матраца, свідчили про те, що це кімната на двох. Товста дерев’яна тичка — схожа на ручку від граблів — була на рівні плечей горизонтально вставлена кінцями в дірчасту, мов швейцарський сир, стіну. На тичці висіло декілька футболок і дві пари джинсів. Біля стіни, неподалік саморобного вішака, стояв дерев’яний табурет, а під ним, на долівці — стосик зачитаних книжок у м’яких палітурках.

— Це чиє? — запитала я у Джеба, знову перейшовши на шепіт. Місце так очевидно комусь належало, що здавалося, наче ми більше не самі.

— Одного з хлопців, який зараз на вилазці. Його кілька тижнів не буде. А тим часом ми тобі щось підшукаємо.

Мені це не подобалося — не сама кімната, а думка про моє в ній перебування. Присутність власника була надзвичайно сильною, незважаючи на простоту обстановки. Хай хто цей хлопець, йому точно не сподобається, що я тут. Та він просто оскаженіє!

Здавалося, Джеб читає мої думки. Або, може, вираз мого обличчя був настільки красномовним, що Джебу й не довелося цього робити.

— Ну-ну, — мовив він. — 3 цього приводу не хвилюйся. Це мій дім, а оце — всього-на-всього одна з моїх гостьових кімнат. Тут я визначаю, хто мій гість, а хто ні. Зараз моя гостя ти, і я пропоную тобі цю кімнату.

Мені це все одно не подобалося, але я не хотіла засмучувати Джеба. І в душі присягнулася, що нічого тут не чіпатиму, навіть якщо це змусить мене спати на долівці.

— Гаразд, ходімо далі. Не забудь: третій коридор ліворуч, сьомий вхід.

— Зелена ширма, — додала я.

— Саме так.

Джеб повів мене назад, крізь велику печеру з грядкою, провів по периметру на той бік до найширшого тунелю. Коли ми проходили повз поливальників, їхні обличчя кам’яніли й оберталися нам услід — люди боялися стояти до мене спиною.

Цей тунель був гарно освітлений. Інтервали, з якими тут з’являлися яскраві тріщини, були надто регулярними, аби я повірила, що це творіння природи.

— Ми ще наближаємося до поверхні. Зараз вологість зменшиться, але стане спекотніше.

Я відчула це майже одразу. Тепер, замість пропарюватися, ми підсмажувалися. Проте повітря стало не таким важким і задушливим. Я відчувала смак пустельної пилюки.

Попереду почулися голоси. Я напружилась і приготувалася до неминучої реакції. Якщо Джеб і далі ставитиметься до мене, як… як до людини, як до бажаного гостя, треба звикати. Бо навіщо надокучати йому знову і знову? Незважаючи на це, шлунок знервовано забурчав.

— Ось тут у нас кухня, — сказав Джеб.

Спочатку я подумала, що ми в тунелі, який, проте, заповнений людьми. Я притиснулася до стіни, намагаючись тримати дистанцію.

Кухня являла собою довгий коридор із високою стелею — вищий, аніж ширший, як і мої нові апартаменти. Світло було яскравим і гарячим. Замість тонких тріщин у глибокій гірській породі, тут були велетенські дірки.

— Удень ми, звісно, не готуємо. Дим, розумієш… Тому до приходу ночі ми тут здебільшого збираємось, аби поспілкуватися.

Усі розмови раптово припинилися, і Джебові слова лунко прозвучали серед мертвої тиші. Я постаралася заховатися за його спиною, але він ішов уже далі.

Ми нагодилися саме на сніданок, а може, обід.

Люди — майже двадцятеро, за швидким підрахунком — були дуже близько. Не так, як у великій печері. Я хотіла прошмигнути, не підводячи очей від землі, але не могла втриматися, щоб не пробігтися поглядом по кухні. Так, про всяк випадок. Я відчувала, як тіло приготувалося до втечі, але куди бігти, я не відала.

Обабіч проходу навалені були купи каміння. Здебільшого то була нетесана рудувата вулканічна порода, скріплена якоюсь світлішою речовиною — цементом? Згори на цих купах стояли пласкі темно-коричневі камені. Вони також були скріплені між собою світло-сірим розчином. У результаті утворилися довгі стільниці. Призначення їхнє було очевидне.

На одних тумбах люди сиділи, на інші — спиралися. Я впізнала балабухи хліба — присутні так і не донесли кусні до рота, коли завмерли, приголомшені появою Джеба і його екскурсантки.

Декого з цих людей я знала. Найближче до мене стояли Шерон, Меґґі та лікар. Кузина Мелані та її тітка з люттю дивилися на Джеба. У мене було дивне переконання, що навіть якби я зараз стала на голову і на всі заводи почала горланити пісні зі спогадів Мелані, то вони б і тоді вдавали, наче не помічають мене. Але лікар спостерігав за мною зі щирою і майже дружньою цікавістю, від якої у мене аж у кістках похололо.

У віддаленому кутку я впізнала рослявого чоловіка з чорнильним волоссям, і моє серце впало. Я ж думала, що Джаред узяв обох братів із собою, аби дещо полегшити Джебові завдання зберегти мені життя. Та принаймні то був молодший, Іян, у якому нещодавно прокинулася совість. Було б гірше, якби залишився Кайл. Проте моє серце не стало битися повільніше.

— Що, усі так швидко наїлися? — голосно й іронічно запитав Джеб.

— Утратили апетит, — буркнула Меґґі.

— А ти? — мовив він, повертаючись до мене. — Ти голодна?

Аудиторія тихо охнула.

Я ледь помітно, проте шалено похитала головою. Навіть не певна, чи була я голодна, але точно знала, що не зможу їсти в присутності натовпу, який охоче з’їв би мене.

— А я голодний, — буркнув Джеб. Він рушив по проходу між тумбами, але я не пішла слідом. Сама лише думка про перебування у такій безпосередній близькості до людей лякала мене. Я притиснулася до стіни. Тільки Шерон і Меґґі дивилися на Джеба — як він наближається до великої пластикової діжки на одному зі столів і бере балабух, — решта ж не зводили очей з мене. Я була певна: ворухнуся на дюйм — і мене роздеруть. Тож я намагалася навіть не дихати.

— Ну що ж, ходімо далі,— запропонував Джеб, повертаючись до мене з повним ротом хліба. — Здається, ми відриваємо народ від обіду. Які всі незібрані!

Я пильнувала, щоб хтось не зробив різкого руху, і тому не вдивлялася в обличчя. Через це я не всіх упізнала. Лише коли Джеймі підвівся, я помітила, що він теж тут.

Він був на голову нижчий за дорослих, що стояли поруч, але вищий за двох менших дітлахів, які сиділи по той бік стільниці. Легко зістрибнувши з тумби, він попрямував за Джебом. Його обличчя було напружене, зосереджене, ніби він подумки намагався розв’язати складне рівняння. Наблизившись до Джеба упритул, він крізь примружені повіки обдивився мене з ніг до голови. Тепер не я одна затамувала подих. У всіх бігали очі — від мене до брата Мелані й назад.

«О Джеймі», — подумала Мелані. Їй нестерпно було бачити сумний дорослий вираз на його обличчі, а мені, напевно, ще нестерпніше, бо, на відміну від неї, я почувалася геть винною — цей сум спотворив його риси через мене.

«Якби ж можна було все змінити!» — зітхнула вона.

«Запізно. Як полегшити його страждання?»

Це було риторичне запитання, проте я зловила себе на тому, що шукаю на нього відповідь, і Мелані шукає також. Мить спливла, а ми так нічого й не знайшли, та й нічого було знаходити — я була того певна. Але ми обидві знали, що продовжимо пошуки — тільки-но покінчимо з цією безглуздою екскурсією і отримаємо нагоду подумати. Якщо доживемо.

— Чого тобі, малий? — запитав Джеб, навіть не дивлячись на нього.

— Просто цікаво, що ви робите, — сказав Джеймі удавано байдужим голосом.

Джеб зупинився біля мене й обернувся, аби поглянути на Джеймі.

— Проводжу екскурсію. Я так з усіма чиню.

Хтось тихо охнув.

— Можна з вами? — запитав Джеймі.

Шерон несамовито похитала головою. На обличчі її аж кричав протест. Але Джеб її проігнорував.

— Мені байдуже… якщо ти нормально поводитимешся.

Джеймі знизав плечима.

— Без проблем.

І тут я була вимушена ворухнутися — міцно стиснути пальці. Мені так кортіло відкинути немите волосся Джеймі з його очей і пригорнути його за шию! Уявляю, що було б…

— Ходімо, — кинув Джеб нам обом. Він повів нас тим самим шляхом, звідки ми прийшли. Джеб ішов по один бік від мене, Джеймі — по другий. Джеймі втупився в землю, але час від часу не витримував і зиркав на мене — так само, як я не могла не дивитися на нього. І коли наші погляди схрещувалися, він швидко відводив очі убік.

Ми вже подолали половину великого тунелю, коли позаду нас почулися кроки. Моя реакція була миттєвою і неусвідомленою. Я кинулася до стіни, однією рукою змітаючи Джеймі з дороги, щоб стати між ним і можливою загрозою.

— Гей! — запротестував він, але не відкинув моєї руки.

Джеб був тут як тут. Із блискавичною швидкістю зметнулася в повітря рушниця.

Обоє, Іян та лікар, піднесли руки над головою.

— Ми також здатні нормально поводитися, — сказав лікар. Було важко повірити, що цей чоловік із м’яким голосом і відкритим обличчям є тут за штатного ката. І саме завдяки цій незавадній зовнішності він здавався мені найстрашнішим. Адже темної зловісної ночі завжди тримаєшся насторожі, завжди готовий до оборони. Але ясної сонячної днини… Як дізнатися, що треба тікати, коли немає жодних ознак небезпеки?

Джеб поглянув на Іяна з-над дула рушниці.

— Я не хочу неприємностей, Джебе. Я буду чемний, так само як Док.

— Гаразд, — відрізав Джеб, опустивши зброю. — Але не випробовуйте мій терпець. Я вже давно ні в кого не стріляв і заскучав за цим задоволенням.

Я зойкнула. Обернувшись, усі побачили моє перелякане обличчя. Першим засміявся лікар, але скоро до нього приєднався навіть Джеймі.

— Це жарт, — прошепотів він мені. Його рука піднялася, ніби потягнувшись до моєї, але він швидко осмикнувся і пхнув її в кишеню шортів. Я також опустила руку, що й досі його загороджувала.

— День збігає,— промовив Джеб досі трохи грубувато. — Ворушіться, бо я на вас не чекатиму, — він розвернувся і пішов уперед, закінчуючи фразу вже на ходу.

Розділ 21

Ім’я

Я трималася близенько до Джеба, навіть трохи попереду. Кортіло опинитися якнайдалі від тих двох, що простували за нами. Джеймі йшов посередині — наче вагався, де він хоче бути.

Мені було важко зосередитися на Джебовій екскурсії. Ані грядка з кукурудзою по пояс, що росла під сліпучою спекою яскравих дзеркал, ані широка низька печера, яку він назвав «гральною кімнатою», не змогли привернути мою увагу. В тій печері панувала кромішня темрява, бо містилася вона глибоко під землею. Але Джеб сказав: коли вони хочуть пограти, то приносять світло з собою. Слово «пограти» нічого для мене не означало, принаймні не тут, серед цієї купки озлоблених виживанців. Проте питати я не стала. Тут теж була вода — згубний сірчаний струмочок, який, за словами Джеба, інколи використовувавсь як запасний туалет, оскільки вода не годилася для пиття.

Увага моя була прикута до двох чоловіків, які йшли позаду, та хлопчика поряд зі мною.

Іян із лікарем поводилися напрочуд добре. Не нападали на мене ззаду, хоча я так пильно за ними спостерігала, що здавалося, очі перемістилися на потилицю. Вони просто йшли слідом, час від часу тихо перемовляючись. У розмові раз у раз зринали імена, мені не відомі, а також назви місць і речей, що в цих печерах є або відсутні. Ані слова з того я не розуміла.

Джеймі нічого не казав, але майже не зводив із мене погляду. І коли я не пильнувала за тими двома, то також крадькома зиркала на нього. За всім цим я не встигала захоплюватися краєвидами, що Джеб мені показував, але він, здавалося, не помічав мого відчуження.

Деякі з тунелів були довжелезні й тяглися під землею на приголомшливі відстані. Часто-густо в них була така темрява, хоч в око стрель, проте Джеба це не зупиняло — всі добре знали місцевість і звикли пересуватися в темряві. Але мені було значно важче, ніж удвох із Джебом. У темряві кожен звук здавався погрозливим. Навіть невимушена розмова лікаря з Іяном ввижалася прикриттям для карколомного маневру.

«Це вже параноя», — промовила Мелані.

«Нехай — якщо це збереже нам життя».

«Краще подивися, що показує дядько Джеб. Це ж неймовірно».

«Хочеш — дивися».

«Я чую й бачу лише те, що чуєш і бачиш ти, Вандрівнице, — відповіла вона, а потім змінила тему: — Джеймі має непоганий вигляд, правда? Не такий уже нещасний».

«Але… насторожений».

Після найдовшої подорожі за час мого перебування тут ми крізь прілий морок нарешті вийшли на світло.

— Перед нами — найпівденніше крило печер, — пояснив Джеб. — Тут не надто зручно, проте цілий день ясно. Тому ми зробили тут лікарню. В цьому місці хазяйнує Док.

Щойно Джеб це виголосив, моє тіло заклякло. Я стала як стій; ноги наче приросли до землі, а очі, сповнені жаху, металися від Джеба до лікаря і назад.

Невже вони обвели мене круг пальця? Спровадили непоступливого Джареда подалі звідси й заманили мене в лікарню? Я не могла повірити, що прийшла з власної волі. Яка ж я дурепа!

Мелані була приголомшена не менше за мене. «Принесли себе на тарілочці з блакитною облямівкою!»

Вони, у свою чергу, теж витріщилися на мене: Джеб — без жодних емоцій, лікар — здивований так само, як і я, проте переляку він не виказував.

Я б метнулася геть, сахнулася від теплого доторку чиєїсь долоні, якби ця долоня не була такою знайомою.

— Ні,— сказав Джеймі, його рука нерішуче зависла трохи нижче мого ліктя. — Ні, все нормально. Все гаразд. Правда ж, дядьку Джеб? — Джеймі з довірою подивився на старого. — Адже правда?

— Певна річ, — вицвілі блакитні очі Джеба були спокійні й чисті.— Просто показую.

— Про що це ви? — пробурчав Іян позаду нас — його дратувало, що він нічого не розуміє.

— Ти подумала, що ми привели тебе сюди навмисно, до Дока? — запитав у мене Джеймі, замість відповісти Іяну. — Ми б так не вчинили! Ми пообіцяли Джаредові.

Я дивилася на його чесне обличчя, силкуючись йому вірити.

— О-о! — вигукнув Іян, нарешті все втямивши, а потім розсміявся. — А непоганий план. Як я сам до нього не дотумкав?

Джеймі сердито зиркнув на здорованя і, перш ніж опустити долоню, погладив мене по руці.

— Не бійся, — сказав він.

А Джеб уже провадив:

— Так от, ця велика печера обладнана кількома ліжками на той раз, якщо хтось захворіє або пораниться. Але досі Бог милував. У Дока небагато роботи. — Джеб подивився на мене й усміхнувся. — Твої одноплемінники, щойно почали хазяйнувати, знищили всі наші ліки. Дістати щось майже неможливо.

Я кивнула — рух вийшов якийсь відчужений. Нерви досі були напнуті до межі, і я намагалася взяти себе в руки. Лікарня мала досить безневинний вигляд — точно як цілильня, проте шлунок мій звело спазмом.

— Розкажи про медицину прибульців, — несподівано попросив лікар, із цікавістю схиливши голову набік і очікувально дивлячись мені в обличчя.

Я мовчала.

— Ну ж бо, поговори з Доком, — підохотив мене Джеб. — Він непоганий хлопчина, врешті-решт.

Я похитала головою — хотіла сказати, що не тямлю в медицині, проте вони неправильно мене зрозуміли.

— Вона не видасть нам секретів фірми, — кисло промовив Іян. — Правда ж, красуне?

— Манери, Іяне, — гаркнув Джеб.

— А це секрет? — запитав Джеймі з чистої цікавості.

Я знову похитала головою — це їх геть чисто збило з пантелику. Док теж повільно покрутив головою, заплутаний далі нікуди.

Глибоко вдихнувши, я прошепотіла:

— Я не цілитель. Я не знаю, як діють ліки. Знаю тільки, що діють вони добре — зцілюють, а не просто лікують симптоми. Жодних проб і помилок. Не дивно, що від людських ліків відмовилися.

Усі четверо втупилися в мене, пороззявлявши роти. Спершу їх дивувало, що я не відповідаю, тепер — що відповідаю. Цим людям не догодиш!

— Твої одноплемінники майже не міняли того, що ми лишили по собі,— за деякий час задумливо мовив Джеб. — Лише медицину, а ще замість літаків тепер космічні кораблі. Та в цілому життя здається таким, як і раніше… зовні принаймні.

— Ми хотіли прижитися в цьому світі, а не міняти його, — прошепотіла я. — Проте коли йдеться про здоров’я, то така філософія відступає на задній план.

Я прикусила язик. Треба бути обачнішою. Навряд чи комусь цікаві лекції з філософії душ. Раптом люди розсердяться? Або їхнє крихке терпіння лусне?

Джеб кивнув, досі задумано, а потім повів нас далі. Він показав мені кілька з’єднаних між собою печер у лікарняному крилі, але його ентузіазм вивітрився. А розвернувшись і попрямувавши назад до темного коридору, він узагалі змовк. То була довга мовчазна прогулянка. Я прокручувала в голові власні слова: може, я чимось його образила? Навіть якщо і так, то можу тільки здогадуватися. Джеб незбагненний. Інші люди, хоч які ворожі та підозріливі, принаймні зрозумілі. А як зрозуміти Джеба?

Екскурсія закінчилася — ми повернулись до величезної печери з грядками, де на темній землі розстелився яскравий зелений килим паростків моркви.

— Вистава закінчилася, — різко сказав Джеб, поглянувши на Іяна й лікаря. — Беріться до справи.

Іян закотив очі до лікаря, проте вони обоє відреагували досить нормально й пішли собі до найбільшого виходу — на кухню, якщо я правильно запам’ятала. Джеймі вагався — дивився їм услід, але не зрушив із місця.

— Ходімо зі мною, — сказав йому Джеб, трохи пом’якшивши голос. — Є справа.

— Гаразд, — погодився Джеймі. Йому дуже сподобалося, що його виокремили.

Дорогою до спалень Джеймі знову йшов поруч зі мною. Коли ми звернули у третій коридор ліворуч, мене здивувало, що Джеймі, здавалося, в точності знав, куди треба йти. Джеб простував собі трохи позаду, але Джеймі зупинився точно перед зеленою ширмою, що затуляла вхід до сьомої кімнати. Він відсунув ширму, пропускаючи мене вперед, а сам залишився в коридорі.

— Ну що, ти посидиш тут трохи? — звернувся до мене Джеб.

Я кивнула і, подумки радіючи можливості знову побути на самоті, нирнула всередину. Зробивши кілька кроків, я зупинилася. Чим би його зайнятися? Мелані подумала про книжки під табуретом, але я нагадала їй свою присягу нічого тут не чіпати.

— У мене є справи, малий, — промовив Джеб до Джеймі.— Їжа сама не готується, ти ж знаєш. Побудеш за охоронця?

— Певна річ, — засяяв Джеймі й розпростав худенькі груди.

Я не повірила своїм очам, коли Джеб поклав рушницю в нетерплячі руки Джеймі.

— Ви що, збожеволіли? — зойкнула я, та так гучно, що спочатку не впізнала свого голосу, ніби все життя розмовляла пошепки.

Вони обоє приголомшено поглянули на мене. Вже за мить я стояла в коридорі й мало не сіпнула холодний метал рушниці, мало не вирвала з рук хлопчика, проте вчасно отямилася. Не тому, що боялася смерті, а тому, що у цьому питанні я була слабкіша за людей: навіть заради спасіння хлопчика не могла примусити себе торкнутися зброї.

Натомість я обернулася до Джеба.

— Що це ви надумали? Давати зброю хлопчику! Він же може застрелитися!

— Джеймі пережив достатньо, аби зватися чоловіком, і вміє обходитися зі зброєю.

Від Джебової похвали Джеймі розправив плечі та ще міцніше притиснув рушницю до грудей.

Легковажність Джеба мене приголомшувала.

— А що як по мене прийдуть, коли чергуватиме він? Ви подумали, що може статися? Це не жарти! Джеймі може постраждати через мене!

Джеб був спокійний як двері.

— Нічого з ним не станеться. Я впевнений.

— А я от не впевнена, — мій голос знову зірвався на крик і луною відбився від стін тунелю. Хтось мене точно почув, але мені було байдуже. Нехай краще приходять, поки Джеб тут. — Якщо ви так упевнені, тоді залиште мене взагалі без нагляду, і крапка. Але не ризикуйте життям Джеймі!

— Ти за малого хвилюєшся чи просто боїшся, що він спрямує зброю проти тебе? — запитав Джеб знудьгованим голосом.

Я заморгала, гнів наче рукою зняло. Таке мені навіть на думку не спадало! Я розгублено поглянула на Джеймі — він був здивований не менш за мене.

Мені знадобилася хвилина, аби зібратися й викласти свої аргументи. Обличчя Джеба вже змінилося: стало суворим, губи стиснулися — ніби він уже мав напоготові останній довід, який завершить цю гру, що починала йому набридати.

— Дайте рушницю Іяну… та кому хочете! Мені байдуже, — промовила я повільно і рівно. — А хлопчика не чіпайте.

Раптом обличчя Джеба розпливлося в усмішці. Дивно, але в той момент він нагадав мені кота, що точить кігті.

— Це мій дім, дитинко, і я роблю тут, що хочу. Завжди.

Джеб розвернувся і, насвистуючи, пішов геть. З роззявленим ротом я дивилася, як він віддаляється, а потім, коли він зник, повернулася до Джеймі, який понуро дивився на мене.

— Я не дитина, — сказав він басовитіше, ніж зазвичай, войовничо закинувши підборіддя. — А тепер… тепер іди до кімнати.

Наказ був менш ніж суворим, але що я мала робити? Я здалася без опору.

Присівши біля входу в печеру, я обіперлася спиною об кам’яну стіну — щоб заховатися за напівзатуленою ширмою і водночас бачити Джеймі. Обхопивши коліна руками, я робила те, що мені залишалося у цій безглуздій ситуації,— хвилювалася.

Я вдивлялася і вслухалася, щоб бути напоготові, якщо хтось наблизиться. Хай там що казав Джеб, а я не ризикуватиму Джеймі. Краще я сама вийду з кімнати, перш ніж мене змусять.

«Згодна», — беззаперечно погодилася Мелані.

Джеймі декілька хвилин постояв у коридорі, міцно стискаючи рушницю, не впевнений, як правильно виконувати свій обов’язок. А тоді почав походжати перед входом, але за деякий час відчув, що поводиться як дурень, і присів на долівку біля відсмикнутого краю ширми. Зрештою він примостив рушницю на ногах, а підборіддя зіпер на долоню. Минув якийсь час, і він зітхнув. Стояти на варті було не так захопливо, як він очікував.

Але мені не набридало дивитися на нього.

Годину чи дві потому він став крадькома кидати на мене короткі погляди. Його губи кілька разів розтулялися, але він не наважувався заговорити.

Схиливши підборіддя на коліна, я терпляче чекала. І моє терпіння було винагороджено.

— Планета, на якій ти мешкала перед тим, як втілитися в Мелані,— нарешті промовив він, — яка вона? Така як наша?

Напрям його думок заскочив мене зненацька.

— Ні,— відповіла я. Наодинці з Джеймі непотрібно було шепотіти. — Ні, вона зовсім інша.

— Розкажи про неї,— попросив він, схиляючи голову набік — як завжди, коли по-справжньому зацікавлювався казками, які Мелані розповідала йому перед сном.

І я йому розповіла.

Про затоплену планету — Світ Морських Водоростей, про два світила, еліптичну орбіту, про сірі води, непорушну незмінність коріння, про надзвичайний зір тисяч очей і нескінченні розмови мільйонів безмовних голосів.

Він слухав із широко розплющеними очима і захоплено усміхався.

— А окрім неї, існують інші планети? — запитав він, коли я замовкла, пригадуючи, чи нічого бува не проґавила. — Чи є інші іншопланетяни, окрім морських водоростей? — він засміявся на власний каламбур.

Я також засміялася.

— Звичайно, є ще чимало різних світів.

— Розкажи.

І я розповіла йому про Світ Співочих Кажанів — як то було жити в музичній сліпоті, як то було літати. Я також повідала йому про Планету Туманів — як то було мати щільне біле хутро ведмедя і чотири серця, аби не замерзнути, і як уникати зустрічі з пазурзвірами.

Я почала розповідати йому про Планету Квітів, про колір та світло, але він перебив мене.

— А маленькі зелені чоловічки з трикутними головами та великими чорними очима… Ну, як у серіалі «Росвел» і все таке… То теж ви?

— Ні, не ми.

— Значить, то все брехня?

— Не знаю — може, так, а може, й ні. Всесвіт великий і досить густо заселений.

— Якщо ви не маленькі зелені чоловічки, тоді хто ви? Як ви сюди потрапили? Адже для того, щоб переміщуватися, вам потрібні тіла, правда?

— Правда, — погодилась я, здивована, як швидко він зіставляє факти. Але чого дивуватися — я ж знала, який у нього гострий розум, спраглий до знань, наче та губка. — На самому початку ми використовували носіїв-павуків.

— Павуків?

Я розповіла йому про павуків — цей неймовірний вид. Найясніший, найгостріший у світі розум. У кожного павука було три мозки, по одному в кожній частині поділеного на сегменти тіла. Не було такої задачі, яку б вони не могли вирішити. Але водночас павуки були настільки холодними аналітиками, що їм було нецікаво щось вирішувати. З усіх наших носіїв павуки найбільше вітали наше вторгнення. Вони заледве помітили відмінність, а коли нарешті все втямили, їм сподобався той напрям розвитку, який запропонували ми. Декілька душ, які побували на Планеті Павуків перед утіленням, розповідали нам, що вона була сірою і холодною — не дивно, що павуки все бачили в чорно-білих кольорах і майже не відчували температури. Життя павуків було коротке, проте нащадкам при народженні передавалося все, що знали батьки. Таким чином знання не втрачалося.

Я прожила на тій планеті лише одне коротке життя і більше не захотіла там залишатися. Вражаюча ясність думок, прості відповіді на будь-які запитання, що приходили без будь-яких зусиль, танцюючі колонки цифр перед очима не могли замінити кольорів та емоцій, яких я майже не відчувала в тому тілі. Я досі не розумію, як душам може подобатися таке життя, проте планета залишалася самодостатньою тисячі земних років. Хоча для заселення вона була відкрита через те, що павуки дуже швидко розмножуються, відкладаючи величезну кількість яєць.

Потім я розповідала Джеймі, як почалося наше вторгнення на Землю. Павуки були чудовими інженерами — космічні кораблі, які вони для нас побудували, невидимками безшумно літали серед зірок. Павучі тіла виявилися такими ж корисними, як і розум: чотири довгі ноги у кожному сегменті, на кожній нозі по дванадцять пальців. Пальці мали по шість суглобів кожен, були тонкі й міцні, наче сталеві дроти, здатні виконувати найточніші операції. Важили павуки як корова, але були приземкуваті й гнучкі та бездоганно впоралися з першим проникненням. Вони були дужчі й розумніші за людей, чудово підготовлені, на противагу людям…

Я не закінчила речення, побачивши, як на очах Джеймі заблищало щось прозоре.

Він, міцно стиснувши губи, дивився просто себе, в нікуди. Велика солона краплина покотилася по його щоці.

«Дурепа, — накинулася на мене Мелані.— Ти хоч подумала, що значить для нього твоя розповідь?»

«А де ти була раніше?»

Вона не відповіла. Її, без сумніву, оповідь захопила не менше за нього.

— Джеймі,— промовила я хрипко: від його сліз у мене дивно засвербіло в горлі.— Джеймі. Пробач. Я не подумала…

Джеймі похитав головою.

— Та нічого. Я сам запитав. Я хотів знати, як це сталося, — в його голосі прозвучали різкі нотки — він намагався приховати біль.

Бажання зродилося інстинктивно — порив нахилитися до нього і витерти оту сльозу. Спочатку я стримувалася, адже я не Мелані. Проте сльоза зависла, ніби і не збиралася падати. Очі Джеймі були так само невидющі, а губи тремтіли.

Він сидів так близько! Я простягнула руку і витерла йому щоку: сльоза розпливлася тоненькою плівкою по шкірі та зникла. Підкоряючись інстинкту, я, голублячи, притиснула долоню до його теплої щоки.

На коротку секунду Джеймі удав, що нічого не помічає.

А потім, заплющивши очі й простягнувши руки, притиснувся до мене. Скрутившись збоку біля мене калачиком, він поклав щоку у виїмку на моєму плечі, для якої вже став завеликий, і заридав.

То були не дитячі сльози, і те, що він плакав переді мною, робило їх такими глибокими, такими священними і болісними! То була жалоба дорослого чоловіка на похороні родини.

Я пригорнула його — він ледве помістився в мої обійми — і заплакала разом із ним.

— Пробач, пробач, — повторювала я знову і знову. Цими словами я просила прощення за все: за те, що ми натрапили на Землю; за те, що окупували її; за те, що мені дісталася його сестра; за те, що я привела Мелані сюди і знову завдала Джеймі болю; за те, що своїми непродуманими розповідями змусила його плакати.

І коли він виплакався, я не розтиснула обіймів — не хотіла його відпускати. У мене було таке відчуття, наче тіло моє дуже довго морили голодом, але тільки зараз, тільки тепер я збагнула, чим цей голод утамувати. У цю мить я осягнула таємничий зв’язок матері з дитиною — такий потужний на планеті Земля. Не існує міцніших уз, аніж ті, які штовхають віддати життя за іншого. Мені в принципі була відома ця істина, але досі я не розуміла, чому це відбувається А тепер нарешті збагнула, чому мати ладна пожертвувати життям заради дитини, і це знання раз і назавжди змінило мій погляд на всесвіт…

— Отак ти виконуєш мої настанови, малий.

Ми аж підскочили від несподіванки. Джеймі схопився на ноги, а я ще нижче схилилася до землі, втиснулась у стіну.

Джеб підняв із землі рушницю, про яку ми обоє давно забули.

— Джеймі, так не можна обходитися зі зброєю, — промовив він дуже ніжно, і це пом’якшило докір у його голосі. А тоді він потягнувся і скуйовдив розкошланий чуб Джеймі.

Хлопчик вивернувся з-під Джебової руки, густо почервонівши від сорому.

— Вибачте, — пробурмотів він і побіг геть. Але за декілька кроків зупинився і озирнувся на мене.

— Я не знаю, як тебе звати, — сказав він.

— Вандрівниця, — прошепотіла я.

— Вандрівниця?

Я кивнула.

Він кивнув у відповідь, а потім поквапився геть. Його шия досі була густо-червона від зніяковіння.

Коли він зник з очей, Джеб прихилився спиною до кам’яної стіни й опустився там, де щойно сидів Джеймі. Як і хлопчик, він умостив рушницю в себе на колінах.

— Цікаве ім’я, — здавалося, до Джеба повернувся балакучий настрій. — Може, якось розкажеш, як ти його заробила? Б’юся об заклад, це дивовижна історія. Але якесь воно довгувате, одразу й не вимовиш, правда? Вандрівниця…

Я мовчки дивилася на нього.

— Ти не проти, якщо я зватиму тебе Ванда? Коротше і легше вимовляється.

Цього разу він чекав на відповідь. Врешті-решт я знизала плечима. Яка різниця, як він мене зватиме — «дитинкою» або якимсь іншим дивним людським прізвиськом? Не обзиває — і добре.

— Ну що ж, Вандо, — усміхнувся він, задоволений своєю вигадкою. — Приємно познайомитися. У мене таке відчуття, наче ми знаємо одне одного давно.

Його обличчя розтягнулося у широкій котячій усмішці, і я не змогла стриматися, аби не усміхнутись у відповідь, хоч і не так радісно й невимушено. Джеб — начебто мій ворог. І напевно, несповна розуму. Але він — мій друг. Він убив би мене, якби так склалися обставини, але зробив би це без задоволення. Чи можна просити більшого від людини?

Розділ 22

Допит

Склавши руки в замок за головою, Джеб задумливо роздивлявся темну стелю. Було очевидно, що він налаштований на розмову.

— Я багато міркував над тим, як це — спійматися. Неодноразово бачив, як попадалися інші, кілька разів майже зловився сам. Як то воно буде, цікаво? Чи боляче, коли тобі в голову пхають щось чужорідне? Якось я спостерігав за процесом…

Мої очі розширилися від подиву, але Джеб не дивився у мій бік.

— Мені здається, ви спершу даєте людям якесь знеболювальне, проте це лише здогад. Ніхто не кричить і не стогне, тож, мабуть, це не дуже боляче.

Я зморщила носа. Ні, біль — це людські методи.

— Цікаво було послухати, що ти розповідала малому.

Я насторожилася, і він засміявся.

— Так, я слухав. Підслуховував. Зізнаюся. Але не каюся — воно було того варте. І з Джеймі ти розмовляєш зовсім по-іншому. Мені так припали до душі твої кажани, квіти й павуки! Тут є над чим помізкувати. Мене завжди захоплювали неймовірні, позаземні історії, наукова фантастика і все таке. Я не читав — я ковтав їх. І малий такий самий — він перечитав усі мої книжки двічі, а то й тричі. Мабуть, у захваті — дізнався щось новеньке. Мені так точно сподобалося. Ти гарна оповідачка.

Я опустила очі додолу, проте відчула, що мовби пом’якшилась, трохи послабила оборону. Як і будь-хто у такому емоційному тілі, я ловилася на лестощі.

— Тут усі думають, що ти навмисно нас вистежила, аби потім здати шукачам.

Від цих слів моє тіло наче прошило струмом. Щелепи звело, я прикусила язик. І відчула смак крові.

— А як іще можна пояснити твою появу? — провадив він, не звертаючи уваги. — Але вони просто в пастці стереотипів. Я єдиний, у кого виникають запитання… Єдиний, хто запитує себе, що ж це за план такий — вандрувати пустелею без жодних шляхів для відступу? — він хихикнув. — Вандри — це, здається, твій фах, еге ж, Вандрівнице?

Нахилившись, він підштрикнув мене ліктем. Геть-чисто розгубившись, я не знала, куди подіти очі. Джеб знову засміявся.

— Ще б трохи, і твій план увінчався б чистісіньким самогубством — така моя думка. А це вже точно не методи шукачів. Давай мислити логічно: якщо за тобою не йшла група підтримки, жодних ознак якої я не знайшов, тоді в тебе була якась інша мета. Ти не дуже балакуча, відколи сюди потрапила, — лише зараз заговорила, до малого. Я чув, як ти з ним розмовляла, і здається мені, що ти мало не померла в тій пустелі саме через те, що до смерті хотіла знайти і малого, і Джареда.

Я заплющила очі.

— Але навіщо це робити тобі? — запитав Джеб, не чекаючи відповіді, а просто міркуючи вголос. — Ось як мені здається: або ти справді гарна акторка — супершукачка, представниця нового покоління, вправнішого за попередній, — і в тебе такий складний план, що мені його не розгадати, — або ти не прикидаєшся. Перший варіант занадто надуманий. Я його не приймаю. Але якщо ти не прикидаєшся…

Він зробив невеличку паузу.

— Я провів чимало часу, спостерігаючи за твоїми побратимами. Чекав, що вони от-от зміняться, припинять удавати з себе людей, тому що не буде більше перед ким прикидатися. Я все чекав і спостерігав, а вони не змінювалися. Далі жили з родинами своїх тіл, за гарної погоди ходили на пікніки, ростили квіти, малювали картини… У мене майнула думка, що ви перетворюєтеся на свого роду людей. Що ми, зрештою, теж впливаємо на вас…

Він зачекав, надаючи мені можливість відповісти. Але я мовчала.

— Кілька років тому я став свідком дивної сцени, і мене це дуже вразило. Літні чоловік і жінка, точніше, тіла літніх чоловіка і жінки, які прожили разом так довго, що їхні весільні обручки вросли в шкіру. Вони трималися за руки, він цілував її у щічку, а на її зморшкуватому обличчі спалахував рум’янець. І тоді мені здалося, що ви маєте такі ж почуття, як і ми, тому що ви — це насправді ми, а не лише руки, що смикають нас за мотузки…

— Так, — прошепотіла я. — Ми маємо ті ж самі почуття. Людські почуття. Віримо, страждаємо, любимо.

— Так от, якщо ти не прикидаєшся… тоді голову даю на відтин, що ти обох їх любиш. Ти, Ванда, а не просто тіло Мелані.

Я обхопила голову руками. Цей жест був рівносильний зізнанню, але мені було байдуже. Я більше не могла терпіти.

— Значить, я правий. Але ж моя племінниця… Що відчувала вона, що відчуватиму я, коли раптом?.. Що стається, коли тобі в голову поміщають когось іншого? Ти зникаєш? Видаляєшся з пам’яті? Помираєш? Чи це більше схоже на сон? Чи ти усвідомлюєш, що хтось інший тебе контролює? Чи цей інший усвідомлює твою присутність? Чи ти сидиш у пастці, волаєш ізсередини?

Я принишкла, ховаючи емоції.

— Ясно, що твоя пам’ять і поведінка, усе стає чужим. Але свідомість… Деякі люди не здаються просто так, без бою. Чорт забирай, я знаю, що опирався б щосили — для мене відповіді «ні» не існує, це будь-хто підтвердить. Я боєць. Кожен залишенець — боєць. І моя Мел — не виняток.

Він і далі дивився у стелю, але я не наважувалася відірвати очей від землі — вивчала малюнок скелі під рудувато-сірою пилюкою.

— Так, я багато про це думав.

Джеб перевів погляд на мене — я це відчула, навіть не підіймаючи голови. Я сиділа тихо й непорушно, лише груди здіймалися й опускалися — вдих і видих. Намагалася дихати рівно, хоча це було непросто. Довелося ковтнути — у роті набиралася кров.

«Чому ми колись вважали його несповна розуму? — дивувалася Мел. — Він ясновидець. Він геній. Він те і те водночас. Може, це значить, що ми не мусимо більше мовчати. Він і так усе знає», — вона була переповнена сподіваннями. Останнім часом вона поводилася дуже тихо, здебільшого мовчала. Тепер, коли вона більш-менш щаслива, їй нелегко зібратися на силі. Вона виграла свою велику битву. Привела нас сюди. Її таємницям більше нічого не загрожує, її спогади більше не зможуть зрадити Джареда і Джеймі.

Тепер, коли необхідність боротьби відпала, їй стало важче знаходити сили, аби говорити, навіть до мене. Але Джебове відкриття, думка про те, що люди можуть дізнатися про її присутність, додала їй енергії.

«Джеб знає, так. Та що це міняє?»

Вона замислилася над тим, ким Джеб видається в очах інших людей. «Твоя правда, — зітхнула вона. — Але Джеймі… Не впевнена, що він здогадується… Проте підсвідомо він відчуває правду».

«Так, може бути. Хоча не знаю, чи стане йому або нам від того краще. Поживемо — побачимо».

Джеб зумів витримати мовчки не більш як кілька секунд і розійшовся знову, перебиваючи нашу внутрішню розмову.

— Дуже цікава штука. Хоч до моїх улюблених фільмів і не дотягує, але все ж цікавенька. Я б охоче послухав іще про отих павучат. Ото вже дивина…

Я глибоко вдихнула і підняла голову.

— А що саме?

Він тепло до мене всміхнувся, його очі примружились як півмісяці.

— Три мозки, так?

Я кивнула.

— Скільки очей?

— Дванадцять — по одному там, де ноги з’єднуються з тулубом, їх затуляють не повіки, а густі ворсинки, схожі на сталеві вії.

Він кивнув, його очі палали.

— Вони волохаті, як тарантули?

— Ні, радше покриті броньованою лускою, як риби або рептилії,— я обіперлася об стіну, вмощуючись зручніше для довгої розмови.

Джеб зовсім не розчарувався з моєї відповіді. Я втратила лік запитанням. Він хотів знати все: які павуки на вигляд, як вони поводяться, як їм удалося завоювати Землю. Подробиці вторгнення його анітрохи не бентежили — навпаки, здавалося, сподобалися найбільше. Я не встигала відповідати на його попереднє запитання, як він ставив наступне, й усмішка не сходила з його вуст. Не минуло й години, як Джеб завершив із павуками і перейшов до квітів.

— Про них ти не розказала майже нічого, — зазначив він.

Отож я розповіла йому про найчарівнішу і найбезжурнішу з планет. Щоразу, коли я зупинялася, аби перевести дух, Джеб ставив нове запитання. Йому подобалося вгадувати ще до того, як я відповім, і його зовсім не засмучувало, коли здогадки виявлялися хибними.

— І ви їли мух, як венерині мухоловки? Точно, мух, або навіть птахів, птеродактилів!

— Ні, ми живилися сонячним світлом, як і більшість рослин на Землі.

— Моя версія була цікавішою.

Інколи я не стримувалася і сміялася разом із Джебом.

Ми саме перейшли до драконів, коли з’явився Джеймі, несучи обід для трьох.

— Привіт, Вандрівнице, — привітався він, дещо зніяковівши.

— Привіт, Джеймі,— відповіла я трохи боязко. А раптом він жалкує про близькість, що виникла між нами? Все-таки в цих печерах я — ворог.

Але він сів близенько, між мною і Джебом, схрестивши ноги і поставивши тацю з їжею посередині. Я не на жарт зголодніла, і від довгих розмов у горлі пересохло. Тарілку з супом я спорожнила за кілька ковтків.

— Я мав би здогадатися, що сьогодні на кухні ти просто виявила природну чемність. Коли хочеш їсти, Вандо, треба сказати. Я не вмію читати думки.

З цим я була категорично незгодна, проте промовчала — саме пережовувала хліб.

— Ванда? — перепитав Джеймі.

Я кивнула.

— Правда, їй личить? — Джеб так собою пишався, що, якби міг, сам би себе по спині погладив для більшої ваги.

— Правда, — сказав Джеймі.— А що, ви балакали про драконів?

— Ага, — захоплено промовив Джеб, — але не про рептилій. Ті дракони желеподібні й навіть можуть літати… у певному роді. Просто повітря там густе як желе, тому літання більше схоже на плавання. А ще вони плюються кислотою. По-моєму, не гірше за вогонь, що скажеш?

Поки Джеб годував Джеймі подробицями життя драконів, я з’їла ще одну порцію супу і випила цілу пляшку води. Дочекавшись, поки я наїмся, Джеб знову розпочав атаку.

— А ця кислота…

Джеймі, на відміну від Джеба, запитань не ставив, але тепер я обережніше продумувала кожне своє слово. Проте цього разу, умисно чи ні, Джеб не питав нічого делікатного, отож моя пильність була зайвою.

Світло повільно згасало, аж поки коридор не занурився у цілковиту темряву. Згодом затанцювали відбитки сріблястого сяйва місяця, і коли мої очі призвичаїлися, світла було достатньо, аби розрізняти силуети хлопчика і старого.

Уночі Джеймі присунувся до мене поближче. Я навіть не усвідомлювала, що, розповідаючи, машинально занурювала пальці у його волосся. Але, помітивши, як Джеб за мною спостерігає, склала руки на грудях.

Зрештою Джеб широко позіхнув, та так смачно, що ми з Джеймі миттю й собі позіхнули.

— Ти гарно розповідаєш, Вандо, — зазначив Джеб, потягуючись.

— Я цим займалася… раніше. Викладала в університеті Сан-Дієго. Читала курс історії.

— Учителька! — захоплено промовив Джеб. — Хіба це не диво? Ти станеш нам у пригоді. Шерон, дочка Меґ, пробує навчати трьох наших дітлахів, але знає замало. Їй гарно дається математика і точні науки. А тепер у нас буде ще й історія…

— Я викладала тільки нашу історію, — перебила я, бо чекати, поки він зробить паузу, було марно. — Навряд чи з мене вийде гарна вчителька. Я не маю відповідної підготовки.

— Краще ваша історія, ніж нічого. Нам, людям, не завадить підучитися, оскільки Всесвіт, здається, населений густіше, ніж ми собі уявляли.

— Але я не була справжнім викладачем, — сказала я майже у відчаї. Невже Джеб щиро вважає, що хтось захоче слухати мене, не кажу вже про мою версію історії? — Я була чимось на кшталт почесного професора, запрошеного лектора. Мене запросили винятково через те… власне, причина пов’язана з моїм ім’ям.

— Саме хотів тебе розпитати, — самовдоволено мовив Джеб. — А про твій викладацький досвід можемо поговорити пізніше. То чому тебе назвали Вандрівницею? Я вже чув багато чудернацьких імен: Суха Вода, Пальці В Небі, Падіння Вгору, і все це впереміш із Джонами і Джимами. Я мало не божеволію від цікавості.

Я почекала, аж поки не впевнилася, що він готовий слухати.

— Зазвичай душа пробує пожити на одній чи на двох планетах — частіше за все, на двох, — а потім оселяється там, де їй більше сподобалося. А згодом, коли її тіло от-от помре, просто переходить до іншого носія того ж виду на тій самій планеті. Міняти вид носіїв дуже складно. Для більшості душ це просто нестерпно. Бувають такі, що взагалі не міняють планети, на якій народилися. Дуже рідко хтось не може підібрати собі місце й переселяється на третю планету. Колись мені трапилася душа, котра побувала на п’ятьох планетах, перш ніж оселилася серед кажанів. Там справді гарно — я мало сама не обрала те місце. Якби не сліпота…

— А на скількох планетах жила ти? — запитав Джеймі тихо-тихо. Якимось чином, поки я розповідала, його долоня опинилася в моїй.

— Це моя дев’ята, — відповіла я, ніжно стискаючи його пальці.

— Ого, дев’ята! — вигукнув він.

— Саме тому мене запросили викладати. Ми не ведемо статистики, проте я на власному досвіді пізнала більшість планет, нами… заселених, — я з обережністю вимовила останнє слово, але Джеймі воно не стурбувало. — Я не була лише на трьох, тепер уже на чотирьох — зовсім недавно відкрили новий світ.

Я приготувалася, що Джеб засипле мене запитаннями про новий світ або про планети, де я не була, та він лише задумливо перебирав сиву бороду.

— Чому ти ніде не осіла? — запитав Джеймі.

— Бо не знайшла місця, де б мені хотілось залишитися.

— А на Землі тобі сподобалося? Може, оселишся тут?

Я внутрішньо розсміялася з його дитячої віри — ніби в мене ще буде шанс перейти до іншого носія чи бодай прожити ще місяць у теперішньому тілі.

— Земля… вона дуже цікава, — пробурмотіла я. — Але на ній важче, ніж в інших світах.

— Важче, ніж у світі із замороженим повітрям і пазурзвірами? — запитав він.

— По-своєму так.

Як йому пояснити, що Планета Туманів небезпечна лише зовні? Набагато складніше, коли тебе атакують зсередини.

«Атакують», — перекривила Мелані.

Я позіхнула. «Власне, я не тебе мала на увазі. Я лише думала про мінливі емоції, які завжди мене видають. Але ти справді мене атакувала, насилаючи на мене свої спогади».

«Я засвоїла урок», — сухо запевнила вона. Я відчувала, як вона напружилася від усвідомлення, чия рука лежить у моїй долоні. У Мелані наростали емоції, які я не могла розпізнати. Щось схоже на злість, із присмаком бажання та домішкою відчаю.

«Ревнощі», — просвітила вона мене.

Джеб знову позіхнув.

— Щось я геть невихований: цілий день тримав тебе на ногах, а тепер півночі змушую розмовляти. Оце так гостинність! Ти, мабуть, страшенно втомилася. Ходімо, Джеймі, нехай Ванда трохи поспить.

Я почувалася геть вичавленою. День здався мені надзвичайно довгим, і судячи зі слів Джеба, не лише мені.

— Гаразд, дядечку Джеб, — одним легким стрибком Джеймі опинився на ногах і подав старому руку.

— Дякую, малий, — підводячись, кректав Джеб. — І тобі також дякую, — додав він у мій бік. — Такої цікавої розмови я вже давненько не вів… та що там, давненько — ще зроду! Дай голосовим зв’язкам відпочити, Вандо, бо моя цікавість — то штука серйозна. Ага, ось і він. Майже вчасно.

Лише тепер до мене долинули кроки. Машинально я притиснулася до стіни і поповзла у кімнату-печеру. Але під місячним світлом, що всередині виявилося яскравішим, опинилася на видноті.

Дивно: це перша людина, яка з’явилася тут за всю ніч, хоча в коридорі чимало кімнат.

— Вибач, Джебе. Заговорився з Шерон, а потім, здається, задрімав.

Було неможливо не впізнати цей добрий м’який голос. У шлунку завирувало, і я пожалкувала, що так багато з’їла.

— Ми навіть не помітили, Доку, — сказав Джеб. — Чудово провели час. Колись вона розповість і тобі свої пригоди — це просто щось! Але не сьогодні, бо вона геть знесилена. Побачимося вранці.

Лікар розстелив матрац перед входом до печери, так само як це робив Джаред.

— Тримай, — мовив Джеб, кладучи поруч із матрацом рушницю.

— Все гаразд, Вандо? — гукнув Джеймі.— Ти вся тремтиш.

Тіло били дрижаки. Я не відповіла — від жаху горло заціпило.

— Тихше, тихше, — заспокійливо мовив Джеб. — Це я попросив Дока тут повартувати. Не хвилюйся. Док — чудова людина.

Лікар сонно усміхнувся.

— Я не скривджу тебе… е-е-е… Вандо, правильно? Обіцяю. Я лише повартую, поки ти спатимеш.

Я прикусила губу, але й далі тремтіла.

Проте Джебові, очевидячки, здалося, ще все владналося.

— Добраніч, Вандо. Добраніч, Доку, — кинув він і рушив коридором.

Джеймі затримався і стурбовано поглянув на мене.

— Усе гаразд, — запевнив він пошепки.

— Ну ж бо, хлопче, пізно вже!

Джеймі поквапився Джебові навздогін.

Вони пішли, а я стала спостерігати за Доком — раптом він переміниться. Але жоден м’яз на обличчі Дока не ворухнувся, і рушниці Док так і не діткнувся. Витягнув свій довгий скелет на матраці, який був для нього закороткий — ноги так і звисали додолу. Худий як тріска, лежачи він здавався ще тоншим.

— Добраніч, — сонно пробурмотів він.

Певна річ, я нічого не відповіла. Просто спостерігала за ним у тьмяному місячному світлі й рахувала його вдихи та видихи, порівнюючи з ударами пульсу, що барабанив у мене у вухах. Докове дихання ставало дедалі повільнішим і глибшим, і незабаром він тихенько захропів.

Звісно, він міг лише вдавати сонного, але якщо й так, то що я вдію? Намагаючись не шуміти, я навпомацки полізла в кімнату, поки не відчула під собою краєчок матраца. Я заприсяглася, що нічого тут не чіпатиму, але кому стане гірше від того, що я примощуся скраєчку на ліжку? На долівці так твердо й незручно!

Лікареве хропіння діяло на мене заспокійливо — хай як темно навкруги, а так я принаймні знаю, де він.

«Або пан, або пропав», — подумала я і вирішила поспати. Зморена як собака, сказала б Мелані. Мої повіки зімкнулися. Матрац здався мені м’якшим за все на світі. М’язи розслабилися, і я почала занурюватися…

Раптом почулося тихе човгання — в кімнаті, поруч зі мною. Мої очі розчахнулися, і під стелею, залитою місячним світлом, я побачила силует. У коридорі й далі хропів лікар.

Розділ 23

Зізнання

Силует був гігантський і безформний. Його величезна голова нависла наді мною, схиляючись нижче й нижче.

Я б скрикнула, але зойк застряг у горлі, перетворившись на безшумне хрипіння.

— Ш-ш-ш, це я, — прошепотів Джеймі. Щось велике і круглясте скотилося з його плечей і м’яко плюхнулося на долівку. І в місячному світлі справді намалювався його гнучкий силует.

Схопившись руками за горло, я хапала ротом повітря.

— Вибач, — прошепотів Джеймі, сідаючи на краєчок матраца. — Я не подумав. Намагався не розбудити Дока і навіть не уявляв, що налякаю тебе. Як ти? — він торкнувся моєї щиколотки — вона була найближче.

— Нормально, — ледь чутно видихнула я, ще й досі не оговтавшись.

— Вибач, — ще раз перепросив він.

— Що ти тут робиш, Джеймі? Чому не спиш?

— Не спиться — тому й прийшов. Дядько Джеб хропе так, що ти не повіриш. Я більше не міг цього витримувати.

Його відповідь мене заплутала.

— Хіба ти не завжди спиш із Джебом?

Джеймі позіхнув і нахилився, аби розв’язати масивний матрац, який він щойно скинув на долівку.

— Ні, зазвичай я сплю із Джаредом. Він не хропе. Та ти ж знаєш.

Так, я знала.

— Тоді чому не спиш у Джаредовій кімнаті? Боїшся спати сам?

Це я можу зрозуміти — печери тримали мене в постійному страхові.

— Боюся! — презирливо пирхнув він. — Ні. Це і є Джаредова кімната. І моя.

— Що? — зойкнула я. — Джеб оселив мене у Джаредовій кімнаті?

Я не могла в це повірити. Джаред мене уб’є! Ні, спочатку він уб’є Джеба, а потім мене.

— Це і моя кімната також. І я сказав Джебу, що її можна зайняти.

— Джаред просто ошаленіє,— прошепотіла я.

— У своїй кімнаті я роблю, що хочу, — гордовито промовив Джеймі, а тоді прикусив губу. — Ми йому не скажемо. Йому необов’язково знати.

Я кивнула.

— Гаразд.

— Ти не заперечуєш, якщо я спатиму тут, із тобою? Дядько Джеб просто нестерпний.

— Ні, я не проти. Але, Джеймі, може, все-таки не варто?..

Він нахмурився, аби за серйозністю приховати образу.

— Чому?

— Тому що це небезпечно. Іноді серед ночі мене приходять перевіряти.

Його очі розширилися.

— Справді?

— Коли був Джаред, то він погрожував перевіряльникам рушницею, і вони забиралися геть.

— Хто вони?

— Не знаю. Раз був Кайл. Були й інші…

Він кивнув.

— Тим паче я повинен залишитися. Доку може знадобитися допомога.

— Джеймі…

— Я не дитина, Вандо. Я можу дати собі раду.

Сперечатися з ним було марно — від цього він ставав іще упертішим.

— Принаймні ляж на ліжку, — сказала я, поступаючись. — А я посплю на долівці. Це твоя кімната.

— Це неправильно. Ти гостя.

Я тихо пирхнула.

— Оце вже ні, ліжко твоє.

— А я сказав — твоє,— він ліг на матраці, рішуче схрестивши руки на грудях.

І знову я переконалася, що Джеймі не здасться. Але все можна буде владнати після того, як він засне. У Джеймі не сон, а кома. Щойно він відключався, Мелані могла переносити його куди завгодно.

— Ляж на мою подушку, — запропонував він, поплескавши по подушці.— Тобі необов’язково так скулюватися.

Я зітхнула, але потягнулася до узголів’я.

— Отак уже краще, — схвально мовив він. — А тепер подай мені Джаредову подушку.

Я застромила руку під голову, аби віддати йому подушку назад, але він, прудко перехилившись через мене, вхопив іншу. Я знову зітхнула.

Деякий час ми лежали мовчки, слухаючи тихе посвистування лікаря.

— Кумедне у Дока хропіння, еге ж? — прошепотів Джеймі.

— Схоже на колискову, — додала я.

— Хочеш спати?

— Так.

— А-а.

Я чекала, що він іще щось скаже, але він мовчав.

— Ти хотів про щось поговорити? — запитала я.

Він вагався, проте я відчувала, що скоро він не витримає, тому чекала.

— Якщо я тебе про щось запитаю, скажеш мені правду?

Тепер прийшла моя черга вагатися.

— Ну, не знаю… — ухилилась я.

— Це ти точно знаєш. Коли ми розмовляли… я і Джеб… він мені дещо розповів. Так, то його домисли, але я хочу знати, наскільки він правий.

Я гостро відчула присутність Мелані у голові.

Шепіт Джеймі був тихішим за моє дихання — я ледве його чула.

— Дядько Джеб вважає, що Мелані досі жива. Тобто, що вона живе в тобі.

«Мій Джеймі», — зітхнула Мелані.

Нікому з них я нічого не відповіла.

— Не знав, що таке може бути. Чи не може? — голос його обірвався — він стримував сльози. Джеймі не з тонкосльозих, але сьогодні, уже вдруге за день, я довела його до сліз. Біль пронизав мені груди.

— Таке може бути, Вандо?

«Скажи йому. Будь ласка, скажи йому, що я його люблю».

— Чому ти не відповідаєш? — тепер уже Джеймі плакав по-справжньому, хоч і намагався приглушити ридання.

Перехилившись через вузький прохід між ліжком і матрацом, я поклала руку йому на груди, що здригалися від плачу, і, притулившись до його волосся, відчула на своїй щоці його гарячі сльози.

— Мелані й досі жива, Вандо? Скажи, будь ласка.

Може, він усього-на-всього інструмент у вправних руках інших. Може, старий навмисно підіслав його до мене. Джеб кмітливий — одразу збагнув, з якою легкістю Джеймі пробивається крізь мою оборону. Джеб, мабуть, шукає підтвердження своїй теорії і абсолютно не гребує методами. Але що він робитиме, коли дізнається небезпечну правду? Як використає інформацію? Не думаю, що оберне її проти мене, проте чи можу я довіряти власним судженням? За своєю природою люди брехливі й підступні. Як передбачити Джебові темні плани, коли нам, душам, таке не притаманне?

Тіло Джеймі й далі здригалося.

«Він страждає», — волала Мелані, безрезультатно б’ючись під панциром мого контролю.

А, нехай! Якщо я помиляюсь, то не зможу звинувачувати Мелані. Бо точно знаю, чиї вуста промовляють зараз:

— Вона обіцяла, що повернеться, правда ж? — тихенько проговорила я. — А хіба Мелані колись порушувала обіцянки?

Джеймі обвив мене руками за стан і пригорнувся до мене. Ми довго так лежали, а потім він прошепотів:

— Я люблю тебе, Мел.

— Вона теж тебе любить. І така щаслива, що ти тут, у безпеці!

Він довго мовчав, аж поки сльози на моїх щоках не висохли, лишивши по собі сіль. Я вже думала, що Джеймі заснув, аж тут він запитав:

— Це з усіма так? Усі залишаються?

— Ні,— сумно відповіла я. — Ні, Мелані особлива.

— Вона сильна і хоробра.

— Дуже.

— Як ти гадаєш… — він глибоко вдихнув, — як гадаєш, може, татко також лишився?

Я ковтнула, намагаючись проштовхнути клубок у горлі. Марно.

— Ні, Джеймі. Ні, не думаю.

— Чому?

— Тому що він навів на вас шукачів. Власне, не він, а душа всередині нього. Якби твій татко лишився, то ніколи б цього не допустив. Твоя сестра так і не дозволила мені підгледіти, де ваша хижка. Довгий час вона взагалі приховувала твоє існування і привела мене сюди лише після того, як переконалася, що я не завдам вам шкоди.

Ось, усе вибовкала. Лише замовкнувши, я збагнула, що лікар більше не хропе. З його боку не долинало жодних звуків. Халепа. Я подумки вилаяла себе.

— Нічого собі,— вигукнув Джеймі.

У відповідь я прошепотіла йому на вухо, щоб лікар не міг підслухати:

— Так, Мелані дуже сильна.

Джеймі напружився, а потім глянув крізь круглий прохід у темний коридор. Він, певно, теж усе збагнув, тому що наблизився до мого вуха і прошепотів іще тихіше:

— Навіщо тобі це? Чому ти боїшся завдати нам шкоди? Як так?

— Не хочу вас кривдити.

— Чому?

— Ми з твоєю сестрою… провели разом чимало часу. Вона поділилася зі мною спогадами про тебе. І я… також… також тебе полюбила.

— І Джареда?

На мить я стиснула губи — як легко він здогадався!

— Звісно, я не хочу, аби і з Джаредом що-небудь сталося.

— Він тебе ненавидить, — з глибоким смутком сказав Джеймі.

— Так. Усі ненавидять, — зітхнула я. — Я їх не виню.

— Джеб тебе не ненавидить. І я.

— А міг би.

— Але ж тебе тут навіть не було, коли нас захопили. Ти не обирала ані мого тата, ані маму, ані Мелані. Тоді ти була у відкритому космосі, адже так?

— Так, але я — душа, Джеймі. І роблю те, що роблять душі. До Мелані я змінила багато носіїв, і ніщо не зупиняло мене, коли я… відбирала чуже життя. Знову і знову. Це спосіб мого існування.

— Мелані тебе ненавидить?

Я на хвилину замислилась.

— Не так сильно, як раніше.

«Та я взагалі більше не відчуваю до тебе ненависті».

— Каже, що взагалі більше не відчуває до мене ненависті,— ледь чутно промовила я.

— Як… як там вона?

— Рада, що опинилася тут. Щаслива, що знову побачила тебе. Її навіть не турбує, що нас скоро уб’ють.

Під моєю рукою Джеймі увесь напружився.

— Ні! Ні, якщо Мел ще жива!

«Ти його засмутила, — насварила мене Мелані.— Не слід було цього казати».

«Від незнання йому б легше не стало».

— Ніхто в це не повірить, Джеймі,— прошепотіла я. — Всі подумають, що я намагаюся обвести тебе круг пальця, і коли ти їм розкажеш, то люди тільки дужче запрагнуть моєї смерті. Бо лише шукачі уміють брехати.

Від цього слова він здригнувся.

— Але ти не брешеш. Я знаю, — поміркувавши, промовив він. Я знизала плечима. — Я не дозволю тебе убити.

Його голос, хоч і не гучніший за подих, був сповнений рішучості. Мене скував жах на саму думку про те, що я дедалі більше втягую Джеймі у війну. Він живе серед варварів: чи зупинить когось його вік, якщо він стане мене захищати? Навряд чи. Я панічно шукала спосіб відмовити Джеймі, не провокуючи при цьому його упертості.

Джеймі заговорив перший; він несподівано заспокоївся, ніби відповідь лежала на поверхні.

— Джаред щось придумає. Йому завжди вдається.

— Джаред тобі не повірить. Хто-хто, а він точно ні.

— Навіть якщо не повірить, він захистить Мел. Про всяк випадок.

— Побачимо, — пробурмотіла я і вирішила, що знайду влучні слова пізніше.

Джеймі затих, поринувши в задуму. Зрештою дихання його уповільнилось, рот розтулився. Я почекала, поки він засне глибше, а потім перетягнула його з долівки на ліжко. Він поважчав, підріс, але я впоралася, не збудивши його.

Поклавши Джаредову подушку назад на ліжко, я розтягнулася на матраці.

«Та-а-ак, — подумала я, — сьогодні я лише відвела від себе вогонь», — і вирішивши, що про полум’я я поміркую завтра, за декілька секунд відключилась.

Коли я прокинулась, крізь розколини в стелі пробивалося денне світло; неподалік хтось тихенько насвистував.

Раптом свист урвався.

— Нарешті,— промовив Джеб, коли мої повіки заморгали.

Я перевернулася на бік, аби глянути на нього, і в цей час із моєї долоні вислизнула рука Джеймі. Мабуть, серед ночі він потягнувся до мене — точніше, не до мене, а до своєї сестри.

Джеб обіперся об природний кам’яний одвірок, згорнувши на грудях руки.

— Доброго ранку, — привітався він. — Ну що, виспалася?

Потягнувшись, я вирішила, що доволі непогано відпочила, і кивнула.

— О, будь ласка, тільки не мовчи знову, — застогнав він.

— Вибачте, — пробурмотіла я. — Я гарно поспала, дякую.

Від мого голосу Джеймі заворушився.

— Вандо? — зронив він.

Я відчула сміховинне розчулення, що то саме моє дурне прізвисько він промовляє у напівсні.

— Що?

Джеймі заморгав і відкинув з очей скуйовджений чуб.

— О, доброго ранку, дядьку Джеб.

— Моя кімната тобі не сподобалася, малий?

— Ви хропите, як той паротяг, — позіхнувши, відповів Джеймі.

— Хіба я тебе не вчив? — запитав його Джеб. — Відколи це ти дозволяєш гостю, тим паче гості, спати на долівці?

Джеймі рвучко сів і, нічого не розуміючи, роззирнувся. І насупився.

— Не сваріть його, — сказала я Джебу. — Він хотів спати на долівці. Це я перенесла його, вже коли він заснув.

Джеймі пирхнув.

— Мел теж так завжди робила.

Я метнула на нього попереджувальний погляд.

Джеб усміхнувся — на його обличчі був той самий котячий вираз, що й учора. Наче він розгадує загадку. Він підступив до ліжка й копнув його ногою.

— Ти вже проспав перший урок. Шерон сваритиметься. Хутко вставай і гайда.

— Шерон завжди свариться, — поскаржився Джеймі, але швидко скочив на ноги.

— Мерщій, хлопче.

Джеймі знову подивився на мене, а потім розвернувся і зник у коридорі.

— Ну що ж, — сказав Джеб, тільки-но ми лишилися наодинці.— Гадаю, ми з тобою вже достатньо поняньчились. Я чоловік зайнятий, і всі зайняті — надто зайняті, аби гратися тут із тобою у вартових. Отож сьогодні підеш зі мною на роботу.

Моя щелепа мимоволі відвисла.

Він дивився на мене без натяку на посмішку.

— Ти чого лякаєшся? — пробурчав він. — Усе буде гаразд, — і погладив рушницю. — Мій дім — не притулок для немовлят.

З цим я не могла посперечатися. Я кілька разів глибоко вдихнула, аби заспокоїти нерви. Кров із такою силою гепала у вухах, що я ледве чула Джебів голос.

— Ну ж бо, Вандо. День спливає.

Він розвернувся і рушив геть із кімнати.

На мить я завмерла, а потім поквапилася навздогін. За першим рогом Джеба вже не було — значить, не блефує. Я прискорила крок, боячись на когось наскочити у цьому густо населеному крилі, й наздогнала Джеба перед складним розгалуженням тунелів. Коли я порівнялась із ним і сповільнила крок, він навіть не глянув у мій бік.

— Час засіяти північно-східне поле. Ми ще не обробили землі. Сподіваюся, ти не білоручка. Потім помиєшся. Тобі це не завадить, — він підкреслено поморщив носа, а тоді розсміявся.

Я почервоніла, але вирішила не зважати на його слова.

— Я не білоручка, — пробурмотіла я. Наскільки пам’ятаю, північно-східне поле розташоване оддалік — можливо, окрім нас, там нікого не буде.

Коли ми дістались великої печери, назустріч почали траплятися люди. Усі вони, як завжди, дивилися на нас розлючено. Я вже більшість упізнавала: підстаркувату жінку з довгою чорною косою, в якій уже майнула сивина (вчора ця жінка займалася поливом), а поруч із нею — приземкуватого чоловіка з круглим черевцем, ріденьким русявим волоссям та рум’яними щічками. А оця атлетичної статури жінка з карамельно-коричневою шкірою саме зав’язувала на черевикові шнурок, коли посеред білого дня з’явилась я. Ще одну смаглявку з повними губами й сонними очима я бачила на кухні з двома чорнявими дітлахами — може, це її діти? А ось і Меґґі — вона люто зиркнула на Джеба, а від мене відвернулася. Ось блідий, хворобливий на вигляд сивий чоловік, якого я точно раніше не бачила. І, нарешті, Іян.

— Добридень, Джебе, — привітно мовив він. — Що робите?

— Збираюсь копати східне поле, — буркнув Джеб.

— Допомога треба?

— Ділом займись, — промовив Джеб.

Іян сприйняв це за згоду і пристроївся позаду мене. Мені мов приском шкіру обсипало — я спиною відчувала його погляд.

Ми проминули юнака, на вигляд не набагато старшого за Джеймі,— на оливковому лобі його темне волосся стирчало як дріт.

— Привіт, Везе, — привітався до нього Іян.

Без мовчки дивився, як ми проходимо повз. Іян засміявся.

Потім нам стрівся Док.

— Добридень, Доку, — сказав Іян.

— Привіт, — кивнув Док, тримаючи в руках чималий кавалок тіста. Його сорочка була вимащена грубим темним борошном. — Доброго ранку, Джебе. Доброго ранку, Вандо.

— Доброго ранку, — відповів Джеб.

Я нерішуче кивнула.

— Побачимось, — сказав Док, поспішаючи далі зі своєю ношею.

— Ванда? Цікаво, — промовив Іян.

— Моя ідея, — сказав Джеб. — По-моєму, їй пасує.

— Цікаво, — повторив Іян.

Нарешті ми дісталися північно-східного поля, де всі мої сподівання одразу згинули.

Там було більше народу, ніж в усіх коридорах разом узятих, — п’ятеро жінок і п’ятеро чоловіків. Усі вони, певна річ, завмерли і скривились.

— Не звертай уваги, — пробубонів до мене Джеб.

І спокійно підійшов до купи реманенту попід стіною та, запхнувши рушницю за пасок, узяв сапу і два заступи.

Опинившись так далеко від Джеба, я почувалася беззахисною. За крок від мене стояв Іян — я чула його дихання. Усі в печері, тримаючи реманент напереваги, продовжували спопеляти мене злісними поглядами. Важко було не помітити, що сапами й мотиками, якими вони довбали землю, можна легко забити людину. А з виразів їхніх облич мені здалося, що я не одна це зауважила.

Джеб простягнув мені заступ. Я схопилася за гладенький, затертий дерев’яний держак, відчуваючи його вагу. Після жаги крові, яку я побачила в людських очах, важко було не думати про нього як про зброю. Але мені це не подобалося. Навряд чи я зможу здійняти на когось заступ, навіть захищаючись.

Іянові Джеб дав сапу. Гострий чорнений метал здавався у його руках смертельно небезпечним. Мені довелося зібрати всю силу волі, аби не кинутися тікати.

— Ходім на отой дальній клапоть.

Принаймні Джеб обрав не такий людний куток довгої сонячної печери. Іян заходився довбати затверділі грудки землі. Я тим часом вивертала землю, а Джеб ішов слідом, розбиваючи груддя.

Дивлячись, як по Іяновій блідій шкірі піт стікає — за кілька хвилин роботи під палючим світлом дзеркал він зняв сорочку — і слухаючи важке сапання Джеба, я збагнула, що моя робота — найлегша. Закортіло важчого завдання — яке б цілковито мене захопило. Бо від найменшого руху сусідів я сахалась і здригалася.

Іянова робота була мені не до снаги — я не маю таких м’язистих рук, щоб трощити скам’янілу землю. Тому я вирішила взяти на себе частину Джебової роботи і стала не тільки перевертати землю, а розбивати грудки навпіл. Це трохи допомогло — вимагало чимало сил, і я зосередилася на роботі й не поглядала по боках.

Час від часу Іян приносив нам воду, адже низенька білява жінка, яка мала розносити воду (я бачила її вчора на кухні), нас ігнорувала. Щоразу Іян приносив води для трьох. Мені не давала спокою ця крута переміна у його ставленні до мене. Невже він справді більше не хоче моєї смерті? Чи просто виглядає слушної нагоди?.. Вода тут і завжди була дивна — сірчаста і затхла, але зараз її смак видався мені підозріливим. Я силкувалась не піддаватися параної.

Важка праця допомогла: я більше не роззиралася, а в голову не лізли дурні думки. Я навіть не помітила, як ми закінчили останній ряд, і зупинилася лише тоді, коли зупинився Іян. Він потягнувся і, піднявши сапу над головою, випростав руки. Я сахнулася від піднятої сапи, але Іян навіть не помітив. Тут я зауважила, що вже ніхто не працює. Поглянувши на свіжоскопану землю, рівну по всій площині, я зрозуміла, що поле готове.

— Молодці,— голосно похвалив усіх Джеб. — Завтра будемо сіяти й поливати.

Печера сповнилася тихого брязкоту і дзвону реманенту — біля стіни знову виросла купа. Дехто перемовлявся невимушено, дехто напружено — через мене. Іян простягнув руку, аби забрати в мене заступ, і, віддаючи йому знаряддя, я відчула, як мій і без того кепський гумор погіршився далі нікуди. Без сумніву, Джебове «ми» стосувалося й мене також. Завтра буде так само важко, як і сьогодні.

Я кисло поглянула на Джеба, а він у відповідь усміхнувся. В тій усмішці було стільки самовпевненості, що я подумала: він знає, що я зараз відчуваю, і не лише знає, а й отримує від цього задоволення.

— До завтра, Вандо, — гукнув Іян із протилежного боку печери і сам до себе засміявся.

Усі голови обернулися до нього.

Розділ 24

Звикання

Це правда — від мене тхнуло.

Я втратила лік дням, які тут провела. Тиждень? Два? І щодня пітніла в тому самому одязі — я і в пустелі в ньому ж блукала. Бавовняна сорочка так просякла сіллю, що затвердла брижами, як акордеон. Раніше вона була світло-жовта, а тепер уся вкрилася плямами того самого темно-багряного кольору, що й долівка печер. Моє коротке волосся засмальцювалося й покрилося пилюкою; я відчувала, як воно безладно стирчить навсібіч, а на маківці стоїть гребінцем, як у папуги какаду. Свого обличчя я давно не бачила, проте могла уявити, що на ньому панують два відтінки багряного — печерна пилюка та синці, які починають міняти колір.

Отож не дивно, що Джеб натякав мені на ванну. А щоб зусилля не були марними, то й одяг змінити не завадило б. Поки мої лахи не висохнуть, Джеб запропонував мені поносити щось із речей Джеймі, але я не хотіла псувати його і без того мізерний гардероб, розтягуючи. Добре, що Джебу не спало на думку пропонувати мені одяг Джареда! Отож ми обрали стару, але чистеньку Джебову сорочку з відірваними рукавами і вицвілі діряві спортивні штани, які місяцями валялися без діла. Перекинувши усе це через руку і взявши безформну грудку якоїсь смердючої речовини (за словами Джеба, саморобне кактусове мило), я попрямувала за Джебом у печеру з двома ріками.

І знову ми були не самі, і знову я розхвилювалася. Троє чоловіків і жінка — ота, з посивілою косою, — біля маленького струмка наповнювали відра. З купальні долинали сміх і гучне хлюпання води.

— Почекаємо нашої черги, — сказав мені Джеб, прихилившись до стіни.

Я стала поруч із ним по стійці струнко, втупившись у гарячу темну річку, що стрімко запливала під пористе дно печери. Та все одно відчувала на собі чотири пари чужих очей.

За деякий час із купальні вийшли три жінки з мокрим волоссям — на сорочки на спині їм скрапувала вода; то були атлетка з карамельною шкірою, молода білявка, якої я ще не бачила, і Шерон, кузина Мелані. Щойно вони нас побачили, як сміх різко урвався.

— Доброго вечора, дами, — сказав Джеб, торкаючись крисів уявного капелюха.

— Доброго вечора, — сухо привіталася карамельна спортсменка.

Шерон із подругою вдали, що нас не бачать.

— Ну що ж, Вандо, — сказав Джеб, коли жінки зникли з очей, — ванна до твоїх послуг.

Кинувши на нього похмурий погляд, я стала обережно пробиратися до чорної печери.

Я старалася пригадати рельєф під ногами — там до краю води мало бути з півметра. Зняла черевики, аби намацати воду ногами.

Як же тут темно! У пам’яті виринув чорнильний басейн, під непроникною поверхнею якого моя уява малювала всілякі химери, і я здригнулася. Але що довше я зволікаю, то довше мені доведеться тут пробути. Отож, поклавши чистий одяг біля ніг і взявши смердюче мило, я обережно почовгала вперед, аж поки не намацала край басейну.

Порівняно з гарячим повітрям печери вода була прохолодною і приємною. І хоч страхи мої нікуди не поділися, все ж було приємно. Стільки часу минуло, відколи я відчувала прохолоду! Не знімаючи брудного одягу, я зайшла по пояс у воду. Річкові потоки звивалися навколо щиколоток, розбивалися об скелі. Добре, що вода тут проточна, в іншому разі після мене вона б перетворилася на багнюку.

Занурившись у чорнильну воду аж по плечі, я взялася натирати мильною грудкою одяг, вирішивши, що це найлегший спосіб його випрати. Де мило торкалося шкіри, відчувалося легке пощипування.

Знявши намилений одяг, я під водою випрала його, а потім добряче прополоскала, щоб не лишилося й сліду від поту і сліз. Викрутивши речі, я поклала їх на землю десь біля черевиків.

На голому тілі мило пекло ще гірше, але я терпіла, бо це означало, що я знову буду чиста. Та коли я намилилась уся, стало щипати так, що здавалося, наче з мене от-от позлазить шкіра. Де були садна, пекло дужче — певно, вони й досі там. Нарешті я поклала пекуче мило на камінь і стала ретельно відмивати тіло — так само, як терла одяг.

З полегшенням і водночас із жалем полишала я басейн. Вода була дуже приємною, і приємним було відчуття чистої, хоч і попеченої шкіри. Але досить із мене сліпоти і всіляких химер, що їх у темряві породжує уява. Намацавши сухий одяг, я швидко накинула його на себе і всунула в черевики побабілі від води ноги. В одну руку я взяла мокрий одяг, а в другу — обережно, двома пальцями — шматок мила.

Побачивши мене з милом, Джеб засміявся.

— Що, кусається? Ми ще над ним працюємо, — він простягнув долоню, прикриту подолом сорочки, і я поклала мило в неї.

Я не відповіла на Джебове запитання, тому що ми були не самі. За ним уже вишикувалася мовчазна черга з п’ятьох осіб — усі з сьогоднішнього поля.

Першим у черзі стояв Іян.

— Маєш значно кращий вигляд, — сказав він таким голосом, що мені було незрозуміло — здивований він чи розчарований.

Він простягнув довгі білі пальці до моєї шиї. Я відхилилася, і він швидко опустив руку.

— Вибач, — промовив він.

За що він вибачався? За те, що налякав мене зараз, чи за те, що залишив на моїй шиї відмітини? Важко уявити, що його вибачення — за те, що він хотів мене вбити. Без сумніву, він і зараз прагне моєї смерті. Але уточнювати я не збиралася. Я швидко пішла вперед, і Джеб рушив слідом за мною.

— А сьогодні було не так уже й погано, — промовив Джеб, коли ми просувалися темним коридором.

— Не так і погано, — погодилась я. Зрештою, сьогодні мене не вбили. А це справді непогано.

— Завтра буде ще краще, — пообіцяв Джеб. — Мені подобається сіяти — спостерігати за дивовижним маленьким насінням, яке зовні мертве, а всередині — сповнене життя. В такі моменти я відчуваю, що й у старого зморщеного діда ще може бути порох у порохівницях. Навіть якщо замість пороху — добрива, — Джеб засміявся з власного жарту.

Коли ми прийшли до великої печери з грядкою, Джеб узяв мене під лікоть і скерував на схід, а не на захід.

— Навіть не думай казати, що не зголодніла після копання, — сказав він. — У мої обов’язки не входить носити обід у кімнату. Їстимеш там, де їдять усі.

Я скривилась, але дозволила йому відвести мене на кухню.

Добре, що меню тут незмінне, бо якби якимось дивом з’явився біфштекс або пачка сирних паличок, то я б не змогла з’їсти й шматочка. Мені вартувало величезних зусиль просто ковтати, бо навіть цей ледве чутний звук посеред мертвої тиші, яка западала при моїй появі, був просто нестерпний. На кухні не було людно — лише десятеро людей, які, зіпершись на стільниці, їли ріденький суп, закусуючи грубим хлібом. І знову з моєю появою припинилися всі розмови. Скільки ще так може тривати?..

Як виявилося, рівно чотири дні.

Саме стільки знадобилося мені, аби зрозуміти, що у Джеба на оці, які мотиви ховаються за цим різким переходом від люб’язного хазяїна до буркітливого ватажка.

Наступного після оранки дня я засівала й поливала підготовлене поле. Того дня там працювала інша бригада — мабуть, у громаді існує певна ротація обов’язків. Серед людей були і Меґґі, і карамельна жінка, імені котрої я не знала. Майже всі працювали мовчки. Тиша була дуже напруженою — протест проти моєї присутності.

Іян теж працював разом із нами, хоча то була точно не його черга. І це занепокоїло мене.

І знову я мала їсти на кухні. Якби не присутність Джеймі, то в печері б знову запала цілковита тиша. Я знала, що він надто спостережливий, аби не помітити приглушеного перешіптування, проте демонстративно не звертав на нього уваги, вдаючи, що окрім нього, Джеба й мене в печері нікого немає. Він весело щебетав про уроки з Шерон, і про те, як відповів поза чергою, і яке завдання йому дали в покарання. Джеб для годиться посварив його. Вони обоє чудово грали невимушеність. Але я геть-чисто позбавлена акторського таланту. Коли Джеймі запитав у мене, як минув день, то я спромоглася хіба втупитись у тарілку і пробурмотіти одне-два слова у відповідь. Джеймі це засмутило, але він не допитувався.

Вночі все було якраз навпаки — він не давав мені й рота стулити, аж поки я сама не змолилася: хочу поспати. Джеймі вже остаточно перебрався назад у свою кімнату, зайнявши Джаредову половину ліжка, і наполіг, аби я спала на його половині. Усе було майже так, як у спогадах Мелані, і їй сподобалася зміна.

І Джебові також.

— Не треба буде нікого вишукувати, аби гратися в охоронців. Тримай рушницю при собі й не забувай про неї,— сказав він Джеймі.

Я знову запротестувала, проте ніхто мене й не слухав. Отож, Джеймі спав із рушницею обіч мене, а мене через неї терзали хвилювання й нічні кошмари.

Мій третій робочий день минув на кухні. Джеб показав, як замішувати грубе тісто на хліб, як викладати його у формі круглих балабухів, щоб воно підходило, а коли достатньо стемніло, Джеб навчив мене розпалювати вогонь у великій кам’яній печі.

У другій половині дня Джеб пішов геть.

— Принесу ще борошна, — пояснив він, перебираючи ремінь, яким рушниця кріпилася до пояса.

Три жінки, які мовчки місили тісто поруч із нами, навіть не підвели голови. По лікті у липкому тісті, я почала відчищати руки, щоб гайнути за Джебом.

Джеб усміхнувся і, кинувши погляд на мовчазних жінок, похитав до мене головою. А потім, ще я не встигла віддерти тісто від рук, вилетів із печери.

Не дихаючи, я дивилася на трьох жінок — молоду білявку з купальні, жінку з сивою косою і матір з важкими повіками — і чекала: зараз вони втямлять, що мають гарну нагоду мене прикінчити. Ані Джеба, ані рушниці, і руки мої склеєні тістом — ну жодних тобі перепон.

Але жінки й далі місили тісто, викладали балабухи й, здавалося, не помічали мене. Минула довга-довга мить, і я знову заходилася місити — якщо я працюватиму, то, може, все обійдеться.

Джеба не було цілу вічність. Мабуть, він мав на увазі, що йде намолоти ще борошна. А як іще пояснити його нескінченну відсутність?

— Довгенько ви ходили, — сказала жінка з сивою косою, щойно він повернувся, і я зрозуміла, що мені нічого не привиділося.

Джеб опустив додолу важкий мішок — той глухо гепнувся об долівку.

— Дивися, скільки тут борошна. Спробуй донеси, Труді.

Труді пирхнула.

— Мабуть, поки несли, зупинялися на кожному кроці.

Джеб усміхнувся.

— Так і є.

Моє серце, що тріпотало як пташка, нарешті трохи заспокоїлося.

Наступного дня ми протирали дзеркала над кукурудзяним полем. Джеб сказав, що це треба робити постійно, бо поєднання пари і пилу швидко забруднює скло, і світла стає недосить, аби живити рослини. Ми працювали так: Іян залазив на хитку дерев’яну драбину, а ми з Джебом тримали її внизу, поки вона так і норовила впасти. То було завдання не з легких, зважаючи на Іянову вагу й нестійкість саморобної драбини. До кінця дня у мене заклякли й страшенно боліли руки.

Лише коли ми впоралися з роботою і йшли на кухню обідати, я помітила, що сьогодні імпровізована кобура Джеба, яку він завжди носив із собою, порожня.

Я зойкнула. Ноги приросли до землі, наче у зляканого лошати.

— Що сталося, Вандо? — любенько запитав Джеб.

Я б йому відповіла, якби поруч не стояв Іян, жвавими блакитними очима зачудовано оцінюючи мою дивну реакцію. Натомість я просто подивилася на Джеба докірливим поглядом, а потім повільно пішла поруч, хитаючи головою. Джеб захихикав.

— Що з нею? — запитав Іян у Джеба, ніби я глуха.

— Якби ж я знав, — відповів Джеб. Він брехав так, як це тільки люди вміють — чисто: голки не підточиш.

Так, він був управним брехуном. А може, всі його витівки — сьогодні з рушницею, учора на кухні,— всі його спроби ввести мене в людську компанію — це лише спосіб позбутися мене чужими руками? Може, наша приязнь — лише витвір моєї уяви? Облуда?..

Уже четвертий день я їла на кухні.

Джеб, Іян і я зайшли у довгу спекотну залу — просто у натовп людей, що тихо гомоніли про події цього дня, — і нічого не сталося.

Нічого не сталося.

Не запала раптова тиша. Ніхто не пиляв мене поглядом. Ніхто взагалі не звертав на нас уваги.

Джеб підвів мене до порожньої стільниці, а потім приніс для нас трьох хліба. Іян примостився поруч, мимохідь обернувшись до дівчини по той бік від себе. То була молода білявка — він назвав її Пейдж.

— Як справи? Як воно без Енді? — запитав він її.

— Та нормально, от тільки хвилююся дуже, — сказала білявка, закусивши губу.

— Він скоро повернеться, — запевнив її Іян. — Джаред завжди приводить усіх назад. У нього талант. З його появою усе йде гладко, як по маслу. З Енді все буде гаразд.

Згадка про Джареда розпалила мою цікавість, і Мелані, що останнім часом здебільшого дрімала, оживилася. Та Іян більше нічого не сказав. Він лише поплескав Пейдж по плечу і відвернувся — взяти у Джеба тарілку.

Присівши поруч зі мною, Джеб почав із неприхованим задоволенням роззиратися. Я теж окинула оком залу — що він там бачить? Напевно, тут завжди так, коли немає мене. Але сьогодні я, здавалося, нікому не заважала. Люди, мабуть, утомилися переривати звичний плин життя через мене.

— Ситуація налагоджується, — прокоментував Іян до Джеба.

— Я знав, що так і буде. Ми всі тут розважливі люди.

Я нахмурила брови.

— Ага, — сказав, сміючись, Іян, — поки тут немає мого брата.

— Точно, — погодився Джеб.

Значить, Іян зараховує себе до розважливих людей. Цікаво, чи помітив він, що Джеб неозброєний? Але я не могла ризикувати, запитуючи про це.

Обід проходив так само мирно, як і почався. Я більше нікого не цікавила.

По обіді Джеб сказав, що я заслужила на відпочинок. Він провів мене до дверей, у черговий раз розігруючи з себе джентльмена.

— Бувай, Вандо, — промовив він, торкаючись уявного капелюха.

Для хоробрості я глибоко вдихнула.

— Джебе, почекайте.

— Що таке?

— Джебе… — я вагалася, намагаючись говорити якомога ввічливіше. — Я… може, я дурна, але мені здавалося, що ми друзі.

Я зазирнула йому в обличчя, шукаючи ознак брехні. Окрім доброти, воно нічого не виражало, але що я знаю про поведінку брехунів?

— Звісно, ми друзі, Вандо.

— Тоді чому ви хочете, щоб мене вбили?

Його кошлаті брови здивовано зійшлися на переніссі.

— А з чого ти зробила такі висновки, люба?

Я перелічила свої докази:

— Сьогодні ви не взяли з собою зброї, а вчора залишили мене саму.

Джеб усміхнувся.

— Я думав, що ти ненавидиш зброю.

Я чекала відповіді.

— Вандо, якби я хотів твоєї смерті, це сталося б у перший же день.

— Знаю, — промовила я, ніяковіючи без видимої на те причини. — Саме тому нічого не розумію.

Джеб простодушно засміявся.

— Ні, я не прагну твоєї смерті! У тому-то і вся справа. Я хочу, аби люди звикли до тебе, навіть того не усвідомлюючи. Це як варити жабу.

Від такого дивного порівняння чоло моє зморщилося. Джеб пояснив:

— Якщо ти вкинеш жабу в каструлю з окропом, вона миттю вистрибне. Але якщо покласти її в прохолодну воду і повільно доводити до кипіння, то жаба навіть не втямить, що коїться, аж поки не буде запізно. Все, жаба зварена. Треба лише нагрівати помалу.

Я на мить замислилась — згадала, як сьогодні за обідом люди не звертали на мене уваги. Вони просто до мене звикли. Ця думка здалася мені на диво обнадійливою. У моїй ситуації надія — безглузда річ, але всупереч здоровому глузду вона просочувалася в мене, розфарбовуючи світ у яскравіші кольори.

— Джебе?

— Що?

— Хто я — жаба чи вода?

Він засміявся.

— Сама думай. Самоаналіз корисний для душі.

Повернувшись до виходу, він знову засміявся, цього разу голосніше:

— Вибач за мимовільний каламбур.

— Чекайте. Можна ще одне запитання?

— Звісно. Після мого допиту тепер твоя черга.

— Навіщо вам дружба зі мною, Джебе?

Він на секунду піджав губи, обдумуючи відповідь.

— Ти ж знаєш: я — допитлива людина, — почав він, і я кивнула. — Так от, я чимало спостерігав за вами, душами, але ніколи з вами не розмовляв. А тим часом мої запитання все накопичувалися й накопичувалися… До того ж я завжди вважав, що якщо людина захоче, то може з будь-ким знайти спільну мову. А я люблю перевіряти свої теорії. І ось ти тут — одна з наймиліших у світі дівчат. Мати душу за друга — це неймовірно цікаво, і я почуваю втіху, що мені це вдалося.

Він підморгнув мені, уклонився по пояс і пішов геть.

І хоча тепер я розуміла Джебів план, та легше мені від' того не стало, особливо коли він почав підігрівати воду. Він більше не носив з собою рушниці. Я не знала, де вона, але була вдячна, що принаймні Джеймі більше не спить із нею в обнімку. Беззахисність Джеймі змушувала мене хвилюватися, але потім я вирішила, що так він у меншій небезпеці, аніж зі зброєю. Тепер він ні для кого не становить загрози, а значить, на нього й не нападуть. Крім того, до мене більше ніхто не приходив.

Джеб почав давати мені невеликі доручення. Збігай на кухню, принеси хліба — Джеб не наївся. Збігай, принеси відро води — поле сухе. Забери Джеймі з уроку — Джебові треба з ним поговорити.

Чи зійшов шпинат? Піди перевір. Збігай у південні печери — Джеб має повідомлення для Дока…

Щоразу, коли доводилося виконувати ці прості завдання, мене кидало в холодний піт. Я мріяла стати невидимкою і майже бігала крізь великі зали й темні коридори. У мене виробилася звичка триматися стін й не відривати очей від землі.

Тепер при моїй появі розмови затихали дуже рідко, здебільшого мене ігнорували. Єдиного разу я по-справжньому відчула загрозу смерті: якось, забираючи Джеймі, я перервала заняття Шерон. Вона спрямувала на мене убивчий погляд, але кивком голови дозволила Джеймі вийти, потому як я, запинаючись, прошепотіла своє прохання. Залишившись зі мною наодинці, Джеймі узяв мене за тремтячу руку і сказав, що Шерон так дивиться на всіх, хто перериває її уроки.

Але найгірше було тоді, коли я мала знайти Дока, тому що Іян наполіг на тому, аби показати мені дорогу. Я могла б відмовитись, напевно, але Джеб погодився, а значить, він довіряв Іяну. Я почувалася далеко не найкраще, перевіряючи цю його теорію, але, здавалося, перевірки було не уникнути. Якщо Джеб помиляється щодо Іяна, значить, той зараз скористається з нагоди. Отож поруч з Іяном я попростувала довгим чорним коридором південного крила, готуючись до найгіршого.

Дорогу туди я пережила. Док отримав своє повідомлення. Здавалося, він був анітрохи не здивований, коли побачив зі мною Іяна. Може, то моя уява розігралася, але мені здалося, що вони обмінялися багатозначними поглядами. Я вже приготувалася, що зараз мене прив’яжуть до ліжка. Від самого вигляду лікарні в мене й досі паморочилось у голові.

Але Док лише подякував мені й, напустивши на себе заклопотаності, відіслав назад. Я не зовсім зрозуміла, чим він займається — біля нього лежало кілька розгорнутих книжок і стоси й стоси паперу — жодних нотаток, самі малюнки.

Дорогою назад цікавість перемогла страх.

— Іяне? — звернулась я, не без зусилля вперше вимовляючи його ім’я.

— Так? — здивувався він.

— Чому це ти досі не вбив мене?

Він пирхнув:

— А ти відверта!

— Ти мав нагоду. Джеб розсердиться, але не думаю, що пристрелить тебе…

Що я таке лепечу? Ніби намагаюся його переконати. Я прикусила язик.

— Знаю, — сказав Іян цілком благодушно.

Деякий час було тихо, лише наші кроки глухо відлунювали від стін тунелю.

— Це було б несправедливо, — зрештою мовив Іян. — Я багато про це міркував, але так і не зрозумів, як твоя смерть може щось виправити. Це ніби засудити просту людину за злочини кривавої війни. Звісно, я вірю не в усі божевільні теорії Джеба — так, було б мило вірити, але для їхнього здійснення самого нашого бажання не достатньо. Та правий він чи помиляється, ти довела, що не зичиш нам зла. Я помітив, що ти щиро прив’язана до хлопчика — дивно за цим спостерігати. У будь-якому разі, доки ти не створюєш загрози, то тебе убивати… жорстоко. Ну, стане тут на одну неприкаяну душу більше, і що з того?

Я замислилась над словом «неприкаяна». Воно, мабуть, пасує мені якнайкраще. Чи знайду я коли-небудь своє місце в світі?

Як дивно, що саме Іян, із-поміж усіх людей, усередині виявився таким добрим! Я навіть не уявляла, що слово «жорстокість» має для нього негативну конотацію.

Він мовчав, а я обдумувала його слова.

— Якщо ти не збирався мене убивати, тоді навіщо пішов сьогодні зі мною? — запитала я.

Іян відповів не одразу.

— Я не впевнений, що… — він підбирав слова. — Джеб вважає, що ситуація налагодилась, але я не настільки переконаний. Деякі люди й досі… Коротше кажучи, ми з Доком намагаємося по можливості за тобою наглядати. Так, про всяк випадок. Посилати тебе в південне крило — це дражнити долю, як на мене. А дражнити — це улюблене заняття Джеба, у цьому він не знає меж.

— Ви… ви з Доком намагаєтесь мене захистити?

— Дивний світ, еге ж?

— Найдивніший, — подумавши, відповіла я.

Розділ 25

Схиляння

Ще один тиждень минув, а може, два — я не лічила часу тут, де він нічого не важив, — а світ здавався мені дедалі дивнішим.

Я щодня працювала серед людей, але Джеб приєднувався до нас не завжди. Один день зі мною працював Іян, інший — Док, а інколи — Джеймі. Я полола грядки, місила хліб і чистила столи. Носила воду, варила цибулевий суп, прала одяг у дальньому кутку чорного басейна, а також обпікала руки, готуючи кусюче мило. Кожен виконував свою частину роботи, а я, оскільки не мала тут жодних прав, працювала вдвічі більше за інших. І хоча мені все одно не заробити собі місце під сонцем, все ж хотілося, щоб моя присутність нікому не заважала.

Слухаючи розмови, я трохи пізнала людей, які мене оточували, принаймні вивчила їхні імена. Карамельну жінку звали Ділі, родом вона була з Філадельфії. Почуття гумору в неї не було, та вона гарно з усіма вживалася, тому що ніколи не дратувалася. Юнак із чорним їжачком на голові, Без, постійно на неї задивлявся, але вона, здавалося, того не помічає. Йому було лише дев’ятнадцять. Він утік із Юрики, зі штату Монтана. Маму з сонними очима звали Люсина, а двох її хлопчаків — Ісая та Фрідом, «свобода». Фрідом народився тут, у печерах, пологи приймав Док. Я дуже рідко бачила хлопців; здавалося, мати ховає своїх дітей від мене, наскільки це можливо в обмеженому просторі. Лисуватий червонощокий пан був чоловіком Труді, його звали Джефрі. До них часто приєднувався старший чоловік, Гіт, із яким Джефрі дружив ще з пелюшок. Під час окупації ці троє ховалися разом. Блідого чоловіка з сивим волоссям звали Волтер. Він був хворий, але Док не знав, що з ним таке — без аналізів дізнатися було неможливо, та навіть якби Док і зміг поставити діагноз, то лікувати його було нічим. Оскільки хвороба прогресувала, Док думав, що це якась форма раку. Мені було боляче дивитися, як людина помирає від хвороби, яку можна так легко вилікувати. Волтер швидко втомлювався, але був завжди веселий.;. Яскрава білявка з надзвичайно темними у порівнянні з волоссям очима, яка розносила воду першого дня в полі, звалася Гайді. Тревіс, Джон, Рід, Керол, Віолетта, Рут-Енн… Принаймні я вивчила всі імена. Всього поселення налічувало тридцять п’ять мешканців, шестеро зараз були на вилазці, включно з Джаредом. Отож зараз у печерах було двадцять дев’ять людей і одна непрохана чужинка.

А ще я більше дізналася про своїх сусідів.

Іян і Кайл проживали у моєму коридорі — у тій печері, де на вході справжні сіро-червоні двері. Спочатку, на протест проти мого перебування тут, Іян перебрався до Веза, який мешкав у іншому коридорі, але не минуло і двох діб, як він повернувся. Інші печери поруч із моєю також деякий час пустували. Джеб сказав, що їхні мешканці мене бояться, і мене це розсмішило. Невже двадцять дев’ять гримучих змій злякалися однієї польової мишки?

І Пейдж повернулася. Вона жила в кімнаті по сусідству разом зі своїм хлопцем Енді, через чию відсутність зараз так журилася. Лілі та Гайді займали першу печеру — з квітчастою ширмою, Гіт жив у другій, а третя кімната, зі смугастою ковдрою на вході, належала Труді та Джефрі. Рід і Віолетта мешкали в печері через одну від моєї — її приватність охороняв заплямований і потріпаний східний килим. Четверта печера в цьому коридорі належала Доку й Шерон, а п’ята — Меґґі, проте ніхто з цих трьох поки що не повернувся додому.

Док і Шерон зустрічалися, і Меґґі, в тих рідкісних випадках, коли на неї находив саркастично-жартівливий настрій, дражнила Шерон: мовляв, щоб знайти ідеального чоловіка, їй треба було дочекатися, поки все людство повимирає. Мабуть, отримати за зятя лікаря мріють усі матері.

Шерон була зовсім не такою, як у спогадах Мелані. Чи це роки, проведені поруч із суворою Меґґі, зробили її копією матері? І хоча їхні стосунки з Доком склалися вже після того, з’явилась я, кохання, здавалося, зовсім її не пом’якшило.

Про тривалість їхніх стосунків мені розповів Джеймі — Шерон і Меґґі рідко забували про мою присутність, тому розмовляли дуже обережно. Вони й досі були найзатятішою опозицією, єдиними людьми, хто й далі ігнорував мене з демонстративною ворожістю. Я запитала у Джеймі, як Шерон і Меґґі тут опинилися: знайшли Джеба самотужки, а потім забрали Джареда та Джеймі? Він, здається, між рядків прочитав справжнє запитання: чи не марним було останнє зусилля Мелані розшукати Шерон?

Джеймі заперечив. Коли Джаред показав йому останню записку Мелані, коли пояснив, що її більше немає, світ для Джеймі мов перевернувся. Це зізнання він ледве зміг вимовити. З його обличчя я зрозуміла, як обидва вони почувалися в ту мить. А тоді вони самі вирушили на пошуки Шерон. Джаред намагався усе пояснити Меґґі, а вона приставила йому до горла вістря старовинного меча. Ще б трохи…

Об’єднавши зусилля, Меґґі та Джаред швидко розгадали Джебову загадку. Всі четверо перебралися в печери ще до того, як я переїхала з Чикаго до Сан-Дієго.

Говорити про Мелані нам із Джеймі було не так важко, як на перший погляд мало би бути. Мелані завжди була присутня в розмовах — тамувала його біль, згладжувала мою ніяковість, — хоча сама говорила мало. Коли ми були самі, вона рідко зі мною розмовляла, а коли й розмовляла, то дуже тихо. Інколи я сумнівалася, чи справді її чую, чи просто уявляю, що вона могла б сказати в цю мить. Але для Джеймі вона робила зусилля і, коли він був поруч, не мовчала. Та навіть якщо вона й не говорила, ми з Джеймі відчували її присутність.

— Чому Мелані стала так рідко розмовляти? — якось уночі запитав мене Джеймі. То був один із тих небагатьох випадків, коли він не мучив мене питаннями про павуків і поглиначів вогню. Ми обоє стомилися — перед тим цілісінький день проривали моркву. Здавалося, поперек от-от переламається.

— Їй важко говорити. У неї це забирає набагато більше сил, ніж у нас із тобою. Та й що такого їй конче необхідно сказати?

— А що ж вона увесь цей час робить?

— Мабуть, слухає. Не знаю.

— А зараз ти її чуєш?

— Ні.

Я позіхнула, і він затих. Мені здалося, що він заснув, і я попливла у тому ж напрямку.

— Гадаєш, вона зникає? Потихеньку помирає? — несподівано прошепотів Джеймі. На останньому слові його голос урвався.

Я не вміла брехати, а якби й уміла, то не могла б збрехати Джеймі. Я намагалась не думати, що криється за моїми почуттями до нього. Як це може бути: найбільша любов за всі мої дев’ять життів, перше справжнє відчуття родини, материнський інстинкт — до чужака, а не до одноплемінника? Я відштовхнула від себе цю думку.

— Не знаю, — відповіла я, а потім — і це була правда — додала, — сподіваюся, що ні.

— Ти любиш її так само, як любиш мене? І ненавиділа її тоді, коли вона ненавиділа тебе?

— Любов до тебе — це зовсім інше. А до Мелані я ніколи не відчувала ненависті, навіть на самому початку. Я боялася її і сердилася, що через неї я не така, як усі. Але завжди, завжди захоплювалася її силою, а сильніших особистостей за Мелані мені ще не траплялося.

Джеймі засміявся.

— Ти боялася її?

— Гадаєш, твою сестру неможливо боятися? Пам’ятаєш, як одного разу ти зайшов далеко в каньйон і повернувся додому пізно? І як вона тоді, за словами Джареда, «метала блискавки»?

Джеймі усміхнувся, пригадуючи цей випадок. Мені було приємно, що це відвернуло його від болісних запитань…

Найдужче мені хотілося домогтися мирного співіснування з людьми. Я була готова виконувати будь-яку роботу, хай якою важкою чи брудною вона буде. Але виявилося, що я помиляюся.

— Я так і думав, — сказав мені Джеб одного дня, десь за два тижні після того, як «усе залагодилося». Я вже встигла зненавидіти такі Джебові вступи. — Пам’ятаєш, я пропонував тобі трохи тут повикладати?

— Так, — відрізала я.

— Ну, і що ти про це думаєш?

Довго голови я не сушила.

— Не хочу.

Я почувала дивну провину за цю відмову. Адже ще ніколи не відмовлялася від покликання. Егоїстичний учинок! Але, вочевидь, виправданий. Душі б не відправили мене на самогубство.

Джеб насупився, і одна його брова-гусінь заповзла на другу.

— Чому ні?

— А як, на вашу думку, до цього поставиться Шерон? — рівним голосом запитала я. У мене було чимало аргументів, але цей, мабуть, найпереконливіший.

Досі хмурячись, Джеб кивнув, приймаючи мій довід.

— Це для загального блага, — пробурмотів він.

Я пирхнула.

— Загального блага? Може, краще пристрелити мене для загального блага?

— Вандо, це недалекоглядно, — сказав він, сперечаючись зі мною так, наче моя відповідь — то замах на його переконання. — Ситуація, яка склалася, дає нам унікальні можливості для навчання. Не можна їх марнувати.

— Я справді не вірю, що хтось захоче ходити на мої уроки. Я не проти розповідати вам із Джеймі…

— Важливо не те, хто що хоче, — наполягав Джеб. — Важливо те, що для кого корисно. Це як шоколад порівнювати з риб’ячим жиром. Люди мають більше дізнатися про всесвіт, я вже не кажу про нових мешканців нашої планети.

— Яким чином їм це допоможе, Джебе? Чи ви думаєте, я знаю спосіб, як знищити душі? Повернути назад колесо історії? Все, Джебе, це кінець.

— Не кінець, поки ми живі,— сказав він, і з його посмішки я зрозуміла: він знову мене дражнить. — Я й не сподіваюся, що ти — зрадниця, яка розкриє нам таємну зброю. Я просто подумав, що нам варто дізнатися більше про світ, у якому ми живемо.

При слові «зрадниця» я здригнулася.

— Я не зможу дати вам зброю проти нас, Джебе, навіть якщо захочу. У душ немає ані ахіллесової п’яти, ані запеклих ворогів, які прилетіти б сюди з космосу вам на допомогу, ані вірусів, щоб нас викосили, а вас не зачепили. Вибачте.

— Ну-ну, не гарячкуй, — він стиснув долоню в кулак і жартівливо буцнув мене у плече. — Не дивуйся, але тут, я вже казав, стає нудно. Може виявитися, що люди слухатимуть тебе з роззявленими ротами.

Я знала, що Джеб не облишить своєї ідеї. Поразка? Це не для нього!

За обідом я завжди сиділа з Джебом і Джеймі, якщо він був не в школі й не зайнятий. Іян здебільшого сидів неподалік, хоч і не з нами. Я й досі не могла до кінця звикнути до його нової ролі мого самопризначеного охоронця. Надто добре, аби бути правдою, а значить, за людською філософією, це й неправда.

Кілька днів потому, як я відмовила Джебу навчати людей «заради їхнього ж блага», за вечерею до мене підсів Док.

Шерон при цьому не зрушила з місця — вона завжди сідала від мене якнайдалі. Сьогодні вона була сама, без матері, й навіть не глянула на Дока, коли той підходив до мене. Її вогняне волосся було сьогодні високо підібране, оголюючи шию та плечі — згорблені, напружені, нещасні. Мені хотілося крізь землю провалитись, аби Док не встиг мені нічого сказати, щоб ніхто бува не подумав, ніби ми з ним подружилися.

Але Джеймі, що сидів поруч, миттю розпізнав у моїх очах переляк і взяв мене за руку. Він інстинктивно відчував, коли я починала панікувати. Зітхнувши, я завмерла. Мабуть, давно слід занепокоїтися, що я так легко корюся його дитячим бажанням.

— Як справи? — запитав Док буденним тоном, застрибуючи на тумбу поруч зі мною. Іян, що сидів трохи осторонь, при цьому розвернувся, ніби він також із нами.

Я знизала плечима.

— А ми сьогодні варили суп, — оголосив Джеймі.— У мене й досі сльози течуть.

Док показав яскраво-червоні долоні.

— А ми — мило.

Джеймі засміявся.

— Ви виграли.

Док жартівливо уклонився по самий пояс, а потім обернувся до мене.

— Вандо, у мене є до тебе запитання…

Я звела брови.

— Мені цікаво… З усіх планет, на яких ти побувала, хто нам, людям, фізично найближчий?

Я моргнула.

— А що?

— Та так, звичайна цікавість біолога. А ще я думав про ваших цілителів… Де вони навчилися зцілювати, а не просто лікувати симптоми, як ти сказала? — Док промовляв голосніше, ніж було необхідно, — щоб усі чули. Дехто озирнувся — Труді та Джефрі, Лілі, Волтер…

Я міцно обхопила себе руками, наче хотіла сховатися.

— Це вже два запитання, — ледь чутно зронила я.

Док усміхнувся і жестом підохотив мене. Джеймі стиснув мою долоню, і я, зітхнувши, сказала:

— Ведмеді з Планети Туманів, напевно.

— Це там, де пазурзвірі?

Я кивнула.

— А чим ведмеді схожі на нас? — підштовхував далі Док.

Я закотила очі, відчуваючи, що без Джеба тут не обійшлося, і продовжила.

— Вони багато в чому схожі на ссавців. Теплокровні, мають хутро. Кров у них не зовсім така, як ваша, але виконує ту ж саму функцію. У них подібні емоції, подібна потреба товариства та творчості.

— Творчості? — Док зачудовано — або вдавано-зачудовано — гойднувся вперед. — Як це?

Я подивилася на Джеймі.

— Ти ж знаєш. Чому не розповіси Доку?

— Я можу щось переплутати.

— Не переплутаєш.

Він подивився на Дока — той кивнув.

— Вся справа у їхніх неймовірних лапах, — Джеймі аж засяяв. — Вони мають подвійні суглоби і здатні згинатися в обидва боки, — він потягнув пальці, мов намагаючись вигнути їх назовні.— Лапа з одного боку м’яка, як моя долоня, а з другого — мов лезами всіяна! Цими лапами ведмеді вирізають скульптури з льоду. Створюють цілі міста з кришталевих палаців, які ніколи не тануть! Дуже гарно, правда ж, Вандо? — Джеймі обернувся до мене по підтвердження.

Я кивнула.

— Вони бачать різні спектри кольорів, адже крига вся грає веселками. Кришталеві міста — їхня гордість. Вони постійно їх удосконалюють. Колись я чула про ведмедя на ім’я… схоже на Ткач Мішури, але на тій мові воно звучало краще. Здавалося, що крига читала його думки і сама втілювала будь-які його фантазії. Одного разу я мала честь роздивитися його витвори. Це один із найприємніших моїх спогадів.

— А сни їм сняться? — тихо запитав Іян.

Я криво усміхнулася.

— Не такі яскраві, як людям.

— А як ваші цілителі здобувають знання про фізіологію нових видів? Сюди ви прибули вже підготовлені. Ще на самому початку окупації я неодноразово бачив, як смертельно хворі пацієнти виходять із лікарень цілком здоровими… — на вузькому чолі Дока залягла глибока зморшка-птичка. Док ненавидів чужинців так само, як і всі, але на відміну від решти, ще й заздрив їм.

Я не хотіла відповідати. Усі нашорошили вуха, але то вже була не красива казочка про скульпторів-ведмедів. То була історія людської поразки.

Насупивши чоло, Док чекав.

— Цілителі… вони… беруть зразки, — пробурмотіла я.

На обличчі Іяна розпливлася багатозначна посмішка.

— Викрадення інопланетянами.

Я промовчала.

— Звісно, — промовив Док, піджавши губи.

Тиша, яка запанувала в печері, нагадала мені про перші дні мого тут перебування.

— А ти знаєш, звідки походите ви, душі? — запитав Док. — Знаєш, де ви зародилися?

— На Почині,— кивнула я. — Ми й досі там живемо. Саме там я народилася.

— Це особлива планета, — додав Джеймі.— Рідко зустрінеш когось із Почину, еге ж? Душі, які там народилися, здебільшого там і залишаються, правда, Вандо? — (Джеймі не чекав на мої відповіді — я вже починала жалкувати, що так ретельно щоночі відповідала на його запитання). — І коли хтось переселяється на іншу планету, він стає… типу знаменитим. Або типу членом королівської родини.

Мої щоки запалали.

— Там холодно, — розповідав далі Джеймі,— усе покрито хмарами з різнокольоровими прошарками. Це єдина планета, на якій душі можуть довго жити у своєму первозданному вигляді, без носія. Носії на планеті Почин також дуже гарні — у них є крильця, великі сріблясті очі, а тіло всіяне маленькими вусиками.

Схилившись, Док поклав підборіддя на долоні.

— А душі пам’ятають, як сформувалися їхні паразитичні стосунки з носіями? Як почалася колонізація?

Джеймі знизав плечима і поглянув на мене.

— Ми завжди існували в такий спосіб, — промовила я повільно й досі неохоче. — Принаймні відколи ми себе пам’ятаємо. Нас відкрили прибульці з іншої планети — ми їх називали грифами. Це стерв’ятники не так зовні, як усередині. Вони були… недобрі. А згодом ми з’ясували, що здатні існувати в їхніх тілах так само, як і в наших первинних носіях. Щойно нам удалося взяти їх під контроль, ми перейняли їхні технології. Спочатку заселили їхню планету, а потім перейшли на Планету Драконів та Літній Світ — чудесні місця, от тільки грифи там поводилися недобре. Згодом довелося вдатися до колонізації: наші носії розмножувалися набагато повільніше, ніж ми, і тривалість їхнього життя була короткою. І ми почали розвідувати Всесвіт…

Я обірвала розповідь, відчуваючи, що всі дивляться на мене. Всі, окрім Шерон.

— Ти так про це розповідаєш, ніби бачила все на власні очі,— зазначив Іян. — Коли це було?

— За земним ліком — уже після динозаврів, але задовго до вас. Мене тоді ще не було, але я пам’ятаю прабабусині спогади.

— Скільки тобі років? — запитав Іян, нахилившись до мене і спрямовуючи на мене проникливий погляд блискучих блакитних очей.

— Я не знаю, скільки це за земними мірками.

— Хоч приблизно?

— Кілька тисяч років, напевно, — знизала я плечима. — Я втрачаю лік рокам, проведеним у кріоконтейнері.

Приголомшений, Іян відхилився.

— Ого, як багато, — у Джеймі перехопило подих.

— Але фактично я зараз молодша за тебе, — промовила я до Джеймі.— Мені ще й року немає. Я увесь час почуваюся, наче дитина.

Кутики губ Джеймі повільно подерлися вгору. Йому подобалася ідея — він досвідченіший за мене!

— Як у вас проходить процес старіння? — запитав Док. — Природна тривалість життя?

— У нас немає такого поняття, — відповіла я. — Поки у нас є здоровий носій, ми можемо жити вічно.

Тихе бурчання — гнів? страх? відраза? — не зрозуміло, що саме, — прокотилося печерою. Я збагнула, що впорола дурницю — не слід було цього казати. Адже це може означати тільки одне…

— Чудово, — з ненавистю тихо зронила Шерон, яка так і сиділа не обертаючись. Джеймі стиснув мою долоню, знову прочитавши в моїх очах бажання накивати п’ятами. Але цього разу я обережно висмикнула руку.

— Я вже наїлася, — прошепотіла я, хоча майже не торкнулася хліба. Я зіскочила з тумби і, тримаючись попід стіною, втекла.

У великій печері з грядкою мене наздогнав Джеймі — він приніс залишки хліба.

— Було дуже цікаво, чесно, — сказав він. — Не думаю, що хтось дуже засмутився.

— Це Джеб підмовив Дока, так?

— Ти гарно розповідаєш. Щойно люди про це дізнаються, захочуть послухати. Так само, як ми з Джебом.

— А якщо я не хочу їм розповідати?

Джеймі нахмурився.

— Ну, тоді… тоді не треба. Але ж ти не проти розповідати мені?

— Це інше. Тобі я подобаюся, — я могла б сказати «ти не мрієш мене убити», але це б його засмутило.

— Щойно люди познайомляться з тобою ближче, вони всі тебе сподобають. Іян і Док уже сподобали.

— Не сподобали, Джеймі. Їм просто страшенно цікаво.

— Звісно, цікаво.

— У-ух, — застогнала я. Ми вже підійшли до нашої кімнати. Відсунувши ширму, я впала на матрац. Джеймі спокійно присів і обхопив коліна руками.

— Не сердься, — благально мовив він. — Джеб хотів як краще.

Я знову застогнала.

— Всі скоро звикнуть.

— Док чіплятиметься щоразу, як я зайду на кухню, так?

Джеймі ніяково кивнув.

— Або Іян. Або Джеб.

— Або ти.

— Нам усім цікаво.

Я зітхнула й перевернулася на живіт.

— Невже Джеб завжди домагається свого?

Джеймі трохи подумав, а потім кивнув.

— Здебільшого, так.

Я відкусила від балабуха щедрий кусень і, прожувавши, сказала:

— Відсьогодні я їстиму в кімнаті.

— Завтра Іян почне тебе розпитувати, коли ти сапатимеш шпинат. Джеб його не змушує — він сам хоче.

— Чудово.

— А ти непогано іронізуєш. Я думав, що паразити — тобто душі — не люблять негативних емоцій. Сам лише позитив.

— Тут ми швидко вчимося, хлопче.

Джеймі засміявся і торкнувся моєї руки.

— Тобі тут не так уже й погано? Ти ж не почуваєшся нещасною, правда?

У його великих шоколадних очах бриніла тривога.

Я притиснула його долоню до свого обличчя.

— Не почуваюся, — сказала я, і на той момент це була щира правда.

Розділ 26

Повернення

Ось так, попри свою незгоду, я стала тим, ким хотів мене бачити Джеб, — учителькою.

Мої «уроки» відбувалися в неформальній обстановці. Щодня після вечері я відповідала на безліч запитань. Дуже скоро я збагнула, що поки роблю це, вдень Іян, Док і навіть Джеб не чіпляються до мене і не заважають працювати. Збиралися ми завжди в кухні: оповідаючи, я допомагала по господарству. До того ж, якщо мені ставили важке запитання, так завжди можна було хвилинку-другу поміркувати і не підводити очей, коли не хотілося зустрічатися з чиїмсь прискіпливим поглядом. Іноді в голові роїлися неприємні думки, але я жодним своїм учинком нікого не хотіла образити.

Я не вірила, що Джеймі мав рацію. Певна річ, люди аніскілечки не люблять мене. Просто не можуть, адже я не з їхнього племені. А от Джеймі мене любить, проте швидше за все, це якась дивна хімічна реакція, незвичне відхилення від норми. Джеб також по-своєму любить мене, але Джеб — божевільний. А от інші…

Однак коли я почала розповідати… не те щоб вони раптом полюбили мене, просто щось змінилося.

Вперше я помітила це вранці, після того як за вечерею відповідала на запитання Дока. Я була в темній купальні разом із Труді, Лілі та Джеймі.

— Вандо, подай мені мило, будь ласка, — попросила Труді.

По моїй спині мов електричний струм пробіг: вперше жіночий голос вимовив моє ім’я. Не зронивши й слова, я передала їй шматок і змила з рук їдкі залишки.

— Дякую, — мовила вона.

— Прошу, — прошепотіла я. На останньому складі мій голос урвався.

Наступного дня перед вечерею я шукала Джеймі й випадково наскочила в коридорі на Лілі.

— Привіт, Вандо, — привіталася вона і ледь помітно кивнула.

— Добридень, Лілі,— вичавила я у відповідь. У горлі пересохло.

Незабаром мене почали засипати запитаннями не тільки Док та Іян. Особливою цікавістю відзначився Волтер. Його виснажене, постійно тривожне сірувате обличчя завжди розквітало, коли я розказувала про Світ Співочих Кажанів. Навіть мовчазний Гіт, який здебільшого дозволяв Труді й Джефрі говорити за себе, щиро зацікавився моїми розповідями. Особливо йому подобалося слухати про Світ Вогню, і хоча я недолюблювала цю планету, Гіт усе одно без упину допитував мене і не заспокоївся, поки не випитав усі подробиці. Ділі цікавила техніка: вона хотіла дізнатися про космічні кораблі, які перевозили нас із планети на планету, про пілотів, про пальне. Саме Ділі я пояснила, що таке кріоконтейнери — всі бачили їх бодай раз у житті, але ніхто не розумів їхнього призначення. Сором’язливий Вез, який зазвичай сидів біля Ділі, розпитував не про інші планети, а про Землю. Про те, як у нас тут усе влаштовано. Без грошей, без зарплати — чому таке суспільство досі не розвалилося? Я спробувала пояснити, що на Землі все приблизно так, як і в печерах. Хіба ми всі не працюємо задарма і не ділимося продуктами своєї праці?

— Так, — утрутився Вез і похитав головою. — Але тут усе інакше — для ледацюг у Джеба завжди напоготові рушниця.

Всі подивилися на Джеба, він підморгнув, і всі весело засміялися. Джеб не проґавив жодного заняття. Проте в розмові участі не брав; замислившись, він сидів мовчки в темному куточку печери і час від часу всміхався.

Джеб не помилився: мої оповіді не давали нудьгувати; хоч як це було дивно, — адже всі ми мали ноги, — це нагадувало мені Світ Морських Водоростей. На тій планеті існувало особливе наймення для того, хто розважає інших, — на взірець розрадника, цілителя чи шукача. Я ж була оповідачем, тож ставши викладачем тут, на Землі, не поміняла професії й робила свою звичну справу. Ми всі застрягли тут, наче водорості в густому намулі. На кухні, так само як і на морському дні, ми перебували в постійній темряві й абсолютній неволі, хіба що тут завжди витав запах диму і приємний аромат свіжоспеченого хліба. Мої розповіді стали для мешканців підземелля розрадою, внесли приємні зміни, нові враження і перепочинок від одноманітної виснажливої праці, від споглядання одних і тих самих тридцяти п’ятьох облич, від однакових спогадів, смутку, страху і відчаю, які останнім часом стали їхніми постійними супутниками. Тому під час моїх уроків кухня була завжди напхом напхана. Тільки Шерон і Меґґі ні разу не прийшли на мої заняття.

Приблизно на четвертому тижні мого так званого учителювання життя в печерах знову змінилося.

Кухня, як завжди, була натоптана людьми. Окрім постійних прогульників Шерон і Меґґі, не було ще Дока та Джеба. На сусідній стільниці стояла металева таця з балабухами хліба, готовими до випічки. Вони чекали своєї черги, а Труді щохвилини зазирала в піч, аби переконатися, що попередня партія не пригоріла.

Часто Джеймі вже знав історію, яку я збиралася розповідати, і тоді я доручала йому провести урок замість мене. Тоді його очі виблискували, а обличчя пашіло від утіхи, а ще мені подобалося спостерігати за тим, як він, оповідаючи, малював у повітрі невидимі картини. Гайді закортіло дізнатися більше про дельфінів, тому я попросила Джеймі відповісти на всі її запитання.

З сумом і співчуттям люди запитували про нову планету, яку колонізували душі. Дельфіни здавалися їм віддзеркаленням їх самих за перших років окупації. В темних очах Гайді, які блищали з-під густої русявої гривки, читався жаль.

— Вони більше схожі на велетенських бабок, ніж на морських ссавців, правда ж, Вандо? — Джеймі часто отак просив мого підтвердження своїм словам, але ніколи не чекав відповіді.— Мають шкіру і три, чотири або п’ять пар крилець — усе залежить від віку, правда? Вони мов літають по воді — там вода має меншу густину. А ще у них п’ять, сім або дев’ять ніг — залежно від статі, еге ж, Вандо? Там є три різні статі. Дельфіни мають дуже довгі руки з сильними м’язистими пальцями — здатні збудувати що завгодно. Під водою вони будують цілі міста з дерев’янистих рослин. У розвитку вони значно поступаються нам, правда, Вандо? Дельфіни ще не винайшли ані космічного корабля, ані телефонів. У цьому плані люди їх перевершили.

Труді витягнула тацю з рум’яними балабухами, і я нахилилася, щоб поставити наступну партію розпухлого тіста в розжарену піч. Довелося проштовхуватися крізь натовп, балансуючи з тацею в руках.

Раптом із коридорів долинув невиразний шум. Було важко зрозуміти, з якого саме коридору, а тим паче судити про відстань — акустика печери дивно спотворювала звуки.

— Гей! — вигукнув Джеймі. Я розвернулася й побачила його потилицю — він уже щодуху мчав до дверей.

Я миттю випросталася й інстинктивно попрямувала за ним.

— Зажди, — мовив Іян. — Він повернеться. Розкажи нам іще про дельфінів.

Іян сидів на тумбі біля печі — я б ніколи не вибрала для себе такого жаркого місця, — але саме це дозволило йому дотягнутися до мене й схопити за зап’ястя. Від несподіваного доторку я сіпнулася, але встояла.

— Що там діється? — запитала я. З коридору досі долинало торохкотіння — і з-поміж безлічі голосів я чітко вирізняла схвильований голос Джеймі.

Іян знизав плечима:

— А хто його знає? Можливо, Джеб… — він знову знизав плечима, так ніби його зовсім не цікавило, що там коїлося насправді. Однак йому не вдалося приховати від мене тривогу в очах.

Але я вирішила, що скоро про все сама дізнаюся, тому також знизала плечима і почала розповідати про надзвичайно складні родинні зв’язки дельфінів, водночас допомагаючи Труді перекладати свіжий хліб у пластикові контейнери.

— Шість із дев’ятьох… прабатьків, так би мовити, зазвичай доглядають за личинками на першій стадії розвитку, тоді як троє батьків зі своїми шістьма прабатьками будують нове приміщення, яке невдовзі заселить молодняк, — пояснила я, як завжди, приділяючи більше уваги хлібу, ніж слухачам. Раптом печерою прокотилося важке зітхання. Не перериваючи оповіді, я підвела погляд — подивитися, кого так засмутили мої слова. — Ще троє прабатьків, як правило, залучені до…

Ніхто не дивився на мене. Всі голови були обернені до темного виходу.

Найперше мені впала в око маленька постать Джеймі, яка повисла на чиїйсь руці. Власник руки був такий брудний і з ніг до голови запорошений, що майже зливався зі стінами печери. Зависокий, як на Джеба. Та й Джеб виднівся за спиною у Джеймі. Навіть із такої неблизької відстані я помітила, що його очі зіщулилися, а ніс наморщився — то була ознака занепокоєння, а непокоїться Джеб украй рідко. Однак обличчя Джеймі аж світилося від втіхи.

— Ну ось, починається, — пробурмотів Іян у мене за спиною. У печі весело тріскотів вогонь, і я ледве розчула слова.

Брудний чоловік, за якого чіплявся Джеймі, ступив крок уперед. Його рука повільно здійнялася в повітря й зависла, інтуїтивно стиснувшись у кулак.

Брудна темна фігура мовила твердим беземоційним голосом — голосом Джареда:

— Джебе, що це таке?

У мене в горлі пересохло. Я спробувала проковтнути клубок, але марно. Хотіла вдихнути, та де там. Тільки серце калатало, мов навіжене.

«Джаред! — схвильований голос Мелані був екзальтований. Вона немов прокинулася після сплячки. — Джаред удома!»

— Ванда нас навчає. Розповідає про Всесвіт, — схвильовано щебетав Джеймі, не помічаючи люті, яка захлиснула Джареда.

— Ванда? — тихо повторив, а вірніше, прогарчав Джаред. Позаду нього скупчилося ще кілька запорошених силуетів. Я помітила їх тільки тоді, коли всі вони разом луною підхопили невдоволене гарчання Джареда.

Русяве волосся Пейдж війнуло понад головами присутніх. Вона підстрибнула й кинулася вперед.

— Енді! — зойкнула вона й заходилася пробиватися крізь натовп. Перечепившись через Веза, вона мало не впала, та одна із запорошених постатей вигулькнула з-за Джареда й підхопила її.— О Енді! — схлипувала Пейдж. Її тремтячий голос так нагадував голос Мелані!

Сплеск емоцій Пейдж миттю розрядив атмосферу. Мовчазний натовп почав перешіптуватися, і люди зводилися на ноги. З усіх куточків печери залунали вітання — всі хотіли поздоровити сміливців, які повернулися з вилазки. Я зазирала в їхні обличчя: натягнуті посмішки, звернені до мене ворожі погляди. Мені знадобилася довга-довга мить, — здавалося, час зупинився, паралізувавши мене й приморозивши до місця, — щоб зрозуміти, що виражають обличчя довкола: провину.

— Все буде гаразд, Вандо, — прошепотів Іян ледь чутно.

Я пильно подивилася на нього, шукаючи на його обличчі слідів тієї ж таки провини. Але, на свій превеликий подив, не знайшла її. Іян тільки насторожено примружив очі й із недовірою роздивлявся новоприбулих.

— Якого дідька, люди? — прогримів чийсь голос. Із-за Джаредової спини вистромився Кайл — легко впізнаваний здоров’яга, навіть незважаючи на маскування. Раптом він рушив… до мене.

— І ви дозволили цій істоті обвести себе круг пальця? Ви що, з глузду з’їхали? Чи, може, вона привела з собою шукачів? І ви всі давно перетворилися на паразитів?

Від таких слів чимало голів присоромлено похилилися. Всього кілька присутніх ніяк не відреагували — стояли рівно, випроставши плечі й задерши підборіддя: Лілі, Труді, Вез… і хворий Волтер.

— Охолонь, Кайле, — мовив Волтер тихо.

Кайл проігнорував його. Він широкими кроками наближався до мене, його блакитні, як і в його брата, очі випромінювали лють. Але я дивилася не на нього — мій погляд притягувала темна постать Джареда. Під товстим шаром пороху і бруду я намагалася прочитати вираз його обличчя.

Любов Мелані захлиснула мене рікою, що прориває дамбу, і не давала думати навіть про розлюченого варвара, який невпинно наближається.

Раптом я побачила Іяна. Він виник нізвідки, загородивши мене від брата. Я витягнула шию, боячись утратити Джареда з очей.

— Відтоді як ви рушили на вилазку, брате, багато чого змінилося.

Кайл став як стій, на його обличчі читалася недовіра.

— То значить, шукачі таки приходили, Іяне?

— Ванда не становить для нас небезпеки.

Кайл міцно зціпив зуби, і краєм ока я побачила, як його рука ковзнула в кишеню.

Тільки тоді я звернула увагу на Кайла і зіщулилася, чекаючи, що він витягне зброю.

— Не ставай йому на дорозі, Іяне, — ледве вичавила я.

Проте Іян не відповів. Мене сповнила тривога. Хай як дивно, мені зовсім не хотілося, щоб він постраждав через мене. І це не був інстинкт чи набута з роками звичка захищати, як у випадку з Джеймі чи Джаредом. Просте усвідомлення: Іян не повинен постраждати, захищаючи мене.

Кайл повільно витягнув руку з кишені, і в ній засвітився ліхтарик. Тоді він спрямував промінь в обличчя Іяну і на якийсь час затримав. Іян навіть не зморгнув.

— Що таке, брате? — здивувався Кайл, ховаючи ліхтарик назад до кишені.— Ти не паразит. То як їй це вдалося?

— Охолонь і дай нам можливість усе пояснити.

— Ні.

Незгода пролунала не вуст Кайла, а з-за його спини. Я підвела погляд і побачила, як до нас повільно наближається Джаред, розтинаючи натовп мовчазних глядачів. Він наблизився, а Джеймі й досі звисав із його руки і розгублено мотав головою, поглядаючи то на нього, то на мене. Тільки тепер, зблизька, я роздивилася вираз на його обличчі. І навіть Мелані, засліплена своїм щастям, не могла не помітити, з якою відразою Джаред витріщається на мене.

Всі старання Джеба зійшли на пси. Ну і толку з того, що Труді й Лілі розмовляли зі мною, що Іян заступився за мене перед братом, що Меґґі й Шерон більше не сприймали мене як реальну загрозу.

Та єдина людина, яку треба було переконати, прийняла рішення і не збиралася його змінювати.

— Досить нас заспокоювати, — прогарчав Джаред крізь зуби. — Джебе, — провадив він і навіть не озирнувся. — Дайте мені рушницю.

Тиша, яка повисла в печері після його слів, була така напружена, що мені аж вуха заклало. Було достатньо однієї миті, варто було тільки подивитися на Джареда, щоб зрозуміти: все скінчено. Тепер я знала, що мені робити; Мелані повністю погодилася зі мною. Тихо як мишка я зробила крок назад і вбік, щоб уберегти Іяна. А тоді заплющила очі.

— Справа в тому, що я її сьогодні не захопив з собою, — мовив Джеб повільно.

Я ледь-ледь розліпила вії: Джаред невдоволено сопів і помалу розвертався до Джеба, щоб переконатися у правдивості його слів.

— Гаразд, — пробурмотів він і зробив іще крок до мене. — Тоді смерть буде повільною. Хочете, щоб усе було по-людськи, біжіть по рушницю.

— Будь ласка, Джареде, давай поговоримо, — сказав Іян. Він широко розставив ноги і немов приріс до землі: він уже знав відповідь.

— Гадаю, ви вже вдосталь наговорилися, — прогарчав Джаред. — Джеб залишив право вибору за мною. І зараз я готовий зробити цей вибір.

Джеб голосно прокашлявся. Джаред розвернувся і знову подивився на нього.

— Що ще? — гримнув він. — Ви ж не міняєте правил, Джебе.

— Що ж, так воно і є.

Джаред знову подивився на мене.

— Іяне, геть із дороги.

— Ну-ну. Зажди хвилинку, — перебив його Джеб. — Якщо ти пригадуєш, рішення за тим, хто найміцніше пов’язаний із тілом.

На чолі Джареда запульсувала жилка.

— І?

— Здається мені, що тут є дехто, прив’язаний до цього тіла так само, як і ти. Якщо не більше.

Джаред дивився просто себе, перетравлюючи почуте. Йому знадобилася мить, аби про все здогадатися. Глибока зморшка розтяла його чоло навпіл. Він поглянув униз… на хлопчика, який досі звисав із його руки.

Радість Джеймі давно немов рукою зняло, його бліде обличчя кривилося від жаху.

— Джареде, не треба, — благав він. — Не роби цього! Ванда хороша. Вона — мій друг! А Мел! А як же Мел? Ти не можеш убити Мел! Будь ласка! Ти… — голос Джеймі зірвався, обличчя скривилося від болю.

Я знову заплющила очі — мені зовсім не хотілося дивитись, як мучиться Джеймі. Але я не могла не думати про нього. І ледве стримувалася, щоб не кинутися до нього: змусила м’язи закам’яніти, без упину повторюючи, що це тільки нашкодить Джеймі.

— Що ж, — мовив Джеб невимушено. — Здається, Джеймі проти. А його слово важить не менше, ніж твоє.

Відповіді не було так довго, що зрештою я наважилася розплющити очі. Джаред здивовано дивився на Джеймі, його погляд переповнював відчай і страх за хлопчика.

— Як ви могли допустити таке, Джебе? — прошипів він.

— Гадаю, нам варто поговорити, — відповів Джеб. — Сходи освіжитися. Відпочинь, прийми ванну, а там, може, й охота до розмови з’явиться.

Джаред зміряв старого злісним поглядом, у його очах читався біль зради. На думку спадали тільки людські порівняння: Цезар і Брут, Ісус і Юда.

Повітря немов наелектризувалося, з хвилину на кухні панувала цілковита тиша й неймовірна напруга, аж раптом Джаред струсив із себе Джеймі.

— Кайле, — гаркнув він і вийшов із печери.

Немов за наказом, Кайл подивився на брата, скривився і також вийшов. Брудні, змучені члени Джаредової команди мовчки рушили за ними, а з ними і Пейдж, яку міцно обіймав Енді.

Та й усі решта, хто опускав очі, соромлячись мене, соромлячись того, що прийняли мене у своє товариство, потягнулися вслід за ними. Зі мною залишилися тільки Джеймі, Джеб, Труді, Джефрі, Гіт, Лілі, Без і Волтер.

Ніхто не проронив і слова, аж поки кроки не віддалилися і не затихла луна.

— Ух! — зітхнув полегшено Іян. — Ну й приключка! Добре придумано, Джебе.

— Не дай Боже щастя, а дай розум… Але головна битва ще попереду, — відповів Джеб.

— Гадаєте, я не розумію! Сподіваюся, ви не залишили рушницю десь на видноті?

— Ні. Я передбачив такий поворот подій.

— Це добре.

Джеймі не зрушив із місця. Він увесь тремтів. Зрештою я набралася відваги й підійшла до нього. Він миттю обвив мене руками за талію, і я тремтячою долонею поплескала його по спині.

— Все гаразд, — прошепотіла я. — Тепер усе буде добре, — збрехала я. Навіть дурень уловив би фальшиві нотки в моєму голосі, а Джеймі не дурень.

— Він тебе й пальцем не зачепить, — ледь чутно прохрипів хлопчик, борючись зі сльозами, які вже підступали до очей. — Я не дозволю.

— Ш-ш-ш, — прошепотіла я.

Я була налякана — моє обличчя закам’яніло від жаху. Джаред мав рацію — як Джеб міг таке допустити? Краще б мене вбили одразу, ще до того, як про мене дізнався Джеймі… Або принаймні ще в перший тиждень, коли Джаред не спускав із мене пильного ока… Тоді ми з Джеймі не встигли б потоваришувати… І якби я не вибовкала все про Мелані… Та вже запізно. Я ще дужче притиснула до себе хлопчика.

Мелані була приголомшена не менше за мене.

«Бідолашний мій малюк!»

«Я ж казала, що не варто йому розповідати», — нагадала я.

«Що з ним буде, коли ми помремо?»

«Страшно подумати. Він отримає травму на все життя — шрам, розчарування…»

Раптом Мелані перебила мене:

«Годі. Я знаю. Але що ми можемо вдіяти?»

«Гадаю, не помирати».

Ми з Мелані оцінили ймовірність нашого виживання — й зітхнули.

Іян поплескав Джеймі по спині — я відчула, як здригнулося його тіло.

— Не хвилюйся, хлопче, — мовив Іян. — Ти не сам.

— Хлопці просто не були до цього готові, ось і все… — (Я впізнала грубий голос Труді). — Тільки-но нам випаде нагода з ними поговорити, ми їх переконаємо.

— Переконаємо? Кайла? — пробубонів хтось позаду.

— Ми знали, що так і буде, — мовив Джеб. — Треба перечекати. От побачите, шторм ущухне.

— Знайшли б ви краще свою рушницю, — мовила Лілі спокійно. — Попереду довга нічка. Ванда може переночувати зі мною й Гайді…

— Гадаю, їй варто заховатися, — заперечив Іян. — Можливо, у південних коридорах? Я нагляну за нею. Джебе, складете мені компанію?

— Хлопці ніколи не здогадаються шукати її в мене, — прошепотів Волтер. Його останні слова заглушив голос Веза:

— Я з тобою, Іяне. Їх аж шестеро.

— Ні,— зрештою спромоглася вичавити я. — Ні. Це неправильно. Неправильно. Ви не можете опинитися в різних таборах. Це ваш дім. Ви всі — одна велика родина. Ви не повинні ворогувати, не через мене.

Я виплуталася з обіймів Джеймі, хоч він і намагався втримати мене, і міцно стиснула його зап’ястя.

— Мені потрібно побути на самоті,— сказала я йому, ігноруючи звернені до мене пильні погляди. — Я хочу побути сама, — я обернулася до Джеба. — Вам слід побалакати без мене. Це неправильно — обговорювати військову стратегію у присутності ворога.

— Ну, навіщо ти так, — мовив Джеб.

— Просто дозвольте й мені все обміркувати. Гаразд, Джебе?

Я зробила крок від Джеймі, і його руки впали. Раптом на моє плече опустилася чиясь важка рука, і я скулилася.

Це був усього-на-всього Іян.

— Не треба тобі блукати тут самій.

Я нахилилася до нього і мовила якнайтихіше, щоб не зміг почути Джеймі:

— Навіщо відтягувати невідворотне? Невже Джеймі стане від цього легше?

Здається, я знала відповідь на останнє запитання. Я вивернулася з-під Іянової руки й щодуху помчала геть.

— Вандо! — гукнув Джеймі навздогін.

Хтось заходився його заспокоювати. За мною ніхто не гнався. Мабуть, їм вистачило здорового глузду відпустити мене. У коридорі було темно й безлюдно. Якщо мені поталанить, я зріжу ріг і непомітно прокрадусь через темні грядки.

За увесь той час, який я провела у печерах, я так і не дізналася, де вихід. Виконуючи різні доручення, я, здається, сходила коридори вздовж і впоперек, знала кожен ріг і кожне розгалуження, але вихід залишився для мене таємницею. Вперше я подумала про це тільки зараз, скрадаючись найтемнішими закапелками велетенської печери. Де ж може бути вихід? А якщо я знайду його, то чи стане мені снаги просто піти?

Я так і не змогла вирішити, чи варто мені звідси тікати — що, крім пустелі, чекає на мене ззовні — шукачі, цілителі, розрадниця, попереднє життя, яке не залишило по собі сліду? Єдине, що мало для мене значення, було тут, зі мною. Джеймі. Джаред, хоча він ладен убити мене за першої-ліпшої нагоди. Не уявляю, як їх можна покинути…

А Джеб, а Іян! У мене з’явилися друзі. Док, Труді, Лілі, Вез, Волтер, Гіт. Ці дивні люди зуміли побачити в мені не просто ворожу душу і зрозуміли, що не варто мене вбивати. Можливо, ними керувала звичайна цікавість, байдуже. Вони все одно стали на мій бік і виступили проти своїх-таки, адже всі вони — дружна родина виживанців. Я здивовано похитала головою, намацуючи руками тверді кам’яні стіни.

У печері хтось був — здалеку долинали голоси. Я не зупинилася: мене не можуть помітити, — і нарешті знайшла щілину, яку шукала.

Зрештою, є тільки одне місце, куди мені йти. Навіть якби мені було відомо, де вихід, я все одно пішла б сюди. Я занурилася в цілковиту темряву й швидко помчала своєю дорогою.

Розділ 27

Вагання

Навпомацки я прямувала назад до в’язничної камери.

От уже кілька тижнів, як моя нога не ступала в цей коридор; я не була тут із того самого ранку, як Джаред вирушив на вилазку і Джеб дав мені волю. Схоже, поки я жива, а Джаред у печерах, моє місце тут.

Тьмяний ліхтар не чекав тут на мене. Я була впевнена, що вже наближаюся: роги й повороти були віддалено знайомі. Я витягнула перед собою ліву руку й почала навпомацки пробиратися вздовж коридору, шукаючи знайомий отвір. Я ще не вирішила, чи залазитиму всередину, та принаймні точно знатиму, де я.

Моя нора знайшлася, однак оселитися в ній мені не вдасться.

В ту-таки мить, як пальці мої намацали жорсткі краї отвору, ноги перечепилися через перешкоду, і я впала навколішки. Падаючи, я інстинктивно витягнула руки, і долоні з хрустом і тріскотом проломили щось, зовсім не схоже на камінь.

Різкий звук сполошив мене, а несподівана перешкода налякала. Перше, що спало на думку, — я завернула не за той ріг і зараз не біля своєї нори. Можливо, навіть потрапила в чужу кімнату. Я швидко прокрутила в пам’яті увесь маршрут — де ж я схибила? Я закам’яніла в темряві, чекаючи реакції.

Але нічого не відбувалося — ні реакції, ні звуку. Все було як завжди — темно, парко, волого і так тихо, що не залишилося жодного сумніву: окрім мене, тут нікого немає.

Обережно, намагаючись не шуміти, я роззирнулася.

Руки мої у щось провалилися. Я вивільнилася й намацала щось схоже на картонну коробку, обгорнуту тонким шаром прозорої плівки — її-бо я і прорвала. Всередині був іще один шар тонкої плівки — маленькі прямокутники, які шурхотіли щоразу, коли я їх торкалася. Я відсмикнула руку, злякавшись, що приверну до себе увагу.

Я згадала, що начебто намацала вхід у нору. Пошукала ліворуч, і рука наштовхнулася на цілий стос великих картонних коробок. Я спробувала дотягнутися до верху — довелося ставати на пальчики, таким високим виявився стос. Я тицялась кругом, аж доки не намацала стіну, а за тим — і отвір, саме там, де й очікувала. Отож я спробувала залізти всередину: одна хвилина на увігнутому земляному ложі — і я б одразу впізнала печеру, — але годі було й думати про те, щоб пробратися всередину. Вся печера була завалена численними коробками.

Опинившись у безвиході, я, намацуючи дорогу, рушила далі по коридору. З’ясувалося, що далі проходу також немає — все завалено таємничими коробками.

Нишпорячи по землі, я силкувалася втямити, де опинилась, коли раптом натрапила на щось, зовсім не схоже на картонні коробки. Груба жорстка тканина — певно, мішок; коли я його штурхнула, в ньому зашурхотіло. Я пожмакала мішок — навряд чи його ледь чутний сипучий звук видав би мою присутність.

Раптом усе стало на свої місця. Допоміг запах. Поки я перебирала пальцями дрібнесенькі піщинки, в ніс мені вдарив знайомий запах. Я ніби повернулась у свою невеличку кухоньку в Сан-Дієго, до низенького серванта ліворуч від умивальника. Перед очима постав мішок сирого рису і пластикова мірка, якою я черпала рис, а позаду — довгі ряди консервів…

Тільки-но я втямила, що переді мною — мішок із рисом, усе прояснилось. Я таки не помилилася. Хіба Джеб не казав, що цю печеру використовують як продуктовий склад? І хіба Джаред із командою щойно не повернулися з вилазки по харчі? Ну звісно, тепер усе, що вони накрали за останні кілька тижнів, поскладали в цьому відлюдному куточку.

У голові роїлося безліч думок.

По-перше, я зрозуміла, що довкола їжа. Не просто грубий хліб і ріденький цибулевий суп, а справжня їжа. Десь у цій купі може бути арахісове масло. Шоколадне печиво. Картопляні чипси. Сирні палички.

Я одразу ж уявила, як знаходжу їх, смакую, наїдаюся досхочу — вперше за той час, відколи полишила цивілізацію. І мені стало соромно за такі думки. Джаред ризикував життям; останні кілька тижнів він провів, ховаючись і крадучи, не для того, щоб нагодувати мене. Ця їжа для інших.

Проте мене хвилювало, що це, можливо, не вся здобич. А що як сюди мають принести більше коробок? І зроблять це Джаред із Кайлом… Не треба особливо напружувати уяву, щоб зрозуміти, як вони діятимуть, побачивши мене тут.

Зрештою, саме з цієї причини я й прийшла сюди: побути на самоті, добре все обміркувати…

Я притулилася до стіни й з’їхала вниз. Із мішка з рисом вийшла непогана подушка. Я заплющила очі — цього можна було й не робити в такій чорнильній темряві — і вирішила попросити поради.

«Гаразд, Мел. Що тепер?»

Я зраділа, що вона не спить — теж насторожі. Необхідність боротися додала їй сил. Тільки тоді, коли все йшло гладко, вона ніби впадала в сплячку.

«Розставимо пріоритети, — вирішила вона. — Що для нас важливіше? Щоб вижили ми? Чи Джеймі?»

Вона й сама знала відповідь на це запитання:

«Джеймі», — підтвердила я і вголос зітхнула. Зітхання відлунило від стін печери.

«Згода. Які в нас шанси? Якщо Джеб з Іяном нас захищатимуть, то, можливо, ми ще кілька днів протягнемо. Чи допоможе це Джеймі?»

«Ймовірно. Та чи не краще одразу здатися? Навряд чи йому стане краще, якщо ми тягнутимемо до останнього, — а кінець-бо, схоже, невідворотний…»

Їй не сподобалась моя відповідь. Я відчувала, як вона метушиться, шукає інший вихід.

«Може, втекти?» — запропонувала я.

«Не вийде, — відповіла вона. — До того ж що нам робити там, нагорі? Як ми все пояснимо їм?»

Ми водночас уявили, як я пояснюватиму довгі місяці відсутності. Можна збрехати, вигадати правдоподібну байку або сказати, що я нічого не пам’ятаю. Але перед очима постало скептичне обличчя шукачки, її прискіпливі булькаті очі, завжди підозріливі,— і я одразу втямила: спроби викрутитися неминуче проваляться.

«Всі подумають, що я тебе здолала, — погодилася Мелані.— Тоді тебе витягнуть і запхають у мою голову шукачку».

Я заметушилася, наче зміна пози допоможе відмахнутися від цієї думки, затремтіла і закінчила за Мелані: «Вона розповість про печери, і сюди поз’їжджаються шукачі…»

Жах накрив нас із головою.

«Справді,— провадила я, — про втечу не може бути й мови».

«Справді», — прошепотіла вона, захлинаючись від емоцій.

«Отже, залишається вирішити… швидка смерть чи повільна? Що вразить Джеймі менше?»

Здавалося, якщо ми обговорюватимемо практичні питання, мені вдасться абстрагуватися, не втрачати ділового тону. Мелані старалася робити те саме.

«Я не впевнена. З одного боку, цілком логічно: що довше ми троє будемо разом, то важче нам буде розлучитися. З другого боку, якщо ми не боротимемося, якщо просто здамося… Джеймі це не сподобається. Він почуватиметься, наче його зрадили».

Я обміркувала обидва варіанти, намагаючись мислити раціонально.

«Значить, швидка смерть… і водночас зробити все можливе, щоб не померти?»

«Чинитимемо опір», — підтвердила Мелані, спохмурнівши.

«Опір… Чудово».

Я спробувала уявити це — відповісти насильством на насильство. Підняти руку, щоб когось ударити. Гм, на словах я все можу, а от на ділі…

«Ти зможеш, — підбадьорила Мелані.— Я тобі допоможу».

«Дякую, але не варто. Має бути інший вихід».

«Я не розумію тебе, Вандо. Ти відвернулася від своїх одноплемінників заради нас, ти готова життя віддати за мого брата, ми з тобою кохаємо одного чоловіка, який збирається нас убити, а ти ніяк не можеш відмовитися від своїх принципів, які в нашому світі цілком непрактичні».

«Я — це я, Мел. І мені не до снаги змінитися, хай що зміниться навколо. Ти дотримуєшся своїх принципів, а я — своїх».

«Але якщо ми…»

Мелані б неодмінно продовжила суперечку, але нас перервали. З коридору, здалеку, відлунням прилетіло тихе шурхотіння — чиїсь кроки по каменю.

Я застигла, тіло наче вимкнулося, тільки серце шалено калатало, але й воно робило перебої. Я дослухалася — і скоро надія на те, що мені почулося, розвіялась. За кілька секунд з коридору чіткіше долинув звук тихих кроків.

Мелані тримала себе в руках, тоді як я нетямилася від переляку.

«Підведись на ноги», — наказала вона.

«Навіщо?»

«Ти не битимешся, але ж бігати ти вмієш. Роби щось — заради Джеймі».

Я вже знову дихала — тихо й неглибоко. Обережно стала навколішки й почала підводитися. Тілом шугав адреналін, м’язи напиналися. Жодна погоня мене не дожене, але куди бігти?

— Вандо? — прошепотів хтось тихо. — Вандо! Ти тут? Це я.

Голос здригнувся, і я впізнала його.

— Джеймі! — вигукнула я. — Що ти тут робиш? Я ж казала, що хочу побути на самоті.

В голосі Джеймі відчувалося полегшення, він заговорив нормально:

— Тебе всі шукають. Ну, не всі — я маю на увазі Труді, Лілі й Веза. Але ніхто не має знати, що саме ми робимо. Аби не здогадалися, що ти зникла. Джеб швидко знайшов свою рушницею. Іян із Доком. Коли Док звільниться, то побалакає з Джаредом і Кайлом. Дока слухаються всі. Тож тобі не варто ховатися. Всі зайняті своїми справами, а ти, мабуть, утомилася…

Джеймі поволі наближався до мене, і нарешті рука його намацала мою долоню, а тоді стиснула пальці.

— Я не ховаюся, Джеймі. Я ж казала, що повинна все обміркувати.

— Ти можеш міркувати й у присутності Джеба, хіба ні?

— І куди ти пропонуєш мені піти? Назад до кімнати Джареда? Моє місце тут.

— Уже ні,— в голосі Джеймі прорізалися добре знайомі мені вперті нотки.

— А чому всі такі зайняті? — вирішила змінити я тему розмови. — Що робить Док?

Моя спроба провалилася — Джеймі не відповів.

Запанувала тиша, а за хвилинку я торкнулася його щоки.

— Послухай, ходи до Джеба. Скажи всім, що пошуки не потрібні. А я побуду тут іще трошки.

— Тут нема де спати.

— Але ж раніше я тут спала.

Він похитав головою.

— Принаймні я принесу матраци і подушки.

— Мені й одного вистачить.

— Я не спатиму з Джаредом, доки він поводитиметься як бовдур.

Подумки я застогнала.

— Значить, доведеться тобі терпіти хропіння Джеба. Вони — твоя родина, не я.

— Моя родина — кого я такими вважаю.

Мене не відпускала думка, що Кайл от-от знайде мене. Але варто сказати про це Джеймі, як він одразу ж кинеться мене захищати.

— Добре, але спершу спитай дозволу в Джеба.

— Пізніше. Сьогодні до нього краще не підходити.

— А чим таким він зайнятий?

Джеймі не відповів. Тільки тепер я збагнула, що і перше запитання він пропустив повз вуха навмисне. Джеймі щось приховував. Можливо, всі зайняті, бо шукають мене. Можливо, повернення Джареда нагадало їм про те, як слід зі мною поводитися. Це сталося ще на кухні: згадати хоча б опущені долі голови, винуваті позирки на мене.

— Що відбувається, Джеймі? — не вгавала я.

— Я не можу розповісти, — пробурмотів він. — І не розповім, — його руки міцніше обвилися навколо моєї талії, а обличчя притиснулося до мого плеча. — Все буде гаразд, — запевнив він хрипко.

Я поплескала його по спині й пальцями розчесала сплутану гриву.

— Гаразд, — мовила я; нехай мовчить. Зрештою, у мене теж свої секрети, правда? — Не засмучуйся, Джеймі. Хай там що, все буде добре. Ти впораєшся.

Як мені хотілося, щоб так воно й було!

— Уже й не знаю, на що сподіватися, — прошепотів він.

Я витріщалася в темряву, намагаючись здогадатися, що саме приховував від мене Джеймі, коли раптом у кінці коридору краєм ока зауважила світло — тьмяне, проте легко помітне в темряві печери.

— Ш-ш-ш, — видихнула я. — Хтось іде. Швидше ховайся за коробки.

Джеймі зиркнув на жовтувате світло, яке щосекунди ставало дедалі яскравішим. Я прислухалася, але кроків не почула.

— Я не збираюсь ховатися, — прошепотів Джеймі.— Стань за мною, Вандо.

— Ні!

— Джеймі! — погукав Джаред. — Я знаю, що ти тут!

Мої ноги немов приросли до землі. Ну чому, чому прийшов саме Джаред? Джеймі було б набагато легше, якби мене вбив Кайл.

— Забирайся! — гаркнув Джеймі у відповідь.

Жовтувате світло наблизилося й перетворилося на велику пляму на стіні.

З-за рогу вийшов Джаред із ліхтарем у руці — промінь світла ковзав туди-сюди по кам’яній долівці. Джаред помився й одягнув вицвілу червона сорочку, яку я одразу ж упізнала, — вона кілька тижнів висіла в кімнаті, і я до неї звикла. Джаредове обличчя також було мені добре знайоме — на ньому був той самий вираз, що й тоді, коли я вперше тут з’явилася.

Промінь ліхтаря осліпив мене; я була певна, що світло відбилося від срібла в моїх очах, бо Джеймі здригнувся — легесенько, а тоді напружився ще рішучіше.

— Відійди від цієї істоти! — загарчав Джаред.

— Заткнися! — вереснув Джеймі у відповідь. — Ти її не знаєш! Облиш її!

Він чіплявся за мене, а я намагалась вивільнитися.

Джаред біг, мов роздрочений бик. Він ухопив Джеймі за комір і потягнув геть від мене. Не відпускаючи сорочки, він трусив Джеймі й верещав:

— Бовдур! Хіба не бачиш, що вона тебе використовує?

Інстинктивно я загородила Джеймі собою. Як я й сподівалася, моє втручання змусило Джареда відпустити хлопця. Решта не мала ніякого значення: ні його знайомий аромат, ні обриси мужніх грудей під сорочкою — пальці ще пам’ятали дотик…

— Не займай Джеймі,— сказала я, вперше бажаючи стати такою, як Мелані: щоб руки були дужі, а голос твердий.

Джаред смикнув мене за зап’ястя і жбурнув об стіну, подалі від Джеймі. Від наглого удару мені перехопило подих. Я вдарилась об стіну і впала на землю, з тріскотом приземляючись на коробки і роздираючи плівку.

У голові калатало, а я, неприродно вигнувшись, лежала на коробках. Перед очима миготіли дивні вогники.

— Боягуз! — вереснув Джеймі до Джареда. — Та вона радше помре, ніж ударить когось! Коли ви нарешті від неї відчепитеся?

Коробки зсунулися, і долоня Джеймі лягла мені на руку.

— Вандо! З тобою все гаразд, Вандо?

— Так, усе добре, — кашлянула я попри калатання в голові. Мабуть, Джаред впустив ліхтар — в його світлі я побачила над собою занепокоєне обличчя Джеймі.— Іди, Джеймі,— прошепотіла я. — Біжи.

Джеймі яро замотав головою.

— Відійди від неї! — не вгавав Джаред.

Джаред схопив хлопця за плечі й поставив на ноги. Коробки змістилися і лавиною посипалися на мене. Я відкотилася, затуляючи голову руками. Важкий ящик ударив мене поміж лопаток, і я зойкнула від болю.

— Їй боляче! — волав Джеймі.

А тоді почувся різкий хруст, і хтось охнув.

Я силкувалася вилізти з-під коробок, нестямно спираючись на лікті.

Джаред тримався за ніс, а по його губах стікала темна рідина. Очі були розширені від подиву. Джеймі стояв навпроти, стиснувши руки в кулаки, а обличчя його було перекошене від злості.

Та злісна гримаса поволі сповзла, і на її місце прийшов біль — біль зради такий глибокий, що міг би посперечатися з виразом обличчя Джареда, коли той побачив мене на кухні.

— Ти зовсім не такий, як я думав, — прошепотів Джеймі. Він дивився на Джареда так, ніби той неймовірно далеко, ніби їх розділяє стіна, і Джеймі поцейбіч — зовсім сам.

Очі Джеймі набрякли сльозами, і він відвернувся, соромлячись своєї слабкості перед Джаредом. Стрімким непевним кроком він пішов геть.

«Принаймні ми спробували», — подумала Мелані сумовито. Її серце краялося за Джеймі, і все-таки вона хотіла, щоб я перевела очі на обличчя Джареда. І я скорилася.

Джаред не дивився на мене. Він дивився в темряву, в якій зник Джеймі, і досі тримався за ніс.

— Чорт забирай! — вилаявся він зненацька. — Джеймі! Повернись!

Тиша.

Джаред кинув на мене ще один нищівний погляд — і я відсахнулася, хоча його лють, здається, вщухла, — а тоді схопив ліхтар і кинувся навздогін за Джеймі, копнувши геть із дороги коробку.

— Пробач мене, о’кей? Не плач, малий! — вигукуючи сердиті вибачення, він завернув за ріг, я лишилася лежати в темряві.

Якийсь час я просто дихала. Зосередилася на повітрі в легенях: вдих, видих, вдих… Поволі відновивши дихання, я почала підводитися з землі. Кілька секунд знадобилося, щоб повернути собі контроль над ногами, і все одно вони тремтіли й підкошувалися, тож я притулилася до стіни і з’їхала на землю — на свій мішок із рисом. Я впала на «подушку» і спробувала оцінити своє становище.

Все було ціле — за винятком носа Джареда, мабуть. Я повільно потрусила головою. Джеймі з Джаредом не повинні битися.

Я завдала їм скільки страждань і горя! Я зітхнула й продовжила огляд. Болючий синець на спині, щока обідрана і волога — я приклалася нею до стіни. Коли я торкнулася щоки, рана защеміла, а на пальцях залишилася тепла рідина. Але це і все. Решта синців і подряпин незначні.

Тільки-но я це усвідомила, мене зненацька затопило полегшення.

Я жива. Джаред мав шанс мене убити, але не скористався ним. Натомість помчав за Джеймі, щоб помиритися. Якої б шкоди я не заподіяла їхнім стосункам, здається, не все ще втрачено.

Довгий був день — він був довгим іще до того, як з’явився Джаред із командою, а відтоді, здавалося, спливла ціла вічність. Я заплющила очі й заснула просто на рисі.

Розділ 28

Необізнаність

Прокинувшись у цілковитій темряві, я не могла втямити, де я. За останні кілька місяців я звикла, що зранку мене будить сонце. Спочатку я подумала, що й досі ніч, а тоді щоку запекло, а спина заболіла, і я одразу все згадала.

Поряд хтось дихав — тихо й рівно. Це аніскілечки не налякало мене: звук був чудово мені знайомий. Мене зовсім не здивувало, що Джеймі прокрався назад і ліг спати біля мене.

Може, його розбудила переміна в моєму диханні; а може, ми просто звикли засинати й прокидатися разом. Але не минуло й кількох секунд відтоді, як я прокинулася, а Джеймі вже солодко позіхнув.

— Вандо? — прошепотів він.

— Я тут.

Він полегшено зітхнув.

— Як тут темно! — мовив Джеймі.

— Так.

— Як гадаєш, уже сніданок?

— Не знаю.

— Я голодний. Ходімо поглянемо.

Я не відповіла.

Він правильно сприйняв моє мовчання — за відмову.

— Ти не маєш тут ховатися, Вандо, — мовив він щиро, так і не дочекавшись від мене ні слова. — Минулої ночі я побалакав із Джаредом. Він більше не чіплятиметься до тебе — він пообіцяв.

Я ледве стримала посмішку. Чіплятися до мене!

— Ти підеш зі мною? — не вгавав Джеймі. Його рука потягнулася до моєї.

— А ти справді хочеш? — запитала я тихо.

— Справді. Все буде так, як раніше.

«Мел, невже так краще?»

«Не знаю», — Мелані розривалася. Вона знала, що в цій ситуації не може бути об’єктивною, і водночас бажала побачити Джареда.

«Ти ж знаєш, що це божевілля».

«Не таке вже й божевілля порівняно з твоїм бажанням побачити його».

— Гаразд, Джеймі,— погодилась я. — Але пообіцяй, що не засмучуватимешся, якщо так, як раніше, не буде, гаразд? Якщо хтось раптом… Не дивуйся.

— Все буде добре. Ось побачиш.

Я слухняно побрела за ним вздовж темного коридору; він досі тримав мене за руку. Ми зайшли у велику печеру з грядкою, і я внутрішньо напружилась: як люди відреагують на моє повернення? Хто знає, про що вони говорили, поки я спала?

На городі нікого не було, хоча сонце підбилося високо в ранковому небі. Промені віддзеркалювалися від сотень люстерок і сліпили мене.

Менш за все Джеймі цікавила порожня печера. Він прикипів очима до мого обличчя. Коли промінь упав мені на щоку, Джеймі аж засичав крізь зуби.

— Ох! — не витримав він. — Як ти? Тобі боляче?

Я легенько торкнулася обличчя. Шкіра була пошерхлою — кров на щоці запеклася. Під пальцями рана одразу запульсувала.

— Все гаразд, — прошепотіла я; на сам вигляд порожньої печери стало якось моторошно — хотілося говорити якнайтихіше. — А де всі?

Джеймі знизав плечима, не відриваючи напруженого погляду від мого обличчя.

— Мабуть, зайняті,— він не понизив голосу.

Це нагадало мені про вчорашній вечір, про таємницю, яку він відмовився розкривати. Брови мої зійшлися на переніссі.

«Як гадаєш, що він од нас приховує?»

«Ти знаєш рівно стільки, скільки й я, Вандо».

«Але ти людина. Хіба в тебе не розвинута інтуїція чи що там?»

«Інтуїція? Моя інтуїція підказує мені, що ми не так добре вивчили печери, як нам здавалося», — зронила Мелані.

Ми зважили її зловісні слова.

Яка полегша, що з кухні долинув звичний гомін! Мені не хотілося бачити нікого — змагало тільки хворобливе бажання побачити Джареда, — але порожні коридори, вкупі з таємницями Джеймі, навіювали тривогу.

Кухня була напівпорожня — незвична картина для такої пори. Та я зовсім не звернула на це уваги: апетитний аромат, який долинав із печі, витіснив усі думки.

— О-о! — застогнав Джеймі.— Яєчня!

Він прискорив крок, і мені зовсім не хотілося пасти задніх. Насилу стримуючи бурчання у животі, ми мало не бігли до тумби біля печі, де стояла Люсина з пластиковим черпаком у руках. Зазвичай за сніданком кожен брав собі сам, але тоді на сніданок подавали тверді балабухи хліба.

Люсина дивилася тільки на Джеймі:

— Годину тому було ще смачніше.

— Все одно смакота, — палко заперечив Джеймі.— Уже всі поснідали?

— Майже. Здається, ще тацю віднесли Доку та… — Люсина не договорила, і її погляд вперше зупинився на мені; Джеймі теж поглянув на мене. На обличчі Люсини майнув якийсь вираз, але я не встигла його розгадати — він одразу ж змінився іншим: Люсина зауважила синці в мене на обличчі.

— Багато ще залишилося? — запитав Джеймі. Радість у голосі тепер була силувана.

Люсина схилилася над пічкою і з розжареного каміння черпаком потягнула до себе сковорідку.

— А скільки ти хочеш, Джеймі? Тут іще багато, — мовила вона, не обертаючись.

— Уявіть, що я Кайл, — сказав він, сміючись.

— Ось тобі порція як для Кайла, — мовила Люсина, та коли вона усміхнулася, в її очах з’явився смуток.

Вона з гіркою наповнила глибоку супову миску жорсткуватим омлетом, випросталася й подала Джеймі.

Тоді знову подивилася на мене, і я зрозуміла, що означав цей погляд.

— Сядьмо ось там, Джеймі,— сказала я, відтягуючи його від тумби.

Він здивовано витріщився на мене.

— А ти що, не хочеш?

— Ні, я… — я саме збиралася сказати «не голодна», коли шлунок проти волі забурчав.

— Вандо? — Джеймі поглянув спершу на мене, а тоді на Люсину, яка схрестила руки на грудях.

— Я поїм хліба, — пробурмотіла я і спробувала відтягнути його геть.

— Ні. Люсино, в чому справа? — він очікувально дивився на неї. Люсина не поворухнулася. — Якщо ваша зміна закінчилася, я вас заміню, — мовив Джеймі, і губи його вперто стиснулися.

Люсина знизала плечима й поклала черпак на тумбу. Вона повільно вийшла з кухні, не озирнувшись на мене.

— Джеймі,— пробурмотіла я ледь чутно. — Ця їжа не для мене. Джаред із хлопцями ризикували життям не заради того, щоб я їла яєчню на сніданок. Мені й хліба вистачить.

— Що за дурниці, Вандо, — мовив Джеймі.— Ти живеш тут, ти нічим від нас не відрізняєшся. Ніхто ж не обурюється, коли ти переш їхній одяг чи печеш для них хліб. До того ж яйця не вічні. Якщо ти не з’їси яєчню, доведеться її викинути.

Здавалося, що погляди всіх присутніх прикуті до моєї спини.

— Дехто вважає, що так буде краще, — сказала я ще тихіше, щоб мене почув тільки Джеймі.

— Не зважай, — буркнув Джеймі. Він перескочив через стільницю, наповнив іще одну миску яєчнею і штовхнув її до мене. — Попробуй усе не з’їсти, — заявив він рішуче.

Я подивилася на миску. Рот наповнився слиною. Я відсунула яєчню й згорнула руки на грудях.

Джеймі насупився.

— Гаразд, — мовив він і відштовхнув свою миску геть. — Якщо ти не їстимеш, то і я не буду.

На таку репліку його живіт відреагував голосним бурчанням. Але Джеймі схрестив руки на грудях.

Дві довгі хвилини ми дивилися одне на одного, а наші шлунки дружньо бурчали від аромату яєць. Час від часу Джеймі краєчком ока поглядав на миску. Ось що здолало мене — тужливе бажання в його погляді.

— Гаразд, — видихнула я. Підсунула до нього миску, а тоді дістала і свою. Джеймі зачекав, поки я з’їм перший шматок, і тільки тоді взявся до своєї порції. Відчувши смак яєць, я мало не застогнала. Звісно, холодна твердувата яєчня — не найвишуканіша страва на світі, але в той момент я так не думала. Тіло жило теперішнім.

Реакція Джеймі не відрізнялася від моєї. Він так налягав на їжу, що, здавалося, не встигав дихати. Я пильнувала, щоб він бува не вдавився.

Я ж, навпаки, їла повільно, сподіваючись, що зможу вмовити його доїсти й мою порцію.

Коли суперечка була позаду, а голод трохи влігся, я зрештою звернула увагу на атмосферу в кухні.

Яєчня на сніданок після місяців одноманітності повинна була б підняти всім настрій. Але атмосфера була зловісна, всі розмовляли пошепки. Може, причиною всьому вчорашня сцена? Я роззирнулася по кухні, намагаючись утямити, що відбувається.

Деякі люди таки поглядали на мене, але не всі, і вони були не єдині, хто пошепки серйозно перемовлявся. До того ж на обличчях не було ані злості, ні провини, ні напруги, як можна було очікувати.

Сум! Сум і відчай читався в усіх очах.

Нарешті я помітила Шерон — вона сиділа в найдальшому кутку, як завжди, занурена в себе. Повільно їла сніданок, а по її щоках одна по одній котилися рясні сльози. Вони падали в тарілку, але, здавалося, Шерон зовсім цього не помічає.

— Щось із Доком? — злякано прошепотіла я до Джеймі. Можливо, у мене параноя, і я тут ні до чого. Сумна атмосфера в печері, здається, викликана чимось іншим — тим, що від мене приховали. Може, саме тому всі були такі зайняті? Невже нещасний випадок?

Перш ніж відповісти, Джеймі подивився на Шерон і зітхнув.

— Ні, з Доком усе гаразд.

— А з тіткою Меґґі? Вона поранена?

Джеймі похитав головою.

— А де Волтер? — запитала я досі пошепки. Мене з’їдала тривога на саму тільки думку про те, що з кимсь із моїх товаришів — навіть якщо вони мене ненавидять — трапилося нещастя.

— Не знаю. Але я впевнений, що з ним усе гаразд.

Тільки тоді я усвідомила, що Джеймі був такий самий сумний, як і всі.

— Що таке, Джеймі? Чому ти зажурився?

Джеймі втупився в яєчню — їв її повільно й неохоче і мовчав.

Мовчки все доїв. Я спробувала підсунути йому ще й свою порцію, але отримала у відповідь такий обурений погляд, що одразу ж забрала миску назад і, не опираючись, доїла все сама.

Ми віднесли миски у велику пластмасову діжку для миття посуду. Вона була повна, тож я зняла її зі стільниці. Не знаю, що коїться сьогодні в печерах, та мені краще тихенько піти й помити посуд.

Джеймі не відставав, очі його були тривожні. Мене це не радувало. Раптом щось станеться, то тільки бракувало Джеймі в ролі мого охоронця. Але скоро потреба в цьому відпала — ми обігнули велику грядку, і з-за рогу вийшов мій звичний охоронець.

Іян був із ніг до голови брудний: вимащений болотом і мокрий від поту. Коричневі смуги на обличчі зовсім не приховували його втоми. Я не здивувалася, коли побачила, що він так само не в гуморі, як і всі. Натомість мене зацікавило походження бруду. Колір його відрізнявся від червонуватого пороху в печерах — отже, вранці Іян виходив.

— Ось ви де! — пробурмотів він, побачивши нас. Швидко рушив до нас, скорочуючи відстань широкими кроками. Наблизившись, він не зупинився, а підхопив мене попід лікоть й підштовхнув уперед. — Заскочмо сюди на хвильку.

Він потягнув мене до східного поля, де вже майже достигла кукурудза. Ми просто зайшли за ріг, щоб заховатися. Долоня Джеймі м’яко лягла мені на руку.

Приблизно за півхвилини у великій печері почулися голоси. Не шумні, а радше сумні та пригнічені, як зранку були обличчя людей. Голоси наблизилися до ущелини, де ми ховались, і рука Іяна на моєму лікті напружилася, пальці натиснули на ямку над кісточкою. По голосах я впізнала Кайла і Джареда. Мелані спробувала вирватися з-під мого контролю, а в мене не було сил опиратися. Ми обоє хотіли знову побачити Джаредове обличчя. Добре, що Іян притримав нас.

— …навіщо ми тільки йому дозволяємо? Це кінець, — , казав Джаред.

— Він справді сподівався, що цього разу все вийде. Був такий упевнений… Що ж. Якщо колись він таки зрозуміє, що й до чого, це окупить усі старання, — не погодився Кайл.

— «Якщо», — пирхнув Джаред. — Добре, що ми знайшли бренді. Але боюсь, такими темпами Док спорожнить увесь ящик іще до вечора.

— Скоро він відключиться, — мовив Кайл — голос його віддалявся. — Шкода, що Шерон… — але кінця речення я не почула.

Іян почекав, поки стихли голоси, а потім іще кілька хвилин, і тільки тоді відпустив мою руку.

— Джаред пообіцяв, — пробурмотів Джеймі.

— Так, але Кайл нічого не обіцяв, — відповів Іян.

Вони вийшли з тіні. Я повільно рушила за ними, не впевнена, що в мене на душі.

Іян зрештою помітив, щó у мене в руках.

— Не до миття посуду зараз, — мовив він до мене. — Нехай самі все помиють і беруться до своїх справ.

Я хотіла запитати в нього, чому він такий брудний, проте він, певно, як і Джеймі, мовчатиме. Я замислено обернулася до коридору, що вів до річок.

Іян сердито пирхнув.

Я налякано озирнулась на нього і тільки тоді збагнула, чому він засмутився: побачив мою щоку.

Іян потягнувся до мого підборіддя, але я смикнулась, і він забрав руку.

— Мене від цього верне, — мовив він, і судячи з голосу, його ледь не нудило. — Ба гірше: якби я не лишився, то й сам міг би таке тобі заподіяти…

Я похитала головою.

— Це дрібниці, Іяне.

— З цим я не згідний, — пробурмотів він, а тоді заговорив до Джеймі.— Мабуть, тобі ліпше йти до школи. Що швидше все прийде в норму, то краще.

— О, сьогодні Шерон лютуватиме, — застогнав Джеймі.

Іян всміхнувся.

— «Один за всіх…» Не заздрю тобі, хлопче.

Джеймі зітхнув і буцнув камінець.

— Наглянь за Бандою.

— Обов’язково.

Джеймі пошкандибав геть, раз у раз озираючись, аж поки не завернув ув інший тунель.

— Давай сюди, — сказав Іян, забираючи в мене діжку з посудом — я й рота не встигла розтулити.

— Мені не важко, — зронила я.

Він знову всміхнувся.

— Не стояти ж мені з порожніми руками, поки ти тягаєш тягарі. Спишемо це на галантність. Ходімо відпочинемо, поки на обрії не розвидніє.

Занепокоєна словами Іяна, я мовчки пішла за ним. Звідки така галантність щодо мене?

Ми дійшли до кукурудзяного поля — Іян не сповільнив кроку, а зайшов між високі стеблини. Я прямувала слідом, поки він не зупинився посеред поля, відставив убік діжку з посудом й розлігся на землі.

— Тут нас точно не знайдуть, — мовила я і сіла на землю, схрестивши ноги. — А як же робота?

— Ти забагато працюєш, Вандо. Тільки ти не береш вихідних.

— Так у мене завжди є чим зайняти руки, — буркнула я.

— Сьогодні у всіх вихідний, відпочинь і ти.

Я з цікавістю подивилася на Іяна. Сонячне світло, відбиваючись од дзеркал, просочувалося крізь стебла й смугами падало на Іянове обличчя, яке стало смугастим як зебра. Проте навіть тіні й болото на блідому обличчі не приховали втоми.

— Ти, мабуть, добре потрудився.

Іян примружив очі.

— А зараз відпочиваю.

— Джеймі так і не розповів мені, що тут діється, — пробурмотіла я.

— І я не розповім, — зітхнув він. — Тобі й не варто знати.

Я опустила очі, роздивляючись темно-буру землю, а в нутрі моєму все стиснулося. Нічого не відати — хіба може бути щось гірше? Я спробувала уявити — і не змогла. А зрештою, може, мені бракує уяви.

— Це несправедливо, — мовив Іян, помовчавши, — я-бо не можу відповісти на твоє запитання, але сам хотів би дещо запитати. Можна?

Я радо погодилася:

— Давай.

Він заговорив не зразу, тому я підвела погляд — чого він вагається? Тепер він опустив очі й роздивлявся брудні смуги на долонях.

— Я знаю, що ти не вмієш брехати. Вже переконався, — сказав він тихо. — Хай що ти відповіси, я тобі повірю.

Я мовчки чекала, а він і далі вивчав болото на своїх руках.

— Спочатку я не купився на Джебову теорію, але вони з Доком переконані, що… Вандо! — мовив він і зазирнув мені в очі.— Вона досі тут? Дівчина, в чиєму тілі ти перебуваєш?

Це вже не таємниця: і Джеймі, і Джеб знають правду. Та й яка різниця? Я довірю Іяну — він не вибовкає і не поставить під загрозу моє життя.

— Так, — відповіла я. — Мелані досі тут.

Він повільно кивнув.

— І як воно? Тобі? Їй?

— Це… складно для нас обох. Спочатку я була ладна зробити що завгодно, тільки б вона зникла, як мала. А тепер… тепер я до неї звикла, — я сухо всміхнулася. — Іноді приємно мати товариство. Їй важче. Вона немовби в’язень. Замкнена у моїй свідомості. Однак вона надає перевагу ув’язненню перед небуттям.

— Я й не знав, що є вибір.

— Спочатку не було. Поки люди не зрозуміли, що й до чого, і не почати опиратися. Знання — ось у чому ключ. Якщо людину заскочити зненацька, вона не опирається.

— А якби зловили мене?

Я оцінила гнівний вираз на Іяновому обличчі — вогонь у ясних очах.

— Сумніваюся, що ти би зник. От тільки тепер усе змінилося. Дорослих більше не використовують як носіїв. Забагато проблем… — я ледь помітно посміхнулася. — От як зі мною — обм’якла, почала симпатизувати своїй господині, збилася зі шляху…

Іян довго обмірковував почуте, іноді позираючи на моє обличчя, іноді на стебла кукурудзи, іноді в нікуди.

— Тоді що б зробили зі мною, якби зловили? — запитав він зрештою.

— Гадаю, втілення б усе одно провели. Спробували б отримати інформацію. Можливо, підсадили б у тебе шукача.

Він здригнувся.

— Але тебе б як носія не використовували. Незалежно від отриманої інформації, тебе б… утилізували.

Було важко вимовляти останнє слово. Мене від нього нудило. Дивно — зазвичай мені ставало зле від того, що чинять люди. Зрештою, я ще жодного разу, на жодній планеті, не оцінювала наших учинків із погляду носія. Якщо тіло функціонувало неправильно, його негайно і безболісно знищували — як поламану машину. Який сенс його зберігати? Іноді тіло визнавали недієздатним через деякі особливості психіки: небезпечні пристрасті, схильність до насилля — те, що не можна було зцілити і що робить тіло небезпечним для оточення. І, звісно, в тих випадках, коли розум був занадто сильним і його неможливо було стерти. Ця аномалія притаманна планеті Земля.

Непоборність духу як недолік — бридкість ідеї ніколи не спадала мені на думку, поки я не прочитала її в Іянових очах.

— А якщо зловлять тебе? — запитав Іян.

— Якщо зрозуміють, ким я була… якщо мене досі шукають… — я подумала про шукачку й затремтіла. — Витягнуть мене й помістять в іншого носія. В когось юного, поступливого. І сподіватимуться, що я знову зможу стати собою. Можливо, навіть пошлють мене на іншу планету — подалі від поганого впливу.

— І ти знову станеш собою?

Наші погляди схрестилися.

— Я — це я. І я не розчинилась у Мелані. Хай я буду ведмедем чи квіткою, все одно почуватимуся так само.

— І тебе не утилізують?

— Я ж душа. У нас не існує смертної кари. У нас узагалі немає покарань. Хай що зі мною зроблять, це буде заради порятунку. Я завжди думала, що так і має бути, але я — живий доказ, який спростовує теорію. Я цілком заслуговую на страту — я ж зрадниця, правда?

Іян піджав губи.

— Я б сказав — емігрантка. Ти нікого не зрадила, просто покинула їхнє суспільство.

Ми знову замовкли. Мені хотілося йому вірити. Слово «емігрант» набагато м’якше, а про себе ж ніколи не хочеться думати погано.

Іян голосно зітхнув — я аж підскочила.

— Коли Док протверезіє, треба буде показати йому твою щоку.

З цими словами він потягнувся до мене й поклав пальці під підборіддя; цього разу я не сахнулася. Іян лагідно повернув мою голову набік і оглянув рану.

— Та це дрібниці. Впевнена, що зовні все набагато гірше, ніж є насправді.

— Сподіваюся — бо вигляд просто жахливий, — він зітхнув, а тоді випростався. — Гадаю, час виходити зі схованки. Мабуть, Кайл уже давно помився і відключився. Хочеш, допоможу тобі з посудом?

Іян не дозволив мені мити посуд у потічку, як зазвичай. Натомість ми рушили до темної купальні, де мене ніхто б не помітив. Я мила посуд на мілині, поки Іян змивав із себе залишки таємничих ранкових занять. А тоді зголосився допомогти мені домити брудні миски.

Ми впорались швидко, і він запропонував провести мене до кухні, яка поволі наповнювалася людьми, що прийшли на обід. Меню складалося з харчів, які швидко псувалися: куснів м’якого білого хліба, шматків сиру, рожевих кілець запашної вареної ковбаси. Люди охоче поглинали таку смакоту, але плечі їхні й досі пригинав відчай: ні усмішок, ні сміху.

Джеймі чекав на мене за нашою звичною стільницею. Перед ним височіли дві гірки бутербродів, але він не їв. Схрестивши руки на грудях, він чекав на мене. Іян із цікавістю подивився на хлопчика, але мовчки, нічого не питаючи, пішов по свою порцію.

На впертість Джеймі я тільки закотила очі й відкусила бутерброд. Тільки-но я почала жувати, Джеймі запрацював щелепами. Скоро повернувся Іян; їли ми мовчки. Було так смачно, що годі було вигадати тему для розмови — це б тільки заважало їсти.

Мені вистачило двох бутербродів, а Джеймі з Іяном все їли і їли, аж поки животи не заболіли. Іян мав такий вигляд, наче він от-от упаде — очі просто заплющувалися.

— Повертайся до школи, малий, — мовив він до Джеймі.

Джеймі зміряв його поглядом.

— Може, краще я тебе підміню…

— Йди до школи, — мовила я швидко. Сьогодні Джеймі безпечніше триматися від мене подалі.

— До зустрічі! Не хвилюйся про… ні про що не хвилюйся.

— Ага, — в одному слові не так видно брехню. А може, в мені знову прокинувся сарказм.

Тільки-но Джеймі вийшов із кухні, я одразу повернулася до розмореного Іяна.

— Йди відпочинь. Зі мною все буде гаразд — я заховаюся в непримітному куточку. Посеред кукурудзяного поля чи деінде.

— А минулої ночі де ти спала? — запитав Іян. Його очі під сонними повіками були на диво гострі.

— А що?

— Я би там і приліг. Поряд зі мною — найнепримітніший куточок.

Ми говорити дуже тихо, мало не перешіптувалися. Ніхто не звертав на нас уваги.

— Ти не можеш наглядати за мною постійно.

— Закладемося?

Я знизала плечима і зрештою здалася.

— Я повернулася… в нору, де мене тримали на початку.

Іян насупився — йому це не сподобалося. Але він підвівся і рушив до коридору, який вів на склад. Майдан був знову переповнений людьми — сумними, з потупленими долі очима.

Коли ми опинилися на самоті в темному тунелі, я знову спробувала розпитати свого супутника.

— Іяне, для чого все це? Що довше я живу, то гірше буде Джеймі потім. Зрештою, хіба для нього не буде краще, якщо…

— Вандо, ліпше мовчи. Ми ж не звірі. Твоя смерть не обов’язкова.

— Тебе я не вважаю звіром, — мовила я тихо.

— Дякую. Не сприймай це як обвинувачення. Навіть якби ти так вважала, я б не здивувався.

На цьому наша розмова обірвалася: ми обоє побачили тьмяне миготливе світло, що лилося з-за рогу.

— Ш-ш-ш! — видихнув Іян. — Чекай тут.

Він лагідно стиснув моє плече, намагаючись втримати мене на місці. А тоді рушив уперед, навіть не намагаючись приховати гучних кроків. За мить він зник за рогом.

— Джареде? — в голосі Іяна почувся вдаваний подив.

Серце в грудях стиснулося — радше від болю, аніж від страху.

— Я знаю, що вона з тобою, — відгукнувся Джаред так голосно, що й на майдані, мабуть, почули. — Ну, де ти? Виходь, — насмішкувато погукав він грубим голосом.

Розділ 29

Зрада

Можливо, слід було негайно тікати. Але мене більше ніхто не стримував, і хоча голос Джареда був холодний і злий, він усе одно кликав мене. Мелані рвалася до нього ще більше, ніж я. Отож я нерішуче вийшла з-за рогу й ступила в блакитне світло. І завагалася.

За кілька футів од мене Іян твердо стояв на ногах і був готовий зупинити Джареда, якщо той на мене накинеться.

Джаред сидів на землі, на одному з матраців, які залишили ми з Джеймі. Він здався мені таким самим виснаженим, як і Іян, але очі його сторожко блищали.

— Заспокойся, — мовив Джаред Іяну. — Я просто хочу поговорити з цією істотою. Я пообіцяв хлопцю, що й пальцем її не зачеплю, і я дотримаю слова.

— Де Кайл? — з притиском запитав Іян.

— Хропе, аж стіни трусяться.

Іян не зрушив із місця.

— Я не брешу, Іяне. Я не збираюся її вбивати. Джеб має рацію. Хай яка заплутана ситуація, от тільки слово Джеймі має не менше ваги, ніж моє, а йому добряче прочистили мізки, тому найближчим часом він навряд чи погодиться.

— Ніхто нікому не прочищав мізків, — рикнув Іян.

Джаред відмахнувся: байдуже, як ти це назвеш.

— Я не зашкоджу цій істоті,— вперше він подивився на мене, оцінюючи, як я тулюся до стіни, як тремтять мої руки. — Я тебе не битиму, — мовив він до мене.

Я зробила малесенький крок уперед.

— Вандо, якщо не хочеш, не мусиш із ним розмовляти, — сказав Іян швидко. — Це не входить у твої обов’язки. У тебе є вибір.

Джаред насупився — слова Іяна збили його з пантелику.

— Ні,— прошепотіла я. — Я з ним побалакаю.

Я зробила ще один крихітний крок. Джаред перевернув долоню й пальцем поманив мене до себе.

Я наближалася повільно, зупиняючись після кожного кроку, невпевнено. Іян тримався зовсім поруч.

— Я б хотів поговорити з нею наодинці, якщо ти не заперечуєш, — мовив Джаред.

Іян прикипів до місця.

— Заперечую.

— Ні, Іяне, все гаразд. Іди поспи. Я впораюсь, — я легенько штовхнула його ліктем.

Іян із сумнівом зазирнув мені обличчя.

— Це ж не самогубство? Заради хлопчика? — з притиском запитав він.

— Ні, Джаред не брехатиме Джеймі.

Джаред мало не скривився, коли я просто, з довірою, вимовила його ім’я.

— Будь ласка, Іяне, — благала я. — Я хочу з ним поговорити.

Іян довго дивився на мене, тоді нахмурився до Джареда й гаркнув як наказ:

— Її звати Ванда, а не істота. Не смій і пальцем її торкнутися. Ще один синець — і тобі вже не буде чого ховатися.

Від такої погрози я зіщулилася.

Іян різко розвернувся й пірнув у темряву.

Якусь мить ми з Джаредом дивилися на порожнє місце, де щойно стояв Іян. Я першою перевела погляд на Джареда. Коли він зрештою підняв на мене очі, я одразу ж опустила погляд.

— Ого. А він не жартує, так? — мовив Джаред.

Здається, то було риторичне запитання.

— Присядеш? — запропонував він, поплескавши рукою по матрацу.

Якусь мить я вагалася, а тоді сіла на краєчок матраца ближче до нори, якнайдалі від Джареда. Мелані це не сподобалося: їй хотілося бути біля нього, вдихати запах і відчувати тепло його тіла.

Але я цього не хотіла — не тому, що боялася побоїв; у ту мить Джаред був зовсім не злий, радше втомлений, виснажений. Мені просто не хотілося перебувати поруч із ним. Коли він був поруч, серце краялося від його ненависті.

Схиливши голову набік, Джаред спостерігав за мною; зустрівшись із ним поглядом, я миттю відводила очі.

— Вибач за вчорашнє — за обличчя. Я не повинен був…

Я опустила очі на власні руки, зціплені в замок.

— Не бійся мене.

Я кивнула, навіть не подивившись на нього.

Він буркнув:

— А я думав, ти не проти побалакати.

Я знизала плечима. В повітрі важко повисла Джаредова ворожість, і я не могла вимовити й слова.

Джаред поворухнувся. Він посунувся по матрацу, аж поки не опинився поряд зі мною, — як і хотіла Мелані. Занадто близько — було важко думати, важко дихати, — але я не змогла змусити себе відсунутися. Дивно… Мелані, яка так довго цього чекала, раптом не на жарт розізлилася.

«Що таке?» — запитала я, наполохана такою бурхливою реакцією.

«Чого це він до тебе підсувається? А ти, бачу, зовсім не проти».

Вперше відтоді, як ми покинули цивілізацію, від неї повіяло ворожістю. Я була вражена. Так не чесно!

— В мене до тебе тільки одне запитання, — мовив Джаред, обірвавши нашу суперечку.

Я зустрілася з ним очима — і миттю опустила погляд, сахаючись жорстокості в його зіницях й обурення Мелані.

— Мабуть, ти здогадуєшся, про що я. Джеб і Джеймі всю ніч мучили мене розмовами…

Я чекала на запитання, втупившись у мішок із рисом навпроти — мою вчорашню подушку. Краєм ока я помітила, як Джаред підносить руку, й інтуїтивно скулилася біля стінки.

— Я тебе не битиму, — повторив він роздратовано і твердо взяв мене за підборіддя, щоб змусити поглянути на нього.

Від його дотику серце закалатало, на очі навернулися сльози. Я моргнула.

— Вандо… — Джаред вимовив моє ім’я повільно — неохоче, сказала б я, хоча голос його був рівний. — Мелані досі жива — вона в тобі? Скажи мені правду.

Мелані, як бульдозер, поперла на мене. Було боляче — від її спроб вивільнитися мене прошила мігрень.

«Припини! Хіба не бачиш?»

Тверда лінія його вуст, зморшки навколо очей були більш ніж промовистими. Байдуже, що я відповім, що відповість Мелані.

«Він заздалегідь переконав себе в тому, що я — брехуха, — мовила я до неї.— Він не хоче чути правди — він просто шукає доказів, що я брешу, що я шукачка, аби вибити у Джеба і Джеймі дозвіл мене убити».

Мелані не відповідала — вона не вірила; як важко було змусити її мовчати!

Джаред спостерігав, як на чолі моєму виступили краплі поту, як тіло здригалося, і його очі звузилися. Він міцно тримав мене за підборіддя, не дозволяючи сховати обличчя.

«Джареде, я кохаю тебе, — намагалася крикнути Мелані.— Я тут».

Мої губи не ворушилися, зате очі волали — дивно, що Джаред не прочитав усього в моїх зіницях.

Час повільно спливав, а він досі чекав на відповідь. Було нестерпно зазирати в його очі й бачити там відразу. Та ніби цього було замало, гнів Мелані шматував мене зсередини. Її ревнощі хвилею прокотилися тілом, отруюючи мене.

Час минав, і я не могла стримати сліз — вони бризнули з очей, потекли по щоках, закрапали на долоню Джареда. Вираз його обличчя зовсім не змінився.

Та скільки можна! Я заплющила очі й ривком вивільнила голову. Джаред не вдарив мене — просто опустив руку.

І розчаровано зітхнув.

Я думала, що тепер він піде геть. Я втупилася в руки й чекала, коли він зрештою забереться. Удари серця відраховували хвилини. Джаред не ворушився. Я не ворушилася. Він сидів поруч, немов викарбуваний із каменю. Ця кам’яна незворушність йому личила. Пасувала до незнайомої твердості його обличчя, до криги в очах.

Мелані замислилася, порівнюючи його з колишнім Джаредом. У пам’яті сплив спогад…

— …Ох! — дружно застогнали Джаред і Джеймі.

Джаред розтягнувся на шкіряному дивані, а Джеймі вовтузився на килимі. Вони дивилися по телевізору баскетбол. Паразити, які мешкали в будинку, пішли на роботу, і ми напхали у джип припасів стільки, скільки влізло. Ще кілька годин на відпочинок, перш ніж ми зникнемо.

По телевізору двоє гравців на боковій лінії ввічливо сперечалися. Камера була близько, тож можна було почути слова.

— У мене в останнього був м’яч. Тепер він твій.

— Я не впевнений. А мені не потрібна несправедлива перевага. Нехай судді подивляться повтор.

Гравці потиснули руки й поплескали один одного по плечу.

— Це просто смішно, — буркнув Джаред.

— Нестерпно, — погодився Джеймі, повторюючи Джаредову інтонацію; день у день він ставав дедалі більше схожим на Джареда — це одна з форм поклоніння своєму кумиру. — Може, є якась інша передача?

Джаред поклацав пультом і зупинився на каналі, де транслювали змагання з легкої атлетики. Паразити проводили на Гаїті Олімпіаду. Судячи з усього, прибульці були від неї просто в захваті. На багатьох будинках порозвішувані були олімпійські прапори. От тільки щось у тих іграх було не так. Всі учасники Олімпіади отримували по медалі. Як зворушливо!

Але стометрівку важко зіпсувати. Індивідуальні види спорту за участі паразитів дивитися цікавіше, ніж командні. На окремих доріжках вони показують куди кращі результати.

— Мел, розслабся, — гукнув Джаред.

Я за звичкою стояла біля чорного ходу. Не тому, що готувалася щомиті втікати, — просто так звикла.

Я підійшла до Джареда. Він мовчки всадовив мене собі на коліна й поклав підборіддя на голову.

— Зручно? — запитав він.

— Так, — відповіла я. Мені насправді було дуже-дуже зручно. Навіть тут, удома у прибульців.

Батько вживав чимало смішних приказок — часом зрозумілих тільки йому. «Вшкварити як на злам голови», «зелений як салат», «тверезий як огірок»… Одним із його улюблених висловів було «безпечно як удома».

Коли він учив мене їздити на велосипеді, а мама нервувала в дверях, він заспокоював: «Заспокойся, Ліндо, на вулиці безпечно як удома». А коли Джеймі боявся спати без світла, батько завжди повторював: «Тут безпечно як удома, жодного чудовиська на кілька миль».

А тоді за одну ніч світ перетворився на нічий кошмар, і ця фраза для нас із Джеймі тепер звучала як чорний гумор. Домівки стали найнебезпечнішими з усіх місць.

Ми ховалися в бору низькорослих сосон, спостерігаючи, як виїжджає з гаража будиночка на відлюдді машина з паразитами, й вирішували, чи варто швиденько збігати по харчі, чи надто ризиковано. «Як гадаєш, паразитів довго не буде?» — «Не думаю. Тут безпечно як удома. Забираймося звідси».

І от зараз я сиджу й дивлюся телевізор — як п’ять років тому, коли батьки сиділи в сусідній кімнаті, так ніби й не було тих ночей, коли ми з Джеймі ховалися в каналізаційних люках разом зі зграями щурів, а крадії тіл із ліхтариками шукали злодіїв, яким удалося втекти, прихопивши мішок сушених бобів чи миску холодних спагеті.

Знаю, навіть якби ми з Джеймі вдвох спромоглися протягнути двадцять років, ми б ніколи не відчули знову, що таке безпека. Ба більш ніж просто безпека — щастя. Я щаслива і в безпеці — гадала, що більше ніколи не відчую такого.

Джареду вдалося повернути нам це відчуття — самою тільки своєю присутністю…

Я вдихнула запах його шкіри, відчуваючи тепло його тіла.

Джареда супроводжують безпека і щастя. Навіть «удома».

«В його присутності я й зараз почуваюся в безпеці,— усвідомила Мелані, відчувши тепло Джаредової руки, яка була всього за кілька дюймів. — Хоча він і не здогадується, що я тут».

Натомість я не почувалася в безпеці — ніщо не робило мене такою вразливою, як кохання до Джареда.

Цікаво, чи ми з Мелані покохали б Джареда, якби він завжди був таким, як зараз, а не усміхненим Джаредом із наших спогадів, який з’явився в житті Мелані з повними жменями надій і чудес? Чи приєдналася б вона до нього, якби він завжди був таким жорстоким і цинічним? Якби від утрати батька і старших братів його серце закрижаніло так само, як серце Мелані — від утрати батька?

«Звісно, — ні на хвилину не засумнівалася Мел. — Я б усе одно покохала Джареда. Навіть такий він мій».

Цікаво, а я? Чи кохала б я його, якби у її спогадах він завжди був таким?

А тоді мої роздуми перервали. Без жодних вступів Джаред раптом заговорив — невимушено, так ніби просто продовжував незакінчену розмову.

— Через тебе Джеб і Джеймі переконані, що людина може зберегти свідомість навіть після того, як її… зловили. Впевнені, що Мел досі в тобі, досі борсається, — він легенько постукав пальцями по моєму чолі. Я злякано відсахнулась, і він миттю забрав руку. — Джеймі вірить, що Мелані з ним балакала, — Джаред закотив очі.— Не зовсім чесно з твого боку так обманювати малого — та хіба варто звертатися до сумління, коли його немає…

Я мерзлякувато обхопила себе руками.

— Але в чомусь Джеб має рацію — і це мене просто вбиває! Навіщо це тобі? Шукачі були неорганізовані, вони навіть нічого не… запідозрили. Здавалося, вони шукали тільки тебе, а не нас. Виходить, могли й не знати про твої плани. А може, ти сама по собі? Виконуєш якесь секретне завдання. Чи…

Було набагато легше ігнорувати його, коли він плів такі дурниці. Я втупила погляд у коліна. Ноги були брудні, як завжди, темно-бурі.

— Можливо, вони праві — що тебе не варто вбивати, — раптом Джаредова рука торкнулася моєї, і по шкірі одразу ж поповзли мурашки. Коли він заговорив знову, голос його звучав лагідніше. — Більше ніхто й пальцем тебе не зачепить. Доти, доки ти не становитимеш реальної загрози… — він знизав плечима. — В чомусь я з ними згоден — може, хай як це смішко, кривдити тебе — бридко… Може, й не існує поважної причини, щоб… От тільки Джеймі…

Я різко підкинула голову — Джаред вивчав мене гострим поглядом. Я пожалкувала, що проявила цікавість, і знову втупилась у коліна.

— Мене лякає те, що він дедалі дужче до тебе прихиляється, — пробурмотів Джаред. — Не треба було залишати його тут… Я навіть не міг уявити… А тепер не знаю, що й діяти. Він думає, що Мелані досі жива і що вона в тобі. Що з ним буде, коли?..

Я зауважила, що він сказав «коли», а не «якщо». Байдуже, щó він пообіцяв Джеймі,— він не вірить, що я протягну довго.

— Дивно, як тобі вдалося втертися в довіру до Джеба, — мовив він, змінюючи тему. — Джеб не пуцьвірінок, брехню наскрізь бачить. Принаймні досі бачив.

На якусь мить Джаред замислився.

— Не надто ти балакуча, еге ж?

Запала довга мовчанка.

Раптом Джареда ніби прорвало:

— Знаєш, щó не дає мені спокою: а раптом виявиться, що вони праві? Звідки в біса мені знати? Їхня логіка божевільна, але я бачу в ній сенс. Має бути якесь інше пояснення…

Мелані знову силкувалася заговорити, але вже не так несамовито — майже без надії прорватися. Я зціпила зуби і стиснула кулаки.

Джаред ворухнувся, відсунувся до стіни — тепер він сидів обличчям до мене. Краєм ока я спостерігала цю зміну.

— Навіщо ти тут? — прошепотів він.

Я крадькома зиркнула йому в лице — добре, ніжне, майже таке, яким його пам’ятала Мелані. Я відчула, що втрачаю контроль; мої губи затремтіли. Щосили я стримувала руки, які вже тягнулися до нього. Кортіло торкнутися його обличчя. Кортіло мені. Мелані це не сподобалося.

«Якщо не дозволяєш мені говорити, то принаймні тримай руки при собі», — прошипіла вона.

«Силкуюся. Мені шкода».

І мені справді було шкода. Це завдавало їй болю. Нам обом було боляче — по-різному. Важко сказати, кому в цю мить було гірше.

Джаред із цікавістю спостерігав за мною, а на очах моїх знову виступили сльози.

— Навіщо? — запитав він лагідно. — Знаєш, у Джеба зринула шалена ідея: що ти прийшла сюди заради мене і Джеймі. Ну хіба він не божевільний?

Мій рот наполовину розтулився; я швидко прикусила губу.

Джаред повільно нахилився й узяв у долоні моє обличчя. Я заплющила очі.

— Так і не скажеш?

Я швидко хитнула головою. Не певна, хто це зробив: я підтверджувала, що не скажу, чи Мелані підказувала, що не може.

Долоні Джареда сильніше стиснули моє обличчя. Я розплющила очі, його обличчя було всього за кілька дюймів від мого. Серце моє затріпотіло, впало в п’яти — я намагалася вдихнути, проте легені не слухалися.

Я впізнала знайомий погляд; знала наперед, що Джаред робитиме, яким буде доторк його вуст. І все-таки він заскочив мене зненацька — його вуста притиснулися до моїх, і це було наче вперше.

Гадаю, він збирався просто торкнутися моїх губ, легко й ніжно, але все змінилося, тільки-но моя шкіра діткнулася його. Раптом губи його стали жорсткі й наполегливі, руки полонили моє обличчя, а вуста рухалися квапливо й незнайомо. Зовсім не так, як у спогадах. Я безсило відкинула голову.

А тіло збунтувалося. Я більше не могла керувати ним — радше воно керувало мною. Але не через Мелані — тіло було дужчим за нас обох. Ми шумно дихали: я — дико й прискорено, а Джаред — люто, схоже на гарчання.

Руки відмовлялися слухатись. Ліва долоня потягнулася до Джаредового обличчя, до волосся, готова занурити в нього пальці…

Права рука діяла ще швидше. І керувала нею не я.

Кулак Мелані з глухим тріском врізався в щелепу Джареда, і його обличчя відлетіло. Твердий і злісний доторк плоті до плоті.

Сили удару вистачило тільки на те, щоб відштовхнути Джареда, але щойно наші губи розімкнули ся, він сахнувся від мене, і жах у його очах був точним віддзеркаленням жаху в моїх.

Я подивилася на свій міцно стиснутий кулак — із відразою, немов на якого скорпіона, що виріс на руці. Я бридливо видихнула. Обхопила лівою рукою зап’ястя правої, щоб Мелані більше не змогла скористатися моїм тілом для насилля.

Я поглянула на Джареда. Він не спускав очей із мого кулака, жах на його обличчі змінився подивом. У ту мить він був такий беззахисний! Я легко читала думки на його відкритому обличчі.

Такого він не очікував. А він таки чогось сподівався — це було очевидно. То був тест, і він збирався поставити мені за нього оцінку. Тест, у результатах якого був цілковито впевнений. Але на нього чекав сюрприз.

То я склала іспит чи завалила?

Біль у грудях зовсім не здивував мене. Я вже знала, що «розбите серце» — не просто гіпербола.

У ситуаціях, де треба швидко вирішити, варто битися чи тікати, я ніколи не поставала перед вибором — завжди втікала. Оскільки Джаред загородив мені дорогу в темний коридор, довелося пірнути в завалену коробками нору.

Коробки хруснули, зім’ялися й затріщали під моєю вагою, відлітаючи до стіни. Я зробила неможливе — пропхалась попри важкі ящики й зім’яла менші. Пальці Джареда дряпнули мене за ногу — він намагався зловити мене за кісточку. Я зіштовхнула величезну коробку, і та впала між нами. Джаред застогнав, і горло мені стиснув відчай. Я не хотіла кривдити Джареда, не хотіла вдарити — просто тікала.

Я не чула власних схлипувань, аж поки не зупинилася — лізти вже не було куди — і не стих хруст і скрегіт. Аж тоді я почула уривчасті, голосні схлипи, і злякалася.

Я була налякана, принижена — насиллям, до якого вдалася — свідомо чи несвідомо, — проте схлипувала я не через це. Я плакала, бо це була перевірка, а я, дурепа, емоційна дурепа, розмріялась.

Мелані звивалася від болю, і витримувати подвійний біль було нестерпно. Я ледь не вмирала, бо той поцілунок виявився несправжнім; Мелані ж ледь не вмирала, бо він видався їй справжнім. Вона пережила чимало втрат із кінця світу, але вперше почувалася зрадженою. Коли її батько привів до власних дітей шукачів, вона знала, що це зробив не він. Не було зради, тільки горе. Її батько помер. Але Джаред був живий, і це був Джаред.

«Дурненька, ніхто тебе не зраджував», — заспокоїла я її. Швидше б уже її біль ущух! Подвійні страждання — це вже занадто. Мені вистачало й своїх.

«Як він міг? Як?» — не вгавала вона, ігноруючи мене.

Ми обоє нестримно ридали.

Одне-єдине слово втримало нас від істерики.

З отвору нори голос Джареда, тихий і хрипкий, уривчастий і наче аж дитячий, вигукнув:

— Мел?

Розділ 30

Обмеження

— Мел? — повторив Джаред, і в голосі була щира надія, хай як він цього не хотів.

Запізніла реакція — на мене накотила нова хвиля схлипів.

— Мел, ти ж знаєш, я зробив це для тебе. Ти знаєш. Не для Ван… не для тієї істоти. Ти ж знаєш, що я цілував не її.

Схлипування переросли в стогін. Ну чому я не можу замовкнути? Я спробувала затамувати подих.

— Якщо ти тут, Мел… — Джаред завагався.

Мелані не сподобалося оте «якщо». З грудей прорвався схлип, і я задихано ковтнула повітря.

— Я кохаю тебе, — мовив Джаред. — Навіть якщо тебе тут немає, навіть якщо ти не чуєш… Я тебе кохаю.

Я знову затамувала подих і так сильно прикусила губу, що та закривавилася. Фізичний біль не допоміг так, як я сподівалася.

В коридорі стало тихо, і в норі також, а я аж посиніла від задухи. Я напружила слух — просто чути. Не думати. Але було тихо.

Тіло завмерло в жахливій позі: голова з самого низу, права щока притиснута до кам’яної долівки. Плечі впиралися в зім’ятий край коробки, при цьому праве плече було вище за ліве. Ноги вигнулися під незвичним кутом, а права литка торкалася стелі. Після зіткнення з коробками тіло було в синцях — я просто-таки відчувала, як вони виступають на шкірі. І знала, що доведеться довго пояснювати Іяну та Джеймі, що це я сама забилася, — та як? Що казати, як переконувати? Як пояснити, що Джаред поцілував мене, бо вирішив провести на мені дослід, мов на піддослідному щурові, якого б’ють струмом заради того, щоб поспостерігати за його реакцією?

І скільки ще мені тут сидіти? Шуміти не хотілося, але спина, здавалося, от-от не витримає і зламається. З кожною секундою терпіти біль ставало дедалі важче. Ще трохи — і я стогнатиму. Тоненький схлип уже підкотив до горла.

Мелані не було чого сказати. Спершу слід упорядкувати полегшення і лють. Нарешті Джаред заговорив до неї, визнав її існування. Сказав, що кохає її. Але поцілував мене. Вона силкувалася переконати себе, що не варто ображатися, сама собі доводила, що той поцілунок нічого не означав. Проте її спроби не мали успіху. Її внутрішній монолог не призначався для мене, але я його чула.

Вона зі мною не розмовляла — як підлітки в школі. Повернулася до мене спиною.

Чи не вперше я на неї розізлилася. Не так, як на початку, коли боялася її присутності й воліла, щоб вона забралася з моєї голови. Ні, я відчувала, що мене теж зрадили. Як може вона звинувачувати в тому, що сталося, мене? Де тут здоровий глузд? Хіба я винна в тому, що закохалася через спогади, якими вона мене закидала, що скорилася цьому непокірному тілу? Я непокоїлася, що їй болить, натомість їй на мене було наплювати. Вона ще й зловтішалася. Зла, як усі люди.

По моїх щоках покотилися тихі сльози. Мені не давала спокою ворожість Мелані.

І я вже не могла терпіти ні синців, ні болю в спині. Це була остання крапля.

— Ох! — прохрипіла я, вперлася в стіну і відштовхнула коробки, щоб бодай якось випростатися.

Байдуже, скільки шуму від мене, — я хочу на волю. Я присягнулася сама собі, що більше ніколи не залізу в цю нору — швидше помру. В прямому сенсі слова.

Виповзти з нори виявилося набагато складніше, ніж залізти всередину. Я крутилася і вертілася, поки не стало ще гірше: я вигнулась як однобокий крендель і знову заплакала, мов дитина, злякавшись, що вже ніколи не виберусь на волю.

Мелані зітхнула.

«Зачепись ногою за край отвору — і виберешся», — запропонувала вона.

Я проігнорувала її, намагаючись обігнути якийсь особливо гострий ріг. Він врізався мені під ребра.

«Не вередуй», — пробурмотіла вона.

«Як шляхетно з твого боку!»

«Знаю… — вона завагалася, а тоді додала, — вибач, о’кей? Я перепрошую. Я ж просто людина. Іноді мені важко бути справедливою навіть до себе. Люди не завжди відчувають, як треба чинити, і не завжди чинять, як слід», — в її голосі чулася нехіть, але вона силкувалася пробачити мені, забути про мій поцілунок з її коханим, — принаймні так їй здавалося.

Я зачепилася ногою за край отвору і сіпнулася. Коліно вдарилось об землю, і я використала його як важіль, щоб відчепити ребра від гострого рогу. Дотягнутися до отвору другою ногою стало легше, я зачепилась і знову сіпнулася. Нарешті я намацала руками долівку, виштовхала тіло назовні, мов немовля з лона матері, і впала на темно-зелений матрац. Якийсь час я лежала долілиць і важко дихала. Була певна, що Джаред уже пішов, і не перевіряла. Просто вдихала й видихала, аж поки не наважилася підвести голову.

Я була сама. Чіплялася за це полегшення, щоб відігнати від себе сум. На самоті бути краще — не так принизливо.

Я скрутилася калачиком на матраці, притиснувшись обличчям до смердючої тканини. Спати не хотілося, але я була вичавлена. Я заплющила очі й спробувала думати про щось, що не викликало б нового потоку сліз. Про будь-що, тільки не про страх на Джаредовому обличчі, коли він сахнувся мене…

Що зараз робить Джеймі? Чи знає, що я тут, а може, шукає мене? Мабуть, Іян іще довго спатиме, на вигляд він був страшенно виснажений. Коли прокинеться Кайл? Чи шукатиме він мене? Де Джеб? Я не бачила його увесь день. Невже Док справді напився до нестями? Зовсім на нього не схоже…

...Я повільно просиналася під буркотіння голодного шлунка. Кілька хвилин просто лежала, намагаючись зорієнтуватися. Зараз день чи ніч? Скільки часу я спала?

Шлунок ігнорувати не вдасться, отож я перекотилась і стала навколішки. Мабуть, я таки довгенько спала — шлунок розійшовся не на жарт: я проґавила не одну трапезу.

Може, мені з’їсти дещо з припасів — зрештою, деякі коробки я зіпсувала, а деякі геть розгромила. Але на саму тільки думку про це мені стало ще гірше. Ліпше прокрастися на кухню по хліб.

Крім завданого мені болю, серце краялося ще й від того, що я провела тут скільки часу — і ніхто навіть не прийшов перевірити. (Яка небачена зухвалість із мого боку! Кому яке діло до мене?) І раптом я зітхнула з полегшенням: у кінці коридору, який вів до печери з грядками, сидів Джеймі, повернувшись спиною до людського світу, і безпомильно чекав на мене.

Мої очі засвітилися, і його також. Він зіп’явся на ноги, і на обличчі розцвіло полегшення.

— З тобою все гаразд! — мовив він; як мені хотілося, щоб він мав рацію! Він забурмотів: — Я й не думав, що Джаред обдурив мене, але він сказав — йому здалося, що ти хочеш побути на самоті, і Джеб заборонив мені тебе турбувати, а наказав сидіти тут, щоб наглядати за мною, аби я до тебе не прокрався, і хоч я не думав, що ти поранена, та не був певен, розумієш?..

— Зі мною все гаразд, — відповіла я. І простягнула до нього руки, шукаючи підтримки. Джеймі одразу ж обняв мене за талію, і я з подивом відзначила, що він уже легко може покласти голову мені на плече.

— Твої очі почервоніли, — пробурмотів Джеймі.— Джаред скривдив тебе?

— Ні.

Зрештою, люди зовсім не навмисне завдавали болю піддослідним щурам — просто хотіли отримати інформацію.

— Не знаю, що ти йому сказала, але, здається, він нарешті повірив. Ну, що Мел жива. До речі, як вона?

— Рада, що все так вийшло.

Він задоволено кивнув.

— А ти як?

Я вагалася, шукаючи точнішої відповіді.

— Мені легше казати правду, аніж приховувати її.

Здається, моя ухильна відповідь його вдовольнила.

Печеру з городом заливало червоне світло — над пустелею сідало сонце.

— Я голодна, — заявила я, вивільняючися з обіймів.

— Я так і знав. Тому приберіг для тебе дещо смачненьке.

Я зітхнула.

— Мені й хліб згодиться.

— Облиш, Вандо. Іян каже, що ти занадто схильна до самопожертви.

Я скорчила гримасу.

— Гадаю, він має рацію, — пробурмотів Джеймі.— Навіть якщо ми всі тебе приймемо, ти будеш тут чужинкою, поки сама не захочеш влитися в громаду.

— Я не зможу влитися в громаду, Джеймі. Та й ніхто мене не прийме.

— Я ж тебе прийняв.

Я вирішила не сперечатися, хоч він і помиляється. Не обманює, бо щиро вірить у правдивість своїх слів. Але насправді йому потрібна Мелані. Він не розрізняє нас, а варто було б.

Труді й Гайді пекли на кухні хліб і їли велике зелене яблуко — одне на двох, кусаючи по черзі.

— Рада, що ти прийшла, Вандо, — мовила Труді щиро, затуляючи рот рукою: вона дожовувала останній кусник яблука. Гайді тільки кивнула — її рот був повний. Джеймі штрикнув мене пальцем між ребра: мовляв, я ж тобі казав, що тебе приймуть? Геть забув про чемність.

— Ви приберегли обід для Мелані? — рвійно запитав він.

— Так, — кивнула Труді. Вона схилилася до пічки і витягнула металеву тацю. — Ще теплий. Тепер уже, мабуть, затвердів, але все одно це краще, ніж зазвичай.

На таці лежав величезний шматок м’яса з кров’ю. У мене аж слинка потекла, але я відмовилася від такої порції:

— Тут забагато.

— Ми повинні з’їсти все, що псується, у перший день, — заохотив мене Джеймі.— Всі наїдаються до нудоти — це традиція.

— Тобі потрібен білок, — втрутилася Труді.— Ми були на печерному раціоні задовго. Дивно, що досі ніхто не занедужав.

Отож я їла білок, а орлиний погляд Джеймі проводжав кожний шматок м’яса від таці до мого рота. Я з’їла все до крихти, щоб догодити йому, хоча від такої кількості у мене аж живіт заболів.

Поки я доїдала, кухня знову почала наповнюватися людьми. Дехто тримав у руці яблуко — яблука ділилися одне на двох. Цікаві очі роздивлялися свіжу рану на моїй щоці.

— Чому всі збираються тут? — пошепки поцікавилась я у Джеймі. Надворі було вже темно — для вечері запізно.

Якусь мить Джеймі нестямно дивився на мене.

— Прийшли на твій урок, — мовив він, інтонацією додаючи — «звісно».

— Ти що, жартуєш?

— Я ж казав, що нічого не змінилося.

Я роззирнулася по вузькій печері. Вона не була повна вщерть. Док не прийшов, не було й учасників вилазки — а значить, і Пейдж. Ні Джеба, ні Іяна, ні Волтера. Я не помітила ще кількох: Тревіса, Керол, Рут-Енн. Зрештою, беручи до уваги події минулого дня, слухачів зібралося більше, ніж я могла уявити.

— Повернімося до дельфінів, з того місця, де ти зупинилася, — урвав мої оглядини Вез. Я бачила, що його не так цікавили інопланетні світи, як він прагнув розтопити лід.

Всі очікувально подивилися на мене. Схоже, не все змінилося, як я гадала.

Я взяла тацю з хлібом із рук Гайді й повернулася, щоб поставити її у піч. І почала розповідати спиною до слухачів.

— Ну… е-е-е… Третя група прабатьків. Вони, так би мовити, працюють на благо родини. На Землі їх назвали б годувальниками — вони йдуть із хати, щоб дістати харчі. Здебільшого вони займаються сільським господарством. Вирощують рослину, з якої потім добувають молоко…

Життя тривало.

Джеймі намагався відмовити мене спати в складському коридорі, але тільки упівсили. Куди ще мені податися? З притаманною йому наполегливістю він повідомив, що спатиме поруч. Я подумала, що Джареду це може не сподобатися, та оскільки не бачила його ані ввечері, ані наступного дня, підтвердити свої здогадки я не могла.

Було зовсім не легко знову братися до своїх щоденних обов’язків, особливо тепер, коли всі шестеро учасників вилазки були вдома — я почувалась як тоді, коли Джеб уперше привів мене в громаду. Ворожі погляди, злісна мовчанка. Але цим шістьом було важче, ніж мені,— мені не звикати. Вони ж не розуміли поведінки решти. Наприклад, коли я допомагала збирати кукурудзу, Лілі подякувала мені за кошик, який я їй передала, й усміхнулася. Саме тоді я спостерегла, що від подиву очі Енді мало не вистрибнули з орбіт. Або тоді, коли ми з Труді й Гайді чекали на свою чергу біля купальні, Гайді почала перебирати пальцями моє волосся. Воно сильно відросло і лізло в очі, тому я вирішила його обстригти. А Гайді намагалася підібрати для мене зачіску, так і сяк вкладаючи пасма. Тут із купальні вийшли Брандт і Аарон (Аарон був найстаршим учасником вилазки, здається, раніше я його взагалі не бачила). Труді реготала з незграбних спроб Гайді спорудити щось на моїй голові, й обоє чоловіків позеленіли і мовчки пройшли попри нас.

Звісно, все це були дрібниці. А от Кайл рискав по печерах, і хоча він, без сумніву, отримав наказ не чіпати мене, але всім своїм виглядом демонстрував, що такі вказівки його не обходять. Коли наші шляхи перетиналися, увесь час навколо мене було багато людей, і може, саме тому він тільки обпікав мене поглядом, а його товсті пальці інтуїтивно стискалися в кулак. Панічний страх перших кількох тижнів, проведених у печерах, повернувся, і я б йому піддалася — почала б знову ховатися, уникати людних місць, — якби не події, значно важливіші за убивчі погляди Кайла.

Люди знову зібралися на кухні — не певна, хто з них прийшов сюди по мої розповіді, а хто — по шоколадні батончики, які роздавав Джеб. Від свого батончика я відмовилася, пояснивши незадоволеному Джеймі, що не можу жувати й говорити воднораз; проте він, підозрюю, приберіг мій батончик на потім. Іян сидів на своєму звичному місці біля вогню, насторожений Енді також був тут, а поруч із ним сиділа Пейдж. Більше не було жодного учасника вилазки — звісна річ, і Джареда. Док також прогулював — цікаво, що з ним: досі п’яний як чіп чи, може, похмілля. А головне — не було Волтера.

Перше запитання пролунало від Джефрі, чоловіка Труді. Мені було приємно, хоч я й намагалася не показувати, що він зрештою вступив у коло людей, які мирилися з моєю присутністю. Шкода, що я не змогла добре відповісти на його запитання, які чимось нагадали мені питання Дока.

— Я майже нічого не знаю про цілительство, — визнала я. — Ніколи не зверталася до цілителів після… того, як прилетіла. Я не хворіла. Знаю одне: ми ніколи не обираємо планету, де не зможемо підтримувати тіла носіїв у ідеальному стані. Не існує захворювання, яке неможливо вилікувати: від найпростіших порізів і переломів до епідемічних хвороб. Тепер люди помирають тільки від старості. Навіть здорові людські тіла не можуть жити вічно. Також трапляються нещасні випадки, але за присутності душ це стається набагато рідше. Ми обережні.

— Озброєні люди — це не просто нещасний випадок, — мовив хтось. Я саме витягала хліб, тому не бачила, хто говорив, а по голосу не впізнала.

— Так, це правда, — погодилась я.

— То виходить, ти не знаєш, як лікуються хвороби? — не вгавав Джефрі.— 3 чого роблять ліки?

Я похитала головою.

— Вибачте, я не знаю. І зовсім не цікавилася цим питанням, коли мала доступ до інформації. Просто сприймала як належне. На всіх планетах, де я жила, здоров’я — це даність.

Очі Джефрі спалахнули, а щоки зарум’янилися. А тоді він опустив очі та злісно зціпив зуби. Чим я його образила?

Гіт поплескав Джефрі по руці. В печері повисло напружене мовчання.

— Е-е-е… а щодо грифів… — Іян вичавив із себе кілька слів, намагаючись змінити тему. — Не знаю, може, я прослухав, але ти не пояснила, чому назвала їх «недобрими»…

Я цього справді не пояснювала, але ні на хвилину не сумнівалася, що Іяну це зовсім не цікаво, — він запитав перше, що спало йому на думку.

Неформальний урок закінчився швидше, ніж зазвичай. Запитань було негусто, та й переважно ставили їх Іян або Джеймі. Після запитань Джефрі всі поринули в роздуми.

— Ну що ж, завтра вставати до схід сонця, збирати кукурудзу… — перебив іще-одну ніякову паузу Джеб, натякаючи всім, що час розходитися. Люди звелися на ноги, потяглися, але досі перемовлялися тихими голосами, а це було зовсім не звично.

— Я щось не те сказала? — прошепотіла я до Іяна.

— Аж ніяк. Вони замислилися про смертність, — зітхнув він.

Мій людський мозок раптом осяяло — це був сплеск інтуїції.

— Де Волтер? — досі пошепки, але вимогливо запитала я.

Іян знову зітхнув.

— Він у південному крилі. Він… нездужає.

— Чому ніхто не сказав мені?

— Останнім часом… тобі було нелегко, тому…

Я нетерпляче похитала головою.

— Що з ним?

Підійшов Джеймі й узяв мене за руку.

— У Волтера постійно ламаються кістки — такі вони крихкі,— прошепотів Джеймі.— Док упевнений, що це рак — остання стадія.

— Волт, певно, довгий час приховував, як йому болить, — додав Іян похмуро.

Я здригнулася.

— І ви нічого не можете зробити? Зовсім нічого?

Іян похитав головою, не зводячи з мене ясних очей.

— Ми — нічого. Навіть якби ми не застряли в цій дірі, все одно не змогли б йому нічим допомогти. Цю хворобу люди так і не навчилися лікувати.

Я прикусила язика, мало не вибовкавши свою пропозицію. Звісно, тут Волтеру нічим не допоможеш. Будь-хто з цих виживанців помиратиме довгою болісною смертю, але не пожертвує свідомістю заради зцілення тіла. Я їх розумію… тепер розумію.

— Він питав про тебе, — провадив Іян. — Іноді він кличе тебе на ім’я; важко сказати, що це означає: Док заливає його віскі, щоб притлумити біль.

— Док розклеївся і сам почав багато пити, — додав Джеймі.— Як усе невчасно!

— Можна мені з ним побачитися? — запитала я. — Чи хтось буде проти?

Іян насупився і пирхнув:

— На декого це буде дуже схоже, — він похитав головою. — Та хіба не байдуже? Якщо така остання воля Волта…

— Твоя правда, — погодилась я. Від слова «остання» в очах запекло. — Якщо Волт хоче мене побачити, то хіба не байдуже, хто що собі дума — нехай собі казяться.

— Не хвилюйся — я нікому не дозволю тебе залякувати, — бліді губи Іяна стиснулися в тонку лінію.

Мене охопила тривога, наче кортіло поглянути на годинник. Час, який давно перестав для мене щось означати, несподівано набрав ваги.

— Може, вже пізно? Ми його не збудимо?

— Він спить, коли спиться. Ходімо й поглянемо.

Я одразу рушила, волочучи за собою Джеймі: той досі тримав мене за руку. Мене підганяло вперед відчуття плинності часу, усвідомлення кінця й неминучості. Іян швидко наздогнав нас — із його-бо широким кроком.

Ми проминули освітлену місячним сяйвом печеру з городом, і на нас ніхто не звернув уваги. Я занадто часто з’являлася в товаристві Джеймі та Іяна, щоб викликати цікавість, хоча цього разу ми завернули зовсім в інший коридор.

Єдиним винятком був Кайл. Побачивши поряд зі мною брата, він закам’янів на ходу. Його погляд ковзнув на руку Джеймі, яка чіплялася за мою, і вуста скривилися, наче він от-от загарчить.

У відповідь на братову реакцію Іян розпростав плечі — його вуста скривилися точним віддзеркаленням Кайлових — і навмисне потягнувся до моєї другої руки. Кайл бекнув, наче його нудить, і повернувся до нас спиною.

В темному південному коридорі я спробувала вивільнити руку. Іян тільки міцніше її стиснув.

— Краще б ти його не сердив, — пробурмотіла я.

— Кайл помиляється. Останнім часом у нього увійшло в звичку помилятися. Спливе чимало часу, перш ніж він змириться, але це не означає, що нам слід на нього зважати.

— Він мене лякає,— прошепотіла я. — Мені зовсім не хочеться, щоб у нього з’явилося ще більше підстав ненавидіти мене.

Іян і Джеймі водночас стиснули мене за руки. І заговорили воднораз.

— Не бійся, — мовив Джеймі.

— Джеб висловився дуже ясно… — сказав Іян.

— Що ти маєш на увазі? — запитала я в Іяна.

— Якщо Кайл не підкоряється правилам, встановленим Джебом, то може забиратися під три чорти.

— Але це несправедливо. Його місце тут.

— Якщо він залишився, — пробурмотів Іян, — значить, пристав на умови.

Решту довгої дороги ми мовчали. Мене пригнічувала провина — схоже, тут я постійно в такому стані. Винна, перелякана, з розбитим серцем. Навіщо я прийшла сюди?

«Тому що, хай як це дивно, тут твоя домівка, — прошепотіла Мелані. Вона гостро відчувала тепло долонь Іяна та Джеймі, міцно сплетених із моїми. — Де ще в тебе таке буде?»

«Ніде, — визнала я зажурено. — Але це не означає, що тут моя домівка. Принаймні не настільки, як твоя».

«Тепер ми йдемо в парі, Вандо».

«Краще не нагадуй».

Дивно, що я чую її так виразно. Останні два дві вона зовсім принишкла, чекаючи, хвилюючись, сподіваючись знову побачити Джареда. Звісно, я теж була зайнята.

«Можливо, він із Волтером. Може, він був там весь час», — із надією подумала Мелані.

«Ми не за цим ідемо до Волтера».

«Ні. Звісно, ні», — в її тоні звучало каяття, але я зрозуміла, що для неї Волтер значив значно менше, ніж для мене. Певна річ, вона зажурена, що він скоро помре, тільки от від самого початку з цим змирилася. Я ж натомість не могла цього прийняти, навіть тепер. Волтер був моїм другом, а не її. Він захищав мене.

В лікарняному крилі нас вітало тьмяно-блакитне світло ліхтаря. (Тепер я знала, що ліхтарі працюють на сонячних батареях, які на підзарядку щодня виставляють на сонце). Ми почали рухатися тихіше й водночас, не змовляючись, сповільнили крок.

Терпіти не можу цю печеру. У темряві дивні тіні від слабенького ліхтаря роблять її моторошною. Сьогодні тут пахло інакше — все просякло смородом повільного згасання, алкогольного перегару і жовчу.

Два лікарняні ліжка були зайняті. З одного звисали ноги Дока; я впізнала його хропіння. З другого на нас дивився Волтер, худий і неймовірно виснажений.

— Приймаєш відвідувачів, Волте? — прошепотів Іян, коли Волтер перевів погляд на нього.

— Ох… — застогнав Волтер. Губи його ледве ворушилися, волога шкіра поблискувала в тьмяному світлі.

— Може, вам щось подати? — пробурмотіла я. Вивільнивши руки, я безпомічно простягнула їх до Волтера.

Його очі завертілися, шукаючи щось у темряві. Я ступила крок ближче.

— Чим вам допомогти? Ми все зробимо.

Блукаючий погляд Волтера врешті натрапив на моє обличчя. Попри біль і п’яний ступор, Волтер раптом зосередився.

— Нарешті,— зітхнув він. — Я вірив, що ти прийдеш, я так тебе чекав… О Гледис, мені стільки всього треба тобі розповісти!

Розділ 31

Потреба

Я завмерла, а тоді швидко озирнулася через плече, чи не стоїть хтось позаду.

— Гледис — його дружина, — прошепотів Джеймі майже беззвучно. — Їй не вдалося втекти.

— Гледис, — мовив до мене Волтер, зовсім не зважаючи на мою реакцію. — Уявляєш, у мене рак. Оце лягла карта! Я в житті ніколи не хворів… — він говорив дедалі тихше, аж поки стало неможливо розрізняти слова, тільки його бліді губи й далі ворушилися. Він так ослаб, що не міг підняти руку; пальці безсило тягнулися до краю ліжка, до мене.

Дужа Іянова рука підштовхнула мене вперед.

— Що мені робити? — зніяковіла я. На чолі виступив піт, але зовсім не через вологу спеку.

— …Дід до ста одного року дожив, — знову ледь чутно озвався Волтер. — Ніхто в моїй родині не хворів на рак, навіть двоюрідні. Хоча, здається, у твоєї тітки Реган був рак шкіри?

Він довірливо подивився на мене, чекаючи відповіді. Іян ткнув мене пальцем у спину.

— Гм… — пробурмотіла я.

— А може, це була Біллова тітка… — провадив Волтер.

Я злякано зиркнула на Іяна — він тільки знизав плечима.

— Допоможи, — попросила я самим вустами.

Іян жестом показав, щоб я взяла Волтера за руку.

Шкіра Волтера була прозора і біла мов крейда. На тильному боці долоні пульсувала синя жилка. Я обережно торкнулася його руки, пам’ятаючи, щó Джеймі казав про крихкі кістки. Рука була зовсім легка, так ніби всередині порожня.

— Ох Гледді, як мені було важко без тебе! Тут добре, тобі сподобається, навіть якщо мене не стане. Багато людей, із ким можна поговорити, — я ж знаю, ти в мене любиш потеревенити… — голос поступово стихав, поки зовсім не пропав, тільки губи досі ворушилися, вимовляючи слова, звернені до дружини. Очі Волтера заплющилися, голова скотилася набік, а губи далі рухалися.

Іян знайшов вологу ганчірку й почав витирати Волтерове спітніле обличчя.

— Я зовсім не вмію… брехати, — прошепотіла я, не зводячи погляду з Волтерових вуст — він балакав сам до себе і не слухав мене. — Не хочу його засмучувати.

— Тобі не треба нічого казати, — запевнив мене Іян. — Він марить і все одно нічого не чує.

— Я схожа на його дружину?

— Аніскілечки. Я бачив світлину — вона низенька й рудокоса.

— Давай я…

Іян віддав мені ганчірку, і я почала витирати піт із шиї Волтера. Зайнявши чимось руки, я завжди заспокоювалася. Волтер марив. Однак мені здалося, що він сказав:

— Дякую, Гледис, так приємно!

Я й не помітила, що Док перестав хропіти. Раптом його знайомий голос пролунав у мене за спиною — дуже лагідно, щоб не налякати мене.

— Як він?

— Марить, — прошепотів Іян. — Не знаю, від бренді чи від болю…

— Гадаю, від болю. Я б не вагаючись віддав праву руку за морфій.

— Можливо, Джаред явить іще одне диво, — мовив Іян.

— Можливо, — зітхнув Док.

Я відсутньо витирала Волтерове бліде обличчя, пильніше дослухаючись до розмови, але ні Док, ні Іян більше не згадували про Джареда.

«Пішов на вилазку», — прошепотіла Мелані.

«Шукає ліки для Волтера», — погодилась я.

«Сам пішов», — додала вона.

Я згадала той останній раз, коли бачила його, — як він мене поцілував, як нарешті повірив…

«Може, він захотів побути на самоті».

«Сподіваюся, що він не намагається переконати себе в тому, що ти — талановита актриса й шукачка в одній особі…»

«Що ж, цілком можливо».

Мелані беззвучно застогнала.

Іян із Доком перешіптувалися на сторонні теми — здебільшого Іян вводив Дока в курс останніх подій у печерах.

— Що у Ванди з обличчям? — прошепотів Док, але я все одно почула.

— Все те саме, — мовив Іян напружено.

Док зажурено пирхнув і клацнув язиком.

Іян розповів йому про сьогоднішній ніяковий урок, про запитання Джефрі.

— Було б дуже зручно, якби в Мелані вселили цілителя… — міркував Док уголос.

Я здригнулася, але вони стояли позаду і, мабуть, нічого не зауважили.

— Нам пощастило, що прийшла Ванда, — пошепки заступився за мене Іян. — Хто б іще…

— Знаю, — як завжди добродушно урвав його Док. — От тільки шкода, що Ванда не цікавилася медициною.

— Вибачте, — пробурмотіла я. Справді: я завжди як належне сприймала здоров’я свого тіла, але ніколи не замислювалася, звідки воно береться.

На моє плече лягла Іянова рука:

— Нема за що вибачатися.

Джеймі поводився дуже тихо. Я озирнулася — виявляється, він скрутився калачиком на ліжку Дока і заснув.

— Уже пізно, — зауважив Док. — Волтер нікуди не дінеться. Вам слід поспати.

— Ми повернемося, — пообіцяв Іян. — Дайте знати, якщо вам щось буде потрібно, будь-кому з вас.

Я поклала руку Волтера на ліжко й обережно погладила її. Його очі широко розплющилися, цього разу вираз був більш осмислений.

— Ти вже йдеш? — прохрипів Волтер. — Чому так рано?

Я швидко взяла його за руку.

— Гаразд, я залишуся.

Він усміхнувся й заплющив очі. Його тендітні пальці сильно стиснули мені долоню.

Іян зітхнув.

— Ти можеш іти, — сказала я йому. — Я не проти. Вклади Джеймі спати.

Іян роззирнувся по печері.

— Зажди секундочку, — мовив він і схопився за найближче ліжко. Воно було неважке — він легко припідняв його й присунув до Волтерового. Намагаючись не потривожити Волтера, я витягнула руку й відійшла подалі, щоб Іян міг поставити друге ліжко поряд із Волтером. З такою ж легкістю Іян підхопив мене на руки й усадовив на ліжко. Повіки Волтера навіть не сіпнулися. Я затамувала подих, збита з пантелику тим, як Іян мене обійняв, — так ніби я людина.

Іян кивнув на Волтерову долоню, яка міцно стискала мою.

— Як гадаєш, ти зможеш так спати?

— Так, звісно.

— Тоді на добраніч, — він усміхнувся мені, розвернувся й підхопив на руки Джеймі.— Ходімо, малий, — пробурмотів він, несучи Джеймі легко, як немовля. Його тихі кроки стихли вдалині.

Прихопивши з собою тьмяний ліхтар, Док позіхнув і рушив до письмового столу, змайстрованого з дерев’яних ящиків та алюмінієвих дверей. У темряві я більше не могла бачити Волтерового обличчя й почала нервувати. Наче він уже помер. Заспокоювало тільки те, що його пальці продовжували стискати мої.

Док почав шелестіти паперами і ледь чутно наспівував собі під носа. Під ці лагідні звуки я заснула.

Вранці Волтер упізнав мене.

Я ще спала, коли по мене прийшов Іян — кукурудза достигла й час збирати урожай. Я пообіцяла Доку, що принесу йому сніданок, перш ніж ставати до роботи. Обережно вивільнила занімілі пальці з міцної хватки Волтера.

Його очі розплющились.

— Вандо, — прошепотів він.

— Волтере?

Не знаю, скільки часу я ще буду для нього Вандою і чи пам’ятає він минулу ніч. Його пальці стиснули повітря, тому я простягнула йому ліву долоню: права зовсім оніміла.

— Ти прийшла провідати мене. Як приємно! Я знаю… коли всі повернулися… тобі, мабуть, нелегко… Твоє обличчя…

Слова важко давалися йому, а погляд ніяк не міг зосередитися в одній точці. Як це схоже на Волтера: в перших же словах відчувалася турбота за мене.

— Все гаразд, Волтере. Як ти почуваєтеся?

— Ах… — простогнав він тихо. — Не дуже… Доку?

— Я тут, — пробурмотів Док із-за моєї спини.

— Є ще випити? — видихнув Волтер.

— Звісно.

Док уже приготувався. Він підніс горлечко пляшки до блідих губ Волтера і обережно влив темно-коричневу рідину хворому в рот. Волтер морщився при кожному ковтку, який обпалював горло.

Трохи рідини стекло повз рот на подушку. Від запаху в мене засвербіло в носі.

— Краще? — спитав Док за мить.

Волтер невиразно пробурмотів щось на згоду і заплющив очі.

— Ще? — запитав Док. Волтер скривився і застогнав.

Док беззвучно вилаявся.

— Де ж Джаред? — пробурмотів він.

Почувши знайоме ім’я, я закам’яніла. Мелані заметушилася, але одразу ж затихла.

Обличчя Волтера обм’якло, голова безсило відкинулася.

— Волтере? — прошепотіла я.

— Біль занадто сильний — Волтер постійно непритомніє. Лиши його, — сказав Док.

До горла підступив клубок.

— А я — я можу щось зробити?

Вердикт Дока був невтішний:

— Те саме, що і я. Тобто нічого. Від мене жодної користі.

— Не хвилюйтеся ви так, — прошепотів Іян. — Це не ваша провина. Світ перемінився. Ви й так робите усе можливе.

Мої плечі похилилися. Так, людський світ перемінився.

— Ходімо, — прошепотів Іян, торкнувшись пальцем моєї руки.

Я кивнула й почала знову вивільняти руку.

Волтер розплющив невидющі очі.

— Гледис? Ти тут? — у голосі його звучала мольба.

— Е-е-е… Я тут, — мовила я невпевнено, дозволивши його пальцям стиснути мою долоню.

Іян знизав плечима.

— Я принесу вам щось поїсти, обом, — прошепотів він і вийшов.

Очікуючи на повернення Іяна, я рознервувалася через Волтерове марення. Він знову і знову бурмотів ім’я Гледис, але від мене нічого не вимагав, за що я була йому невимовно вдячна. За деякий час, мабуть, за півгодини, я почала дослухатися: чи не долинуть Іянові кроки з коридору, здивована, що він так затримується.

Увесь цей час Док стояв біля столу, нічого не бачачи й пригнічено згорбивши плечі. Видно було, що почувався він зовсім безпомічним.

А тоді я щось почула — не кроки.

— Що це? — запитала я Дока пошепки; Волтер знову затих — мабуть, знепритомнів. Мені не хотілося його турбувати.

Док обернувся до мене і схилив голову набік, прислухаючись.

Незвичне торохкотіння, швидке і водночас м’яке. Мені здалося, що звук наближається, але раптом він почав віддалятися.

— Дивно, — мовив Док. — Звучить майже як… — Док замовк і зосереджено зморщив чоло: незнайомий звук віддалявся.

Ми пильно дослухалися, тому що здалеку почули кроки. Тільки це була не звична розмірена хода Іяна. Людина не просто бігла — мчала щодуху.

Док негайно відреагував на тривожний знак і вилетів назустріч. Я хотіла кинутися навздогін, але зовсім не воліла засмучувати Волтера, укотре вивільняючи руку. Натомість я нашорошила вуха.

— Брандте, в чому справа? — у голосі Дока чувся подив.

— Де вона? Де та істота? — долинув захеканий чоловічий голос. Кроки на мить стихли, а далі відновилися — уже не такі швидкі.

— Про що ти? — гукав Док услід.

— Про паразитку! — нетерпляче засичав Брандт, випірнаючи з арки.

Брандт був не такий кремезний, як Кайл чи Іян; мабуть, усього на кілька дюймів вищий за мене, проте грубий і міцний як носоріг. Його очі прочісували печеру; на частку секунди тривожний погляд зупинився на мені, тоді на Волтерові, а тоді знову повернувся до мене.

Саме в ту мить, коли він рушив до мене, Док порівнявся з Брандтом і вчепився йому в плече.

— Що ти робиш? — голос Дока був схожий на гарчання — такого я ще не чула.

Перш ніж Брандт устиг щось відповісти, знову залунав дивний звук — спочатку тихо, тоді гучніше, і знов почав стихати. Від несподіванки ми закам’яніли. Коли гуркіт був найгучніший, удари звучали майже безперервно.

— Це… вертоліт? — прошепотів Док.

— Так, — шепнув Брандт у відповідь. — Це шукачка — та сама, що ніяк не хотіла облишити цю істоту, — він кивнув на мене.

Раптом у мене стислося горло і перехопило подих. У голові запаморочилося.

«Ні. Не зараз. Будь ласка».

«Що це вона собі думає? — прогарчала Мелані.— Чому просто не може від нас відчепитися?»

«Вона нікого не скривдить — ми не дозволимо!»

«Але як нам її зупинити?»

«Не знаю. Це все моя провина!»

«Моя також, Вандо: Це наша провина».

— Ти впевнений? — запитав Док.

— Кайл роздивився вертоліт у бінокль. Той самий, що й минулого разу.

— Вертоліт шукає нас! — налякався Док. Він розвернувся і метнув погляд на вихід із печери. — Де Шерон?

Брандт похитав головою.

— Ні, вертоліт прочісує місцевість. Почав від Піку Пікачо і намотує кола. Не схоже на те, що вже на щось натрапив. Зробив кілька кругів над місцем, де ми позбулися машини.

— Де Шерон?

— Вона з дітьми й Люсиною. З ними все гаразд. Хлопці пакують речі на той раз, якщо доведеться вночі втікати, але Джеб каже, що це малоймовірно.

Док полегшено зітхнув і підійшов до столу. Зіперся на нього так важко, ніби щойно пробіг марафонську дистанцію.

— Що ж, до цього нам не звикати, — пробурмотів він.

— Точно. Просто доведеться залягти на дно на кілька днів, — запевнив його Брандт. Його очі знову заметалися по печері, зупиняючись час від часу на мені.— У вас є під рукою мотузка? — запитав він, а тоді потягнув із порожнього ліжка простирадло і почав обмацувати.

— Мотузка? — не розуміючи, перепитав Док.

— Для паразитки. Кайл велів мені її зв’язати.

Мої м’язи мимовільно напружилися; рука стиснула Волтерові пальці занадто сильно — він тоненько застогнав. Не зводячи очей із Брандтового суворого обличчя, я спробувала розслабитися. Брандт чекав на реакцію Дока.

— Ти прийшов сюди, щоб Ванду зв’язати? — мовив Док жорстко. — А чому ти гадаєш, що це потрібно?

— Та ну, Доку. Не будьте наївним. Тут у вас повно тріщин у стелі, та й дзеркальних металевих поверхонь також чимало… — Брандт тицьнув у шафу попід стіною. — Варто вам на секунду розслабитися, як вона одразу ж почне сигналізувати шукачці.

Я вражено хапнула ротом повітря — в тиші це почули всі.

— Бачиш? — мовив Брандт. — Я розгадав її план.

Я мало не загинула в пустелі, намагаючись утекти від безжальних булькатих очей шукачки, а він уявив собі, що я хочу підказати їй шлях сюди. І вбити Джеймі, Джареда, Джеба… Я ледь не задихнулася.

— Іди собі, Брандте, — мовив Док крижаним тоном. — Я нагляну за Бандою.

Брандт вигнув брову.

— Люди, та що з вами таке? З вами, з Іяном, з Труді, з іншими? Ви немов" загіпнотизовані. Якби не людські очі, я би подумав…

— Думай собі, що хочеш, Брандте, але не тут.

Брандт похитав головою.

— У мене завдання.

Док став між мною і Брандтом, схрестивши руки на грудях.

— Ти її не торкнешся.

Вдалині знову заторохкотіли лопаті гелікоптера. Ми всі завмерли й затамували подих, аж поки шум не віддалився.

Коли знову стало тихо, Брандт похитав головою. Він не мовив і слова; просто підійшов до столу і взяв Докове крісло. Переніс його до стіни біля шафи, гримнув на долівку, а тоді плюхнувся на нього всією своєю вагою, аж металеві ніжки заскреготали об камінь. Нахилився вперед, склавши руки на колінах, і витріщився на мене. Стерв’ятник, який чекає, поки заєць нарешті здохне.

— Гледис, — пробурмотів Волтер, виринаючи зі сну. — Ти тут.

Занадто знервована через Брандтів невідривний погляд, я обережно погладила пальці Волтера. Він затуманеним поглядом вдивлявся в моє обличчя, але бачив зовсім не мене.

— Боляче, Гледис. Дуже боляче.

— Знаю, — прошепотіла я. — Доку?

Док уже стояв поряд із бренді напоготові.

— Розтули рота, Волтере.

Десь далеко почувся звук гелікоптера — той і досі не полетів геть. Док здригнувся, і кілька крапель бренді пролилося мені на руку.

День був просто жахливий. Найгірший день на Землі; перший день у печерах і останній день у пустелі, коли я мало не загинула від спеки й спраги, навіть у порівняння з ним не йшли.

Вертоліт і далі намотував кола. Іноді він зникав на годину, і мені здавалося, що все минулося. А тоді торохкотіння знову поверталося, і в уяві поставало вперте обличчя шукачки, її булькаті очі, які ретельно прочісують пустелю у пошуках бодай найменшого натяку на людей. Я силкувалася про неї не думати, зосередившись на спогадах про пустельні краєвиди, безбарвні рівнини, так ніби мої думки могли передатися шукачці та змусити її полетіти геть.

Брандт так і не відвів од мене підозріливого погляду. Я постійно відчувала його на собі, хоча й не дивилася в той бік. Коли повернувся Іян, стало трохи легше — він приніс сніданок і обід. Іян був із ніг до голови в поросі — готувався до евакуації, хай що це означало. Та куди їм іти? Коли Брандт коротко пояснив, навіщо прийшов, Іян так скривився, що став схожим на Кайла. Він присунув іще одне ліжко і сів поруч зі мною, повністю загородивши мене від Брандта.

Вертоліт, недовірливі погляди Брандта — це ще не найгірше. В звичайний день (якщо такий іще колись буде), і від цього мені було б неймовірно боляче. Сьогодні ж це сприймалося як дрібниці.

До обіду Док споїв Волтеру все бренді, все до останньої краплі. Майже одразу потому Волтер почав крутитися, стогнати й задихатися. Його пальці міцно, аж до синців, стискати мені руку, але щойно я її забирала, як Волтерові стогони перетворювалися на зойки. Одного разу мені вдалося вислизнути в туалет; Брандт рушив за мною, ну і звісно, Іян вирішив, що й без нього не обійдеться. Коли ми повернулися, — а ми ледь не бігли всю дорогу, — зойки Волтера стали просто нелюдськими. Докове обличчя було спустошене. Тільки-но я заговорила до Волтера, він затих — нехай думає, що його дружина тут. Це була безневинна брехня, брехня на добро. Брандт роздратовано пирхав, але злість його була недоречна. Біль Волтера — ось що важило зараз.

Волтер стогнав і крутився, а Брандт міряв кроками печеру, наче хотів утекти подалі.

Коли світло вгорі почало червоніти, до мене прийшов Джеймі — він приніс їди на чотирьох. Але я не дозволила йому залишитися: змусила Іяна пообіцяти відвести хлопчика на кухню, нагодувати і наглядати, щоб той бува не прослизнув назад у лікарню. Раптом Волтер голосно зойкнув — крутився-крутився й змістив зламану кістку. Ця ніч не повинна закарбуватися в пам’яті Джеймі так, як закарбується в мене і Дока. Та мабуть, і в Брандта також, хоч як він намагається ігнорувати Волтера, затуляючи вуха та мимо нот мугикаючи щось собі під ніс.

Док навіть не намагався відгородитися від страждань Волтера; навпаки, мучився разом із ним. Волтерові зойки прокладали на обличчі лікаря глибокі зморшки — мов сліди кігтів.

Дивно, що люди, особливо Док, здатні на таке глибоке співчуття. Після того, як Док пережив страждання Волтера, я поглянула на нього іншими очима. Його співчуття було таке сильне, що, здавалося, його серце обливається кров’ю. Було просто неможливо повірити в те, що Док жорстокий; така людина не здатна катувати. Я спробувала згадати, на чому базувалися мої здогадки, — може, хтось посіяв цю думку в моїй голові? Здається, ні. Мабуть, я просто з переляку зробила неправильні висновки.

Після цієї кошмарної ночі мою довіру до Дока навряд чи щось зможе похитнути. Однак лікарня завжди буде для мене жахливим місцем.

З останніми промінцями сонця зник і вертоліт. Ми сиділи в темряві, не насмілюючись увімкнути навіть слабке блакитне світло. Минуло кілька годин, перш ніж ми повірили в те, що полювання закінчилося. Першим це визнав Брандт: мабуть, він уже наївся лікарні під зав’язку.

— Давно пора було здатися, — пробурмотів він, рушивши до виходу. — Вночі нічого не видно. Я прихоплю з собою ліхтар, Доку, — на той раз, якщо Джебовій улюбленій паразитці спаде на думку ним скористатися.

Док не відповів, навіть не кинув на буркотуна погляд.

— Утамуй біль, Гледис, утамуй біль! — благав Волтер. Я витирала піт із його обличчя, а він без упину стискав мені долоню.

Здавалося, що час сповільнився і врешті зовсім зупинився; чорна ніч тягнулася нескінченно довго. Волтер кричав дедалі частіше й нестерпніше.

Мелані не давалася чути, знаючи, що з неї користі мало. Я б також сховалася, якби Волтер так сильно не потребував мене. Нарешті в голові немає нікого, крім мене, — хіба не цього я завжди хотіла? То чому ж мені так самотньо?

Поступово крізь тріщини в стелі почало проникати тьмяне сіре світло. Я дрімала, бо крики Волтера не давали поринути в глибокий сон. Поруч хропів Док. Я була рада, що він бодай на якийсь час відключився.

Я не чула, як увійшов Джаред, — у напівсні мурмотала до Волтера заспокійливі слова.

— Я тут, я тут, — бурмотіла я, коли він кликав дружину. — Ш-ш-ш, усе гаразд.

Слова були безглузді. Я казала, аби щось казати: від звуку мого голосу Волтер заспокоювався.

Не знаю, скільки Джаред спостерігав за мною і Волтером, перш ніж я звернула на це увагу. Мабуть, досить довго. Я чекала, що його першою реакцією буде злість, та коли він заговорив, голос його був урівноважений.

— Доку, — мовив він, і я почула, як він труснув сусіднє ліжко. — Доку, прокидайтеся.

Я відсмикнула руку, зовсім дезорієнтована, і побачила обличчя Джареда — обличчя людини, якій безпомильно належав цей голос.

Джаред трусив сонного Дока за плече, але дивився на мене. В тьмяному світлі було неможливо прочитати вираз його очей. Обличчя було геть порожнє.

Мелані миттю оживилася. Вона вбирала його риси, намагаючись прочитати думки, що ховалися за непроникною маскою.

— Гледис! Не йди! Не треба! — від пронизливого зойку Волтера Док підскочив, мало не перекинувши ліжко.

Я крутнулася до Волтера і вклала в його нетерплячі пальці свою пом’яту руку.

— Ш-ш-ш! Я тут, Волтере. Я нікуди не піду. Нікуди, обіцяю.

Він затих — тепер він хникав, як немовля. Я витерла йому чоло мокрою ганчіркою; його схлипування перейшли в зітхання.

— Що тут відбувається? — пробурмотів Джаред у мене за спиною.

— Вона — найдієвіше знеболювальне, кращого не знайти, — мовив Док.

— Що ж, я знайшов дещо краще, ніж приручена шукачка.

У мене всередині все обірвалося, і Мелані в моїй голові прошипіла: «Сліпий упертий бовдур! Скажеш йому, що сонце сідає на заході, і то не повірить».

Але Доку було байдуже, зараз він дбав не про мене.

— Ти щось приніс!

— Морфій. Зовсім небагато. Я би з’явився швидше, якби шукачі з вертольотом не затримали.

Док негайно взявся до діла. Зашелестів папір, і Док схвильовано скрикнув:

— Джареде, ти просто чародій!

— Доку, хвилинку…

Але Док уже був біля мене, його вимучене обличчя світилося надією. Він увігнав гостру голку у Волтерову руку — саме в ту, яку я тримала. Я відвернулася. Як можна застромлювати щось під шкіру!

Однак результат не забарився. За півхвилини Волтерове тіло розслабилося й обм’якло на тоненькому матраці. Хрипке пришвидшене дихання сповільнилося й притихло. Стиснуті пальці розімкнулися, вивільняючи мою долоню.

Правою рукою я почала масажувати ліву, намагаючись відновити кровообіг у пальцях. По шкірі побігли голочки.

— Е-е-е… Доку, взагалі-то тут недосить, — пробурмотів Джаред.

Я вперше відвела погляд від Волтерового нарешті умиротвореного обличчя. Джаред стояв до мене спиною, а в очах Дока був подив.

— Досить для чого? Я не збираюся запасатись на чорний день, Джареде. Можливо, скоро ми пожалкуємо, що витратили все, але я не збираюся дивитися на муки Волтера, коли їм можна зарадити.

— Я про інше, — сказав Джаред. Так наче він щось довго й ретельно обмірковував. Голос був повільний і рівний.

Док збентежено насупився.

— Морфію вистачить на три, можливо, чотири дні,— мовив Джаред. — Якщо ви даватимете його дозами.

Я не розуміла, до чого вів Джаред, а Док одразу здогадався.

— А, — зітхнув він. Подивився на Волтера, і на очі йому набігли сльози. Він розтулив рота, ніби хотів заговорити, але промовчав.

Мені хотілось дізнатися, про що це вони, але Джаредова присутність якимось дивним чином позбавляла мене дару мовлення, повертала стриманість, потреби в якій начебто вже не було.

— Ви його не врятуєте, Доку, — хіба що від болю.

— Знаю, — мовив Док. Голос його зірвався, він насилу стримав схлип. — Ти правий.

«Що відбувається?» — запитала я. Поки Мелані тут, треба скористатися з її присутності.

«Вони збираються приспати Волтера, — мовила вона байдуже. — Передозування морфієм».

У мертвій тиші моє ледь чутне зітхання видалося зойком. Я не підвела погляду, щоб подивитися на реакцію двох здорових чоловіків. Натомість схилилася над Волтером, і на подушку полилися сльози.

«Ні,— подумала я. — Ні. Ще ні. Ні».

«Краще хай він помре в муках?»

«Я просто… не можу змиритися… з остаточністю. З невідворотністю. Я ніколи більше не зустрінуся зі своїм другом».

«А в тебе багато друзів, з якими ти плануєш зустрітися ще раз, Вандрівнице?»

«Такого друга у мене ще ніколи не було».

Всі мої друзі з інших планет злилися в один розмитий спогад; душі напрочуд схожі, можна навіть сказати, що вони взаємозамінні.

А Волтер неповторний. Коли його не стане, нікому буде посісти його місце.

Я колисала голову Волтера, і мої сльози крапали йому на шкіру. Я намагалася притлумити ридання, але вони все одно прохоплювалися — не схлипи, а радше голосіння.

«Знаю. Для тебе це вперше, як і багато іншого», — прошепотіла Мелані, і в її тоні відчувалося співчуття. Співчуття до мене — це також уперше.

— Вандо? — звернувся до мене Док.

Не в змозі відповісти, я тільки похитала головою.

— Гадаю, ти сидиш тут надто довго, — мовив він. Я відчула його руку, легку й теплу, у себе на плечі.— Зроби перерву.

Я знову похитала головою, не припиняючи тихенько голосити.

— Ти виснажена, — сказав він. — Іди освіжися, розімни ноги. Зрештою, поїж.

Я зиркнула на Дока палючим поглядом.

— Волтер іще буде живий, коли я повернуся? — пробурмотіла я крізь сльози.

— А ти цього хочеш? — Док уважно подивився на мене.

— Я б хотіла мати шанс попрощатися. Він мій друг.

Док поплескав мене по руці.

— Знаю, Вандо, знаю. Мій також. Нема куди квапитися. Йди подихай свіжим повітрям, а тоді вертайся. Волтер іще поспить.

Я вдивилась у виснажене обличчя Дока — воно було щире. Я кивнула й поклала Волтерову голову на подушку. Можливо, подалі звідси я зможу все якось перетравити. Хоча я навіть не уявляла, як це можливо: до цього я ще ніколи ні з ким не прощалася по-справжньому.

Перш ніж вийти, я глянула на Джареда — я кохала його, хоча й не зі своєї волі. Мел також хотіла роздивитися Джареда, тільки бажано без моєї участі в процесі.

Джаред пильно дивився на мене. Враження було, що він не зводив із мене погляду уже давненько. Обличчя його було непроникне, але в погляді я вловила подив і підозру. Як я втомилася! Навіть якби я була найталановитішою брехухою, який мені сенс прикидатися зараз? Волтер більше ніколи не заступиться за мене. До нього мені вже не підлизатися…

На секунду наші з Джаредом погляди схрестилися, а тоді я розвернулася й поквапилася геть чорним-чорнющим коридором — і все одно яснішим, ніж вираз Джаредового обличчя.

Розділ 32

Засідка

В печерах було тихо; сонце ще не встало. На майдані від дзеркал відбивалося світанкове тьмяне світло.

Мій нечисленний одяг був досі в кімнаті Джареда та Джеймі. Я прокралася туди, радіючи з того, що точно не наражуся там на Джареда.

Джеймі міцно спав, скрутившись калачиком на краю матраца. Зазвичай він не спав так скулившись, але зараз у нього були на це підстави: впоперек матраца простягнувся Іян, його руки й ноги звисали з країв.

Несподівано на мене накотила істерика. Довелося прикусити кулак, щоб не розреготатися; я швидко схопила стару вицвілу футболку та шорти і кинулася в коридор, притлумлюючи сміх.

«У тебе дурносміх, — насварилась на мене Мелані.— Тобі треба проспатися».

«Посплю пізніше. Коли…» — я не закінчила речення. Думка миттю мене протверезила, і я знову притихла.

Я підтюпцем бігла до купальні. Не те щоб я не довіряла Доку, просто… Просто він може передумати. Раптом Джаред його переконає… Я не можу розлежуватися цілий день.

Біля схожого на восьминога роздоріжжя, де сполучалися всі спальні коридори, я почула якийсь шелест. Я озирнулася, але в тьмяному світлі коридору не було нікого. Люди потроху прокидалися. Скоро сніданок, а за ним іще один робочий день. Якщо кукурудзу вже зібрали, то сьогодні перекопуватимуть східне поле. Може, у мене буде час, щоб допомогти… пізніше…

Я йшла знайомим маршрутом до підземних річок, а думки розбігалися навсібіч. Я не могла зосередитися ні на чому конкретному. Щоразу, коли я намагалася зупинитися на чомусь важливому — на Волтерові, Джареді чи бодай на сніданку, роботі або купальні,— в голові зринали тисячі інших думок. Мелані має рацію — мені слід поспати. Вона, до речі, теж кругом заплуталася. Думки її крутилися навколо Джареда, але їй, як і мені, не вдавалося міркувати виважено.

Я вже звикла до купальні. Її абсолютна темрява більше не лякала мене. Та тут кругом темно! Щонайменше півдня я проводжу в темряві. Та й бувала я в купальні безліч разів — під блискучою поверхнею води зачаїлися чудиська, які тільки й чекають, щоб затягнути мене під воду.

Однак я чудово розуміла, що відмокати нема часу: скоро всі прокинуться, і принаймні дехто захоче почати день з умивання. Тож я одразу взялася до діла: спочатку помилася, тоді випрала одяг. Я так терла сорочку, ніби хотіла стерти спогади двох останніх безсонних ночей.

Коли я закінчила, руки пекли, передусім потріскана шкіра на суглобах пальців. Я ретельно прополоскала речі у воді, але особливої відмінності не побачила. Зітхнувши, я вилізла з води й почала одягатися.

Сухий одяг я залишила в найдальшому кутку купальні на камінні. Дорогою я зачепила голою ногою камінець і поранилася, а камінець просвистів через усю купальню, втелющився в стіну і з плескотом упав у воду. Від наглого звуку я аж підскочила, хоча на фоні вирування гарячої ріки в сусідній печері сплеск був ледь чутним.

Щойно я всунула ноги в обшарпані тенісні черевички, як з’ясувалося, що я не сама.

— Тук-тук, — погукав знайомий голос із чорного отвору.

— Доброго ранку, Іяне, — відповіла я. — Я вже. Добре поспав?

— Іян досі спить, — відповів голос Іяна. — Однак це не триватиме вічно, тому не барімося.

Ноги примерзли до землі. Я не могла зрушити з місця. Не могла дихати.

Я давно зауважила, просто забула за довгі тижнів його відсутності, що Кайл був не просто викапаний Іян, але й у ті нечасті моменти, коли він не репетував, їхні голоси годі було розрізнити.

Мені забракло повітря. Я в пастці, а Кайл чатує вихід. Тікати немає куди.

«Тихо!» — вереснула Мелані в моїй голові.

Це я точно зможу. Повітря бракує, щоб залементувати.

«Слухай!»

Я зробила, як мені веліли — зосередилася, незважаючи на страх, який колов мою свідомість тисячами крижаних голок.

Тихо. Невже Кайл чекає на відповідь? А може, безгучно прочісує печеру? Я щосили прислухалася, але буркотіння ріки заглушувало всі звуки.

«Швидше! Підніми камінь!» — наказала Мелані.

«Навіщо?»

Я уявила, як б’ю Кайла шкарубким каменем по голові.

«Я все одно не зможу вдарити!»

«Тоді ми загинемо! — вереснула вона у відповідь. — Я зможу! Пусти!»

«Повинен бути інший вихід», — простогнала я, але таки змусила заморожені коліна зігнутися. Руки пошукали в темряві й підняли з землі великий гострий камінь і жменьку гальки.

Битися чи втікати?

У відчаї я спробувала звільнити Мелані, дати їй свободу дій. Але як відчиняються ці дверцята? Руки досі належать мені: вони марно стискають камінці, які я ніколи не зможу використати як зброю.

Шум. Потім слабенький сплеск: хтось брів потічком, який з’єднував басейн із туалетом. Всього за кілька кроків…

«Відпусти мої руки!»

«Як?! Сама спробуй!»

Я почала скрадатися попід стіночкою до виходу. Мелані намагалася вирватися з підсвідомості, але також не могла знайти дверцят.

Шум. Уже не біля потічка, а біля самого виходу. Видих. Я закам’яніла.

«Де він?»

«Не знаю!»

І знову тільки річка шумить. Кайл прийшов сам? А може, біля виходу хтось інший чатує, поки Кайл мене заганятиме? Як близько підібрався Кайл?

Волосся на руках і ногах стало дибки. Повітря тиснуло. Двері. Я розвернулася й позадкувала до виходу, подалі від чужого подиху.

Кайл не чекатиме вічно. Судячи з його слів, він квапиться. Щомиті в купальню може хтось прийти. Однак поки що везіння на його боці. Тих, хто став би на його бік, більше, ніж тих, хто спробував би його зупинити. Та й із тих, що готові заступитися за мене, небагатьом це до снаги. Тільки Джеб зі своєю рушницею міг би посперечатися з Кайлом. Джаред не слабший за Кайла, але в Кайла сильніша мотивація. Швидше за все, зараз Джаред не вступав би з ним у бійку.

Знову шум. Чиїсь кроки біля виходу? Чи просто моя уява? Скільки часу триває наше мовчазне протистояння? Не уявляю, скільки секунд чи хвилин спливло.

«Приготуйся».

Мелані знала, що нападник колись не витримає. Вона хотіла, щоб я дужче стиснула камінь.

Але я міркувала про втечу. З мене не вийде бійця, навіть якщо я змушу себе спробувати. Кайл щонайменше вдвічі важчий за мене, та й руки має довші.

Я підняла руку, що стискала гальку, й прицілилася в дальній коридор, який вів до туалету. Можливо, якщо Кайл вирішить, що я сховалася там, у мене з’явиться надія вирватися. Я жбурнула жменьку гальки і ковзнула геть, а каміння заторохтіло об скелю.

Біля входу почулося тихе дихання й обережні кроки в тому напрямку, куди я й сподівалася. Якомога тихіше я скрадалася вздовж стіни.

«А що коли їх двоє?»

«Й гадки не маю».

Я вже майже дісталася виходу. Якщо тільки я потраплю в коридор, то без сумніву втечу. Я легша і пруд…

Кроки пролунали виразніше: вони перетинали струмок у дальньому кутку печери. Я почала скрадатися швидше.

Напружену тишу розбив гігантський сплеск. Я хапнула ротом повітря — мене з ніг до голови облило водою. Бризки хлюпнули в стіну.

«Він перетинає басейн! Біжи!»

Я завагалась і запізнилася всього на секунду. Дужі пальці вчепилися мені в кісточку. Я сіпнулася геть, але спіткнулась, і в ту мить, як я гримнулася на землю, Кайлові пальці зісковзнули. Кайлова рука вхопилася за тенісний черевичок. Я копнула ногою, і черевичок залишилася в його руці.

Я впала, але Кайл упав також. Так я виграла мить зіп’ястися навколішки, обдираючи собі коліна об шорсткий камінь.

Кайл загарчав, торкнувся моєї голої п’ятки. Але йому не було за що вхопитися, тому я знову висковзнула. Звелася на ноги й, низько опустивши голову, кинулася вперед, ризикуючи щомиті впасти, адже тіло рухалося майже паралельно до землі. Рівновагу я тримала самим зусиллям волі.

Кайл прийшов сам. Біля виходу на мене ніхто не чигав. Я мчала щодуху, а венами пульсували надія й адреналін. На повній швидкості я влетіла в печеру з двома ріками, думаючи тільки про те, щоб якнайшвидше дістатися коридору. Я чула важке Кайлове дихання, але ще далеко. З кожним кроком я сильніше відштовхувалася від землі, збільшуючи між нами відстань.

Ногу прошив біль, коліна підігнулися.

Крізь плескіт води я почула, як два важкі камені вдарилися об землю й покотилися — один впустила я, другим у мене поцілив Кайл. Нога підігнулась, я хитнулася назад, полетіла на землю, і в цю мить Кайл опинився згори.

Кайл всією своєю вагою притис мене до землі, й у голові від удару об камінь аж задзвеніло. Ось і все.

«Кричи!»

Звук, що вихопився з моїх грудей, був гучний як сирена — аж я сама здивувалася. Я не сподівалася такого від себе: мій навіжений лемент хтось обов’язково має почути. Бажано, щоб це був Джеб. І щоб він прихопив із собою рушницю.

— Чорт! — вилаявся Кайл. Його широка долоня затулила мені ледь не все обличчя, стисла вуста і заглушила зойк.

Кайл перекотився — цей рух заскочив мене зненацька, і я не змогла скористатися з переваги. Кайл усе котився й котився — я була то згори, то знизу. В голові паморочилося, перед очима все пливло, та коли моє обличчя опинилось у воді, я втямила все.

Кайлова рука схопила мене за шию і занурила в неглибокий прохолодний струмок, який впадав у басейн. Було запізно тамувати подих — я уже встигла ковтнути води.

Тільки-но вода потрапила в легені, я запанікувала. Я так заборсалась, що й сама не очікувала. Руки й ноги шалено закалатали по воді, і Кайлова долоня зісковзнула з моєї шиї. Він спробував ухопити мене міцніше, але я інстинктивно смикнулася до нього, а не геть, як він очікував. Підборіддя випірнуло з води, і я встигла відкашлятися й ковтнути повітря.

Кайл силкувався заштовхати мою голову назад у струмок, але я вертілася й звивалася, і його вага тільки грала проти нього. Від води, що потрапила в легені, я кашляла, а тіло судомно здригалося.

— Досить! — загарчав Кайл.

Він зліз із мене, і я спробувала відповзти.

— Навіть не думайї — процідив він крізь зуби.

Все, кінець.

З забитою ногою було щось негаразд. Вона оніміла й відмовлялася рухатись. Я здатна була хіба звиватися по землі, підважуючись на руках і відштовхуючись здоровою ногою. Але через кашель навіть це було важко. І закричати вдруге не було сили.

Кайл схопив мене за зап’ястя й ривком відірвав від землі. Під вагою тіла нога підігнулася, і я повалилася на Кайла.

Однією рукою він згріб обидва мої зап’ястя, а другою схопив за талію. Підняв мене з землі й завдав собі на плече, немов мішок із борошном. Я вертілася, смикалася, буцала здоровою ногою повітря.

— Все, закінчуємо.

Він перескочив через струмок і потягнув мене до «каналізації». Обличчя миттю заросилося від пари, що клубочилася над гарячим потічком.

Кайл збирається вкинути мене в темну ущелину й зварити живцем у гарячій воді, а тоді потічок затягне мене під землю.

— Ні! Ні! — зойкнула я — хрипко й занадто тихо.

Я почала ще дуже вертітися. Вдарилася коліном об кам’яну колону і зачепилася за неї підошвою; відштовхнувшись, я спробувала вивільнитися з Кайлових рук. Із нетерплячим буркотінням Кайл відірвав мене від колони.

Принаймні він послабив хватку, і я можу ворухнутися. Замість пручатися, я крутнулася, обхопила Кайла ногами за пояс і здоровою кісточкою зачепилася за хвору, ігноруючи біль.

— Злізь із мене, ти!.. — він силкувався скинути мене, а мені вдалося вивільнити одну руку. Я одразу ж обвила його нею за шию і вчепилася в густе волосся. Якщо мені таки судилося впасти в чорну річку, то тільки разом із Кайлом.

Кайл зашипів, облишив мою ногу і зацідив мені під ребра.

Від болю у мене перехопило подих, але я вчепилася Кайлові у волосся другою рукою.

Раптом він притиснув мене двома руками, так ніби ми обнімалися, а не боролися не на життя, а на смерть. Захопив обидва мої зап’ястя і рвонув, уклавши в ривок усю свою силу.

Кайл видирав собі волосся, але тільки застогнав і потягнув іще дужче.

Просто під нами біг гарячий потічок: я чула, як він парує. В повітря здіймалися густі клуби пари, які на хвильку затулили від мене перекривлене від люті обличчя Кайла — безпощадний звіриний оскал.

Я відчувала, що моя травмована нога слабне. Спробувала ще раз притиснутися до Кайла, але його брутальна сила перемагала мій відчай. Ще якась мить — і він звільниться, а я полечу в паруючий потік і зникну.

«Джаред! Джеймі!» — ця думка, цей болісний зойк вихопився і в мене, і в Мелані. Ніхто ніколи не дізнається, що зі мною сталося. Ні Іян. Ні Джеб. Ні Док. Ні Волтер. Прощання не буде.

Кайл різко підстрибнув і гучно гримнувся на землю. Він домігся свого: я розчепила ноги.

Але перш ніж він скористався зі своєї переваги, сталося неймовірне.

Від гучного тріску заклало вуха. Здалося, печера валиться. Під ногами затремтіла земля.

Кайл охнув і відскочив, потягнувши мене за собою, — мої руки досі чіплялися за його волосся. З тріском і гулом посипався камінь під ногами Кайла.

Крихкий вихід із печери під нашою вагою почав валитися. Кайл відступив, але обвал наздоганяв його. Камінь котився дедалі швидше.

Земля під Кайловими підошвами провалилася, Кайл упав на землю, а я на нього, придушивши його своєю вагою. Кайл ударився головою об кам’яний виступ, його руки обм’якли й розтислися.

Хрускіт каміння переріс у притишене гарчання. Я відчувала, як під Кайловим тілом здригається земля.

Я лежала у Кайла на грудях. Наші ноги звисали над прірвою, пара конденсувалася й осідала на шкірі мільйонами дрібних крапельок.

— Кайле?

Він не відгукнувся.

Я боялась поворухнутися.

«Злізь із нього. Вдвох ви важите забагато. Обережно — скористайся скелястим виступом. Відповзи якнайдалі від ущелини».

Скиглячи від страху, занадто нажахана, щоб думати самій, я послухалася поради Мелані: нарешті відпустила Кайлове волосся і боязко перелізла через його непритомне тіло, використовуючи кам’яний виступ як опору. Начебто обвал стихнув, хоча земля під нами досі вібрувала.

Я повзла попри виступ до твердої землі. І навіть коли земля перестала труситися, я й далі повзла — в безпечне місце, в коридор.

Почувся ще один хрускіт, і я озирнулася. Земля кришилася, одна з Кайлових ніг геть провалилася. Цього разу почувся сплеск: у воду впав камінь. Під вагою Кайла затремтіла земля.

«Він зараз упаде», — усвідомила я.

«От і добре», — прошипіла Мелані.

«Але ж!..»

«Якщо він упаде, то не зможе нас убити, Вандо. А якщо не впаде, то колись таки зробить це».

«Я не можу отак…»

«Ні, можеш. Просто йди геть. Хіба ти не хочеш жити?»

Я хотіла. Хотіла жити.

Кайл може зникнути. Коли так, тоді у мене не буде ворогів — принаймні серед людей у печерах. Не варто забувати про шукачку, але, можливо, одного дня й вона здасться, і тоді я залишуся тут, із людьми, яких полюбила, назавжди…

Нога запульсувала, на зміну онімінню прийшов біль. Із вуст стікала тепла рідина. Я лизнула краплю — кров.

«Просто йди геть, Вандрівнице. Я хочу жити. Дай мені право на вибір».

Навіть із того місця, де я стояла, відчувалося, як тремтить земля. Ще один камінь хлюпнувся у воду. Тіло Кайла перехилилося й потроху сповзало в ущелину.

«Облиш його».

Мелані краще знала, що каже. Це був її світ. Її правила.

Я глянула в обличчя чоловіка, який ось-ось помре, — чоловіка, що жадав моєї смерті. Кайлове лице вже не нагадувало злісний звіриний оскал. Натомість воно було розслаблене, майже умиротворене.

Який він схожий на свого брата!

«Ні!» — запротестувала Мелані.

Я навколішках поповзла до Кайла — повільно, завбачливо обмацуючи кожен дюйм землі. Вилізти за виступ я не зважилася — просто обхопила його здоровою ногою, використовуючи як якір, потягнулася до Кайла і просунула йому руки під пахви.

Я потягнула так сильно, що руки в мене мало не повискакували з суглобів, але Кайл навіть не поворухнувся. Тихенько сипалися камінці — мов крізь дірочку у пісочному годиннику: земля й далі кришилася.

Я смикнула ще раз — камінці посипалися швидше. Я раніше завалю всю печеру, ніж зрушу Кайла з місця!

Щойно я це подумала, як величезний камінь відколовся від скелі й упав у річку, а Кайлова хитка рівновага порушилася. Він почав з’їжджати.

«Ні!» — подумки скрикнула я, а вголос заверещала, як сирена. Я розпласталася на землі біля кам’яної колони: мені вдалося втримати Кайла, обхопивши руками його широкі груди. Руки аж боліли.

— Допоможіть! — скрикнула я. — Хто-небудь! Допоможіть!

Розділ 33

Сумніви

Ще один сплеск. Під вагою Кайла просто відривалися руки.

— Вандо? Вандо!

— Допоможіть! Кайл! Земля! Допоможіть!

Я притиснулася обличчям до каміння і не зводила погляду з входу в печеру. Світло стало яскравішим: займався світанок. Я затамувала подих. Руки не слухалися.

— Вандо! Де ти?

В печеру стрибнув Іян із рушницею в руках — тримав її напоготові. На обличчі — сердита маска: викапаний брат.

— Стережись! — зойкнула я. — Дно печери обвалюється! Я не втримаю Кайла довго!

Дві довгі секунди він перетравлював побачене: він-бо сподівався заскочити сцену, як Кайл мене убиває. Що ж, він запізнився всього на кілька секунд.

Іян кинув рушницю під ноги й широкими кроками рушив до мене.

— Лягай на землю — слід розподілити вагу!

Він упав на всі чотири й поповз до мене, у світанковому світлі його очі палали.

— Тримайся, — застеріг він.

Я застогнала від болю.

Ще якусь мить він оцінював ситуацію, а тоді ковзнув на землю поряд зі мною, притискаючи мене до скелі. Руки він мав довші, ніж мої. Попри те, що я стояла на заваді, він легко дотягнувся до брата.

— Раз, два, три, — напружився він.

Іян смикнув Кайла до кам’яного виступу — значно ближче, ніж вдалося мені. Від різкого руху я втелющилася обличчям у камінь. Хоча моїй пораненій щоці уже навряд чи щось могло зашкодити…

— Я потягну його вбік. Зможеш вислизнути?

— Спробую.

Переконавшись, що Іян міцно тримає Кайла, й розтиснула кулаки, і плечі полегшено розслабилися. Звиваючись, я обережно пролізла між Іяном і скелею та відповзла на кілька футів до виходу, готова вчепитися в Іяна, якщо він почне сповзати вниз.

Іян ривками, фут по футу, підтягував інертне братове тіло до кам’яної колони. Обвалився ще шмат землі, але основа колони залишилася неушкодженою. За два фути від колони дно просіло, утворивши сходинку.

Іян повз моїми слідами, тягнучи за собою брата ривками — для цього йому довелося напружувати і м’язи, і волю. За хвилину ми були в коридорі. І Іян, і я — страшенно засапані.

— Що… в дідька… сталося?

— Під нашою… вагою… дно просіло й…

— Що ви робили… біля самого краю? З Кайлом?

Я опустила голову й зосереджено дихала.

«Ну ж бо, скажи йому».

«І що тоді?»

«Сама знаєш. Кайл порушив правила. Тому Джеб його пристрелить або вижене геть. Але швидше за все, спочатку Іян добряче його віддубцює. Охоче на це подивлюся».

Мелані сказала це не з серцем — принаймні так мені здалося. Вона просто розсердилася на мене через те, що я ризикувала життям заради порятунку нашого невдатного вбивці.

«От власне, — мовила я. — Якщо через мене Кайла виженуть… або вб’ють… — я затремтіла. — Хіба ти не розумієш, що все це безглуздо. Він — один із вас».

«На кону життя. А ти ставиш його під загрозу».

«Це й моє життя також. А я… Я — це я».

Мелані роздратовано застогнала.

— Вандо? — не вгавав Іян.

— Нічого, — насилу вичавила я.

— З тебе кепська брехуха. Ти ж це знаєш, правда?

Я ще нижче схилила голову й глибоко дихала.

— Що він зробив?

— Нічого, — збрехала я. Зовсім невміло.

Іян узяв мене рукою за підборіддя й підняв моє обличчя.

— З носа юшить кров, — він повернув мою голову в інший бік. — А у волоссі ще більше крові.

— Я… вдарилася головою, коли земля обвалилася.

— З обох боків?

Я знизала плечима.

Довгу хвилю Іян дивився на мене. Темрява коридору приглушила блиск його очей.

— Слід віднести Кайла до Дока — він розбив потилицю, коли падав.

— Навіщо ти його захищаєш? Він намагався тебе вбити, — це прозвучало як твердження, а не запитання. Гнів на Іяновому обличчі поступово змінився жахом. Він уявив собі, що відбувалося тут кілька хвилин тому, — я бачила це в його очах. Я не відповіла, і він прошепотів: — Кайл хотів кинути тебе в річку… — по тілу Іяна пробіг дрож.

Однією рукою він тримав Кайла — саме так він упав кілька хвилин тому і від утоми не міг поворухнутися. Та зараз він грубо відштовхнув брата й з огидою відсунувся якнайдалі. Іян ковзнув до мене і пригорнув мене за плечі. Притиснув до грудей — я відчувала його важке сапання.

Почувалась я дивно.

— Зараз я сам його відкочу і скину вниз.

Я відчайдушно похитала головою, аж у скроні віддалося болем.

— Ні!

— Зекономимо час. Джеб чітко встановив правила. Скривдиш когось — чекай покарання. Буде суд.

Я спробувала відсунутися від нього, але він тільки дужче притис мене до себе. Не страшно, не так, як хапав мене Кайл. Та все одно його обійми засмутили мене, похитнули мою рівновагу.

— Ні. Не треба, ніхто правил не порушував. Просто дно печери просіло й обвалилося, от і все.

— Вандо…

— Він твій брат.

— Він знав, на що йде. Так, він мій брат, але що зроблено, те зроблено… а ти… ти… мій друг.

— Нічого він не зробив. Він — людина, — прошепотіла я. — Це його дім, а не мій.

— Не хочу з тобою знову сперечатися. Твоє визначення людини вельми відрізняється від мого. Для тебе людина — це щось… негативне. Для мене — це комплімент, і за моїм визначенням ти — людина, а він — ні. Принаймні не після того, що він зробив.

— Я не вважаю, що всі люди погані. Зараз я знаю вас ближче. Але ж, Іяне, він твій брат!

— І мені за це соромно.

Я знову відштовхнулася від нього. Цього разу він не перешкоджав. Швидше за все, через стогін, що зірвався з моїх уст, коли я поворушила ушкодженою ногою.

— З тобою все гаразд?

— Гадаю, що так. Слід розшукати Дока, але я не впевнена, чи здатна дійти сама. Я… я вдарилася ногою, коли падала.

В Іяновому горлі забулькотіло злісне гарчання.

— Котра нога? Дай гляну.

Я спробувала випростати поранену ногу — праву — і знову застогнала. Іянові руки обмацували мені кісточку, перевіряючи суглоби і зв’язки, а тоді обережно повернули ступню.

— Вище. Ось тут, — я потягнула його долоню до внутрішнього боку стегна, трохи вище коліна. Щойно Іян натиснув на забите місце, як я знову застогнала. — Не думаю, що нога поламана абощо. Просто сильно забилася.

— Щонайменше забій м’яких тканин, — пробурмотів він. — І як це трапилося?

— Напевно… приземлилася на камінь, коли падала.

Іян зітхнув.

— Гаразд… Зараз доправимо тебе до Дока.

— Кайлу Док потрібен більше, ніж мені.

— В будь-якому разі треба знайти Дока або покликати когось на допомогу. Кайла мені не донести — а от тебе запросто. Ой… зажди.

Він нагло розвернувся і пірнув назад у печеру з річками. Я вирішила з ним не сперечатися. Мені хотілося побачити Волтера, перш ніж… Док пообіцяв мене дочекатися. Коли закінчиться дія першої дози знеболювального? В голові паморочилося. Скільки всього навалилося на мене, я так утомилася! Адреналін вимився з організму, і я почувалася цілковито спустошеною.

Іян повернувся з рушницею. Я насупилася, адже це нагадало мені, що зовсім недавно я сама цього хотіла. Мені стало соромно за себе.

— Ходімо.

Не замислюючись, він віддав рушницю мені. Вона лягла мені в долоні, але я так і не змогла змусити себе стиснути пальці. Оце мені покарання — носити рушницю.

Іян реготнув.

— І як тебе можна боятися?.. — пробурмотів він сам до себе.

Він легко підхопив мене на руки й рушив, ще я не встигла вмоститися зручніше. Найуразливішими місцями — потилицею та внутрішнім боком стегна — я намагалася не притулятися до Іяна надто сильно.

— А чому ти вся мокра? — запитав він. Ми проходили під невеличким отвором у стелі, і я помітила, як бліді губи Іяна розтягнулися в сумній посмішці.

— Не знаю, — пролепетала я. — Може, через пару?

Ми знову зайшли в темряву.

— Ти черевичок загубила.

— Ой.

Ми пірнули в іще один стовп світла, й очі Іяна засвітилися сапфірами. Тепер його погляд був серйозний — він уважно вивчав моє обличчя.

— Я… дуже радий, що ти не постраждала, Вандо. Тобто постраждала не надто сильно.

Я не відповіла. Боялася, що він використає мої слова проти Кайла.

Проминувши велику печеру, ми одразу наскочили на Джеба. В його очах спалахнув вогник цікавості, щойно він побачив мене на руках Іяна — моє обличчя кривавилося, на розтулених долонях спочивала рушниця.

— Виходить, ти мав рацію… — здогадався Джеб. Світла в печері було досить, аби розгледіти: Джеба з’їдає цікавість, але в голосі його прозвучали сталеві нотки. Підборіддя під лапатою бородою напружилося. — Я не чув пострілу. Кайл?

— Він непритомний, — випалила я. — Треба попередити всіх — дно в купальні частково обвалилося. Важко сказати, наскільки це небезпечно. Намагаючись виборсатися, Кайл сильно вдарився головою. Йому потрібен Док.

Брова Джеба поповзла так високо вгору, що мало не сягнула вицвілої бандани на чолі.

— Ось така історія, — мовив Іян, навіть не намагаючись приховати сумніви. — І Ванда наполегливо її притримується.

Джеб засміявся.

— Дай-но мені оце, — мовив він до мене.

Я охоче позбулася рушниці. Побачивши вираз мого обличчя, він знову засміявся.

— Я покличу Енді та Брандта, нехай допоможуть забрати Кайла. Ми підемо слідом.

— Не спускайте його з ока, коли він отямиться, — сказав Іян жорстко.

— Це ми можемо.

Джеб вирушив на пошуки допомоги. Іян поквапився зі мною до лікарні.

— Кайл, либонь, серйозно постраждав… Джебу слід приспішити.

— Кайлова голова міцніша за каміння в печерах.

Довгий тунель видався довшим, ніж зазвичай. А що як усі мої зусилля марні й Кайл помре? А може, він отямився і знову шукає мене? А Волтер? Досі спить чи вже… відійшов? Відмовилася шукачка від полювання чи повернеться, щойно займеться світанок?

«Цікаво, а Джаред ще з Доком? — додала Мелані від себе. — Розізлиться, коли побачить тебе? А мене впізнає?»

Коли ми дісталися освітленої сонцем південної печери, Док і Джаред, здалося, за цей час і не ворухнулися. Вони стояли поряд, спершись на саморобний стіл. У печері було тихо. Ніхто не розмовляв — вони мовчки спостерігали за сном Волтера.

Коли Іян вніс мене у яскраво освітлену печеру і поклав на сусіднє ліжко біля Волтера, вони здригнулися й витріщилися на нас. Іян обережно випростав мою праву ногу.

Волтер похропував. Хвилювання відступило.

— Що таке? — запитав Док сердито. Він одразу ж схилився наді мною, витираючи з шиї кров.

На обличчі Джареда застиг подив. Проте він тримав себе в руках, щоб не зрадити своїх почуттів.

— Кайл, — відповів Іян.

— Дно… — водночас випалила я.

Док розгублено переводив погляд із мене на Іяна.

Іян зітхнув і закотив очі. Думками десь далеко, він легко поклав мені руку на чоло.

— Біля першої ущелини над рікою обвалилося дно печери. Кайл упав і розбив голову об камінь. Ванда врятувала його нікчемне життя. Каже, теж упала, коли дно просіло, — Іян багатозначно подивився на Дока. — Щось, — додав він іронічно, — добряче відгамселило її по потилиці,— почав він називати всі мої травми, — з носа цебенить кров, але гадаю, він не зламаний; тут ушкоджено м’яз, — він торкнувся пораненої ноги, — коліна обдерті, обличчя так само, хоча тут, може, і я постарався, коли намагався витягнути Кайла. А не варто було… — останні слова Іян пробурмотів собі під ніс.

— Ще щось? — запитав Док. Саме в цю мить його пальці, які обережно обмацували мій бік, натиснули на те місце, куди зацідив мені Кайла. Я хапнула ротом повітря.

Док задер мені сорочку, і я почула, як Іян із Джаредом від побаченого воднораз засичали.

— Зараз я вгадаю, — мовив Іян крижаним тоном. — На камінь упала?

— Вгадав, — підтвердила я, затамувавши подих. Док досі оглядав мій бік, і я ледве стримувала скигління.

— Можливо, зламане ребро, я не впевнений, — зронив Док. — От якби було знеболювальне…

— Доку, та не хвилюйтеся, — засапано мовила я. — Зі мною все гаразд. Як Волтер? Не прокидався?

— Ні, перша доза приспала його надовго, — мовив Док, узяв мене за руку й почав згинати її то в зап’ясті, то в лікті.

— Зі мною все гаразд.

М’який погляд його добрих очей зустрівся з моїм.

— Скоро буде гаразд. Коли добряче відпочинеш. Я нагляну за тобою. А тепер поверни-но голову.

Я зробила, як він звелів, і миттю скривилася: Док оглядав рану.

— Не тут, — пробурмотів Іян.

Докового обличчя я не бачила, але Джаред кинув на Іяна різкий погляд.

— Кайла принесли. Цих двох в одній палаті я не лишу.

Док кивнув.

— Мудре рішення.

— Піду приготую місце для Ванди. Кайла потримайте тут, поки… поки не вирішимо, що з ним робити.

Я була розтулила рота, але Іян притиснув пальці мені до вуст.

— Гаразд, — мовив Док. — Коли хочете, я прив’яжу його.

— Якщо доведеться. Ванду можна ворушити? — Іян стривожено зиркнув у бік коридору.

Док завагався.

— Ні,— прошепотіла я, хоча пальці Іяна досі лежали на моїх вустах. — Волтер. Я маю зостатися тут — заради Волтера.

— Вандо, сьогодні ти вже врятувала всі життя, які тільки можна, — мовив Іян — голос його був ніжний і сумний.

— Я хочу… хочу з ним попрощатися.

Іян кивнув, а тоді подивився на Джареда.

— Тобі можна довіряти?

Обличчя Джареда спалахнуло від гніву. Іян підніс руку:

— Не хочу залишати Ванду без захисту, поки шукатиму для неї безпечне місце, — мовив він. — Звідки мені знати — може, Кайл уже отямився. Якщо Джеб пристрелить його, Ванда засмутиться. Тож ви з Доком ліпше підготуйтеся до несподіванок. Не знаю, чи впорається Док сам, та й Джебу надокучати не хочу.

Джаред зронив крізь зціплені зуби:

— Док буде не сам.

Іян вагався.

— За останні кілька днів Ванда пройшла крізь пекло. Не забувай.

Джаред кивнув, не розтискуючи зубів.

— Я ж буду тут, — нагадав Док Іяну.

— Гаразд, — Іян нахилився до мене, і його ясні очі зустрілися з моїми. — Я скоро повернусь. Не бійся.

— А я й не боюся.

Він нахилився й торкнувся вустами мого чола.

Мабуть, нікого це не здивувало більше, ніж мене, хоча мені почулося, що Джаред аж охнув. Я ж від подиву роззявила рота, а Іян тим часом розвернувся і вибіг із печери.

Док втягнув повітря крізь зціплені зуби — наче свиснув навпаки.

— Що ж, — зронив він.

Двоє чоловіків довго витріщалися на мене. Але я страшенно втомилася, і мені було байдуже, що вони подумали.

— Доку… — почав був Джаред тривожним голосом, але галас у коридорі перебив його.

В отвір протиснулося п’ятеро чоловіків. Попереду Джеб із Кайловою лівою ногою в руках. Праву ногу ніс Вез, Енді й Аарон тримали тулуб. Голова Кайла звисала з плеча Енді.

— Чорт, ну й важкий він, — пихтів Джеб.

Джаред і Док водночас кинулися на допомогу. Кілька хвилин сварок і стогонів — і Кайла зрештою вклали на ліжко за кілька футів од мене.

— Вандо, скільки часу він без тями? — запитав Док. Він підняв Кайлові повіки, щоб сонце освітило зіниці.

— Ну… — я гарячково міркувала. — Поки я була тут, ще хвилин десять Іян ніс мене сюди, і ще п’ять хвилин перед тим…

— Тобто щонайменше двадцять хвилин?

— Так, приблизно.

Поки ми консультувалися, Джеб уже поставив власний діагноз. Ніхто не помітив, як він підійшов до узголів’я Кайлового ліжка.

Ніхто не помітив — поки він не вилив пляшку води прямісінько Кайлові на обличчя.

— Джебе! — сварливо вигукнув Док, відкидаючи Джебову руку.

Але Кайл поплювався, кліпнув і застогнав.

— Що трапилося? Куди поділася ця істота? — він поворушився, щоб роззирнутися. — Підлога… рухається…

Від самого його голосу я вчепилася в краї ліжка — тілом прокотила хвиля паніки. Нога заболіла. Може, якось дошкандибаю до виходу? Якщо повільно…

— Все гаразд, — зронив хтось. Вірніше, не хтось. Цей голос я упізнаю серед усіх.

Джаред став між моїм ліжком і Кайловим, спиною до мене, опустивши очі до здорованя. Кайл вертів головою і стогнав.

— Ти в безпеці,— мовив Джаред тихо. На мене він і не глянув. — Не бійся.

Я глибоко вдихнула.

Мелані хотіла його торкнутися. Джаредова рука лежала на краю мого ліжка — так близько від мене!

«Будь ласка, не треба, — сказала я Мелані.— Обличчя і без того пече!»

«Він не вдарить тебе».

«Це ти так думаєш. А я не ризикуватиму».

Мелані зітхнула; вона так і тягнулася до Джареда. Було б набагато легше стримуватися, якби я й сама не тягнулася до нього.

«Дай йому час, — переконувала я. — Нехай звикне до нас. Зажди, поки він нарешті повірить».

Вона знову зітхнула.

— Ох, чорт! — заричав Кайл. Мій погляд метнувся до нього. З-під ліктя Джареда в мене втупилися ясні очі.— Таки не впала! — розлютився Кайл.

Розділ 34

Похорон

Джаред гойднувся вперед — геть від мене. Кулак його смачно врізався Кайлові в щелепу.

Кайл тільки закотив очі, рот його розтулився.

На кілька секунд у печері запанувала цілковита тиша.

— Гм, — мовив Док рівним голосом, — з медичної точки зору це було не зовсім доречно.

— Зате мені стало легше, — похмуро відповів Джаред.

Док ледь помітно усміхнувся:

— Що ж, гадаю, ще кілька хвилин непритомності не завдадуть йому непоправної шкоди.

Док знову зазирнув Кайлові в зіниці, поміряв пульс…

— Що трапилося? — запитав мене Вез пошепки.

— Кайл намагався вбити цю істоту, — відповів Джаред, не встигла я й рота розтулити. — Невже хтось здивований?

— Він не хотів… — пробурмотіла я.

Вез поглянув на Джареда.

— Здається, альтруїзм дається їй значно краще, ніж брехня, — зауважив Джаред.

— Ти навмисне намагаєшся мене розізлити? — не витримала я. Терпець мені урвався. Скільки вже я не спала? Гірше за ногу боліла тільки голова. При кожному подиху кололо в боці. Вперше в житті я з подивом усвідомила, що злюся, злюся по-справжньому. — Якщо так, то вітаю — тобі вдалося!

Джаред і Вез вражено витріщилися на мене. Певна, якби я могла бачити обличчя інших, то, мабуть, прочитала б на них такий самий вираз. Ну, може, не в Джеба: він непроникний, як гравець у покер.

— Я — жінка, — ображено мовила я, — і мені діє на нерви, коли мене називають «істотою».

Джаред здивовано кліпнув, а тоді його обличчя знов застигло.

— З якого дива? Бо ти в тілі жінки?

Вез послав Джареду палючий погляд.

— Бо я сама — жінка, — прошипіла я.

— Хто так вирішив?

— Ви, люди, так вирішили. Серед душ саме такі, як я, дають життя потомству. Хіба це не робить мене жінкою?

Така зухвала заява заскочила його зненацька. Я майже пишалася собою.

«Давно пора, — зловтішалася Мелані.— Він неправий і поводиться, як справжня свиня».

«Дякую».

«Ми, дівчата, маємо підтримувати одна одну».

— Про це ти нам ніколи не розповідала, — пробурмотів Вез, поки Джаред шукав, що б таке заперечити. — Як ви розмножуєтеся?

І тут оливкове обличчя Веза потемніло, так ніби він тільки-но усвідомив, що вимовив ці слова вголос.

— Ой… не відповідай, якщо… якщо я запитав щось непристойне.

Я розреготалася. Мій настрій гойдався, як маятник. Зараз на мене напав дурносміх, як це назвала Мелані.

— Ні… тут немає нічого… непристойного. На відміну від вас, у нас усе значно… простіше, — я знову засміялася й залилася густим рум’янцем — пригадалося, як складно це в людей.

«Не забивай голову дурницями».

«Я цього в тебе нахапалася», — нагадала я їй.

— Отже?.. — запитав Вез.

Я зітхнула.

— Тільки дехто з душ належить до… матерів. Ще не матерів навіть. Так нас називають, але це тільки означає, що в нас є потенціал… — згадавши про це, я знову посерйознішала. Матері в живих не лишаються — є тільки спомини про них.

— І в тебе є потенціалі — запитав Джаред.

Я знала, що зараз уважно слухають усі. Навіть Док відірвав вухо від Кайлових грудей.

Я не відповіла на запитання.

— Ми… чимось схожі на ваших бджіл чи мурашок. У нас багато-багато безстатевих членів родини — і одна матка…

— Матка? — перепитав Вез, витріщившись на мене.

— Не зовсім у тому сенсі. Просто на кожні п’ять-десять тисяч душ народжується одна матір. Іноді ще рідше. Чітких правил не існує.

— А скільки трутнів? — поцікавився Вез.

— Та ні, трутнів серед нас немає. Кажу ж вам, усе набагато простіше.

Всі чекали на подальші пояснення. Я ковтнула. Не варто було піднімати цю тему. Мені більше не хотілося про це говорити. Ну то й що — хай Джаред і далі називає мене «істотою»…

Всі досі чекали. Я насупилася, а тоді заговорила:

— Матері… діляться. Кожна… клітина, якщо так можна сказати, адже наша будова відрізняється від вашої, стає новою душею. Кожна нова душа несе в собі частинку материнської пам’яті — частинка матері залишається жити.

— Скільки у матері клітин? — запитав Док зацікавлено. — Скільки народжується нових душ?

Я знизала плечима.

— Приблизно мільйон.

Очі слухачів розширилися від страху. Коли Вез відсунувся від мене, я постаралася притлумити образу.

Док тихенько присвиснув. Він єдиний досі зацікавлено чекав на продовження. На обличчях Аарона й Енді майнула тривога. Вони ще в житті не були на моїх уроках. Навіть ніколи не чули, щоб я так багато балакала.

— Коли це стається? Що виступає каталізатором? — запитав Док.

— Це вибір. Добровільний вибір, — пояснила я. — Це єдиний раз, коли ми свідомо обираємо смерть. Заради нового покоління.

— І ти можеш зробити вибір просто зараз — поділитися на клітини і все?

— Не все, але приблизно так.

— Це складно?

— Складно прийняти рішення. А сам процес… болісний.

— Болісний?

Чого це він так сильно здивувався? Хіба в людей це не болісно?

«Чоловіки!» — пирхнула Мелані.

— Нестерпний, — мовила я. — Ми всі пам’ятаємо, щó відчували наші матері.

Док заворожено чухав підборіддя.

— Цікаво, яким шляхом проходила еволюція… яка створила суспільство-вулик із матками-самогубцями… — думки його були далеко.

— Це альтруїзм, — пробурмотів Вез.

— Гм, — мовив Док. — Саме так.

Я заплющила очі, шкодуючи, що так багато розпатякала. У голові паморочилося. Від утоми чи від рани на голові?

— Ох, — спам’ятався Док. — Ти спала ще менше, ніж я, правда ж, Вандо? Час тобі відпочити.

— Я в нормі,— пробурмотіла я, але очей не розплющила.

— Чудово, — стиха буркнув хтось. — У нас тут оселилася матка-інопланетянка… Яка щомиті може луснути й розсипатися на мільйон нових блощиць.

— Ш-ш-ш.

— Вони вам не нашкодять, — відповіла я невідомо кому, не розплющуючи очей. — Без тіл-носіїв вони швидко загинуть, — я здригнулася, помисливши немислиме горе. Мільйон крихітних безпомічних душ, маленьких срібних немовлят марніють…

Ніхто не відповів, але полегшення відчувалося фізично.

Я була така втомлена, що навіть не зважала на те, що Кайл лежить усього за якихось три фути від мене. Не зважала на двох чоловіків, які одразу б стали на його бік, якби він отямився. Не зважала ні на що — просто хотіла спати.

Звісно, саме в ту мить і прокинувся Волтер.

— Ох, — ледь чутно застогнав він. — Гледді?

Відлунням застогнавши, я перекотилася до нього. Від болю в нозі я аж здригнулася, але без цього дотягнутися б не змогла. Нарешті я стиснула його долоню.

— Я тут, — прошепотіла я.

— Ах! — Волтер полегшено зітхнув.

Чоловіки запротестували, і Док шикнув на них.

— Щоб допомогти Волтеру терпіти біль, Ванда відмовилася від сну та спокою. Всі її руки в синцях — так міцно він за неї чіпляється. А ви що для нього зробили?

Волтер знову застогнав: низький гортанний звук швидко переріс у скиглення.

Док здригнувся.

— Аароне, Енді, Везе… будь ласка… е-е-е… знайдіть Шерон і пришліть її сюди.

— Всі разом?

— Забирайтеся звідси, — переклав Джеб.

У відповідь почулося човгання підошов.

— Вандо, — прошепотів Док мені на вухо. — Йому боляче. Я не можу дозволити, щоб він мучився і далі.

Я намагалася дихати рівно.

— Буде краще, якщо він мене так і не впізнає. Якщо думатиме, що тут Гледис.

Я розплющила очі.

Джеб схилився над Волтером, який, здавалося, досі спав.

— Прощавай, Волте, — мовив Джеб. — Побачимося на тому світі.

Він відступив на крок.

— Гарний ти був чолов’яга. Ми сумуватимемо за тобою, — пробурмотів Джаред.

Док знову длубався в упаковці морфію. Зашелестів папір.

— Гледді? — схлипував Волт. — Болить.

— Ш-ш-ш. Зараз перестане. Док здолає біль.

— Гледді?

— Так?

— Я кохаю тебе, Гледді. Все життя кохав.

— Знаю, Волтере. Я… я також тебе кохаю. Ти ж знаєш, як я тебе кохаю.

Волтер зітхнув.

Коли Док схилився над ним зі шприцом у руках, я заплющила очі.

— На добраніч, друже, — муркнув Док.

Пальці Волтера розслабилися, розчепірилися. Але я не випустила їх — тепер уже я чіплялася за нього.

Час минав, тишу порушувало тільки моє дихання. Воно було уривчасте — на межі схлипування.

Хтось поплескав мене по плечу.

— Він відійшов, Вандо, — мовив Док хрипко. — Йому вже не болить.

Док вивільнив мою руку й обережно перевернув мене з незручного положення, щоб нога боліла не так сильно. Але біль нікуди не подівся. Уже не боячись потривожити Волтера, я заридала вголос. В боці закололо, і я вхопилася за хворе місце руками.

— Давай, уперед. Ти ж не заспокоїшся, — пробурмотів Джаред роздратовано. Я спробувала розплющити очі, але не змогла.

Раптом щось кольнуло мене в руку. Не пам’ятаю, щоб я поранила руку. Та ще й у такому дивному місці, на згині ліктя…

«Морфій», — прошепотіла Мелані.

Ми уже пливли. Я хотіла злякатися, але марно: мене відносило все далі й далі.

«І навіть ніхто не попрощався», — похмуро подумала я. Від Джареда я цього й не чекала… але Джеб… Док… Іяна не було…

«Ніхто не вмирає,— запевнила мене Мелані.— Ми просто поспимо…»

…Коли я прокинулася, над головою був темний, всіяний зірками купол. Ніч. Як багато зірок! І де це я? Ні чорних стін, ні стелі. Тільки зорі… зорі… зорі…

Легенький вітерець обдував моє обличчя. Пахло… пилом… і ще чимось, чого я ніяк не могла розпізнати. Запах плісняви кудись зник. Не відчувалося й сірки, і було сухо.

— Вандо? — прошепотів хтось і торкнувся моєї здорової щоки.

Очі розшукали Іянове бліде обличчя, яке схилилося наді мною.

Його рука була холодніша за бриз, але повітря було таке сухе, що мені стало приємно. Де я?

— Вандо? Ти прокинулася? Більше чекати не можна.

Він шепотів, тож і я прошепотіла у відповідь:

— Що?

— Вже починається. Я знав, що ти також захочеш бути присутня.

— Ну, як там вона? — почувся голос Джеба.

— Що починається? — запитала я.

— Похорон Волтера.

Я спробувала сісти, але тіло не слухалося. Іянова рука ковзнула до мого чола, не дозволяючи підвестися. Я все одно вертілася, намагаючись роззирнутися…

Ми були не в печерах.

Не в печерах.

Ліворуч, немов мініатюрна гора, височіла купа валунів, поросла низьким чагарником. Праворуч простягалася безмежна, скільки сягало око, пустеля, яка зникала в темряві. Я глянула вперед і зауважила купку людей — просто неба їм було ніяково. Я точно знала, як вони почувалися: вразливими.

Я знову спробувала підвестися. Хотілося наблизитись, побачити все на власні очі. Іянова рука стримала мене.

— Легше, — мовив він. — Навіть не пробуй підводитися.

— Допоможи мені,— благала я.

— Вандо?

До мене долинув голос Джеймі, а тоді я побачила і його самого — короткий чубчик розмаявся на вітрі, поки Джеймі біг до мене.

Пальці пробіглися краєм матраца піді мною. Як я потрапила сюди, невже я спала під зірками?

— Вони не зачекали, — мовив Джеймі до Іяна. — Скоро все закінчиться.

— Допоможіть мені підвестися, — попросила я.

Джеймі простягнув мені руку, але Іян заперечно похитав головою.

— Я сам.

Іян пропхав під мене руки, намагаючись уникати забитих місць. Відірвав мене від землі, й у голові одразу закрутилося, немов я на кораблі, який от-от перекинеться. Я застогнала.

— Що це Док зробив зі мною?

— Дав тобі залишки морфію, щоб ти не відчувала, як він оглядає рани. Все одно тобі слід було виспатися.

Я насупилася.

— Хіба ліки не знадобляться ще комусь?

— Ш-ш-ш, — мовив Іян, і вдалині почулися голоси.

Я повернула голову і знову побачила людей. Вони стояли біля низького темного заглиблення в скелі, видутого вітром під нестійкою на вигляд купою валунів. Ламаною шерегою люди обличчями стояли до цього заглиблення.

Я впізнала голос Труді.

— Волтер бачив у житті тільки білі смуги. Він би роздивився біле і в чорній дірі. Я сумуватиму за цим.

Темна фігура Труді ступила крок уперед — від руху гойднулася її чорна з сивиною коса — й кинула в темряву жменьку піску. Він із ледь чутним шелестом посипався вниз.

А тоді вона повернулася і стала поруч із чоловіком. Але Джефрі вже підійшов до чорного отвору.

— Тепер він зустріне свою Гледис. Там він буде щасливіший, — Джефрі кинув свою жменьку землі.

Іян підніс мене до правого краю шереги, і я роздивилася похмуру печеру. В землі темнів овал, навколо якого півколом стояло все населення печерного містечка.

Тут були всі — всі до одного.

Вперед виступив Кайл.

Я затремтіла, й Іян лагідно пригорнув мене.

Кайл навіть не дивився в наш бік. Я бачила його профіль: праве око запливло і майже не розплющувалося.

— Волтер помер людиною, — мовив Кайл. — Жоден із нас не сміє просити більшого, — з цими словами він кинув у яму жменьку землі.

А тоді приєднався до решти.

Джаред стояв поруч із ним. Він зробив кілька кроків і опинився біля Волтерової могили.

— Волтер був найдобрішою в світі людиною. Жоден із нас не зрівняється з ним, — і Джаред кинув свою жменьку.

Вперед вийшов Джеймі, і Джаред поплескав його по плечу, коли той проходив повз.

— Волтер був сміливий, — мовив Джеймі.— Він не боявся померти, він не боявся жити, а ще… він не боявся вірити… Він завжди вирішував сам, і вирішував правильно, — Джеймі кинув жменьку землі у могилу. Розвернувся й рушив назад, не відводячи від мене погляду.

— Твоя черга, — прошепотів він, порівнявшись зі мною.

Енді з лопатою в руках уже прямував до могили.

— Заждіть, — сказав Джеймі тихо, але в тиші голос його пролунав чітко. — Ванда та Іян іще не попрощалися.

Шерегою прокотилося невдоволене бурчання. У голові в мене все перемішалося.

— Давайте проявимо бодай крихту поваги, — мовив Джеб голосніше, ніж Джеймі. Для мене його слова прозвучали занадто гучно.

Моїм першим пориванням було махнути Енді, щоб він продовжував почате, й попросити Іяна забрати мене геть. Це ж людська жалоба, а не моя.

Але я також була в жалобі. До того ж мені було що сказати.

— Іяне, допоможи мені набрати жменьку піску.

Іян присів навпочіпки, і я згребла дрібні камінчики. Тоді він усадовив мене собі на коліно і теж набрав землі. Він випростався і доправив мене до краю могили.

Я не бачила дна могили. Вона зяяла чорною дірою попід навислою скелею і здавалася бездонною.

Іян заговорив перший:

— У Волтері поєдналося все найкраще і найдобріше, що може бути в людині,— мовив він і сипнув пісок у діру. Минуло кілька секунд, перш ніж я почула, як той зашурхотів об дно.

Іян поглянув на мене.

Зоряна ніч була абсолютно тиха. Навіть вітер стих. Я зашепотіла, певна, що мій шепіт почують усі:

— У вашому серці не було ненависті,— ледь чутно мовила я. — Самим своїм існуванням ви довели, що ми помилялися. Ми не мали жодного права забирати у вас ваш світ, Волтере. Я сподіваюся, що ваші казки правдиві. Сподіваюся, ви відшукаєте свою Гледис.

Камінці посипалися крізь пальці, а я чекала, поки вони з м’яким стукотом не впали на тіло Волтера, поховане в глибокій темній могилі.

Енді взявся до роботи, тільки-но Іян ступив кілька кроків від могили: з гірки світлої порохнявої землі, наваленої за кілька футів від могили, він заходився згрібати лопату по лопаті. Земля падала з глухим стуком, а не шелестом. Від цього звуку я зіщулилася.

Підійшов Аарон, також із лопатою в руках. Іян повільно розвернувся й відніс мене геть, щоб звільнити їм місце. Позаду нас із негучним грюкотом заповнювала могилу земля. Люди почали тихо відступати й перешіптуватися — обговорювали похорон.

Поки Іян ніс мене до матраца — чужорідного тіла на голій землі, я вперше зазирнула йому в очі. Його виснажене обличчя було вимащене світлими смугами пороху. Мені й раніше траплялося бачити його таким… Але тут Іян поклав мене на матрац, і думки мої перескочили на інше. Що мені робити тут, просто неба — спати? Підійшов Док, і вони з Іяном стали наді мною навколішки просто в пилюці.

— Як почуваєшся? — запитав Док.

Я хотіла сісти, але Іян притримав мене за плече.

— Все гаразд. Я думаю, що зможу і ходити…

— Не варто квапитися. Нехай нога відпочине кілька днів, о’кей? — Док припідняв мою ліву повіку й неуважно посвітив тоненьким промінчиком ліхтарика в зіницю. На його обличчі затанцював яскравий відблиск. Док аж здригнувся і на кілька дюймів відсунувся, а от Іянова рука у мене на плечі навіть не сіпнулася. Це мене здивувало.

— Гм. Так ми діагноз не поставимо. Як голова? — запитав Док.

— Трохи паморочиться. Гадаю, це через ліки, які ви мені дали, а не через рану. Мені вони не подобаються — краще б я відчувала біль, правда.

Док скорчив гримасу. Іян також.

— Що? — з натиском запитала я.

— Я збираюся знову наколоти тебе морфієм. Вибач.

— Але… навіщо? — прошепотіла я. — Моя рана не така серйозна. Я не хочу…

— Слід занести тебе в печери, — перебив мене Іян, так ніби не хотів, щоб хтось почув нашу розмову. Позаду, відлунюючи від скель, долинали тихі голоси. — Ми запевняли… що ти не будеш при тямі.

— Зав’яжіть мені очі.

Док витягнув із кишені маленький шприц. Ним уже користувалися: залишилося всього чверть. Я відсахнулася й притиснулася до Іяна. Його рука важко лягла на моє плече.

— Ти знаєш печери занадто добре, — пробурмотів Док. — Ніхто не хоче, щоб ти здогадалася…

— Але куди мені йти? — прошепотіла я несамовито. — Навіть якби я й знала, де вихід? Навіщо мені втікати зараз?

— Якщо людям від цього стане легше… — мовив Іян.

Док узяв мене за зап’ястя, і я не опиралася. Голка вколола шкіру, але я цього не бачила — дивилася на Іяна. В темряві його очі стали чорні як ніч. І суворі, адже в моєму погляді ясно читалося: «зрадник».

— Вибач, — пробурмотів він. Це було останнє, що я почула.

Розділ 35

Випробування

Я застогнала. У голові паморочилося, думки плуталися. Шлунок зводило від нудоти.

— Нарешті,— прошепотів хтось полегшено. Іян. Ну звісно. — Ти голодна?

Я подумала про їжу, і мене мало не вивернуло.

— О, вибач. І ще за одне вибач. Ми змушені були тебе приспати. Коли ми винесли тебе з печер, у декого… стався напад параної.

— Все гаразд, — зітхнула я.

— Хочеш води?

— Ні.

Я розплющила очі, в темряві намагаючись сфокусувати на чомусь погляд. Крізь щілину у стелі виднілися дві зірки. Досі ніч. Чи вже наступна ніч, хто знає?

— Де я? — запитала я. Форма щілин незнайома. Можу присягнути, що ще ніколи не бачила цієї стелі.

— У своїй кімнаті,— відповів Іян.

Я намагалася роздивитися в темряві його обличчя, але розрізняла тільки темні обриси його голови. Пальцями я помацала, на чому лежу, — це справжній матрац. Під головою подушка. Долоня натрапили на руку Іяна, і він стиснув мої пальці, перш ніж я їх відсмикнула.

— Чия це кімната насправді?

— Твоя.

— Іяне…

— Ми жили тут з Кайлом. Зараз Кайл… у лікарняному крилі, поки все не владнається. А я можу переїхати до Веза.

— Я не збираюся відбирати у тебе кімнату. І що означає — поки все не владнається?

— Я ж казав тобі, що буде суд.

— Коли?

— Навіщо це тобі?

— Бо якщо ви це затіяли, я просто зобов’язана виступити. Все пояснити.

— Збрехати.

— Коли? — запитала я знову.

— На світанку. Я тебе туди не понесу.

— Тоді я дійду сама. Знаю, тільки-но голова перестане крутитися, я зможу ходити.

— Ти ж так не вчиниш?

— Вчиню. Буде несправедливо, якщо ви не дасте мені слова.

Іян зітхнув. Відпустив мою руку і поволі звівся на рівні ноги.

Суглоби хруснули. Скільки часу він просидів ось так у темряві, очікуючи мого пробудження?

— Я скоро повернуся. Може, ти й не голодна, а от я вмираю з голоду.

— Довга була нічка.

— Так.

— Як прийде світанок, я не чекатиму тебе тут.

— Не маю жодних сумнівів, — всміхнувся Іян невесело. — Тому я повернуся ще до світанку й допоможу тобі дістатися туди, куди ти так рвешся.

Він відхилив дверцята, що затуляли вхід у печеру, обійшов їх, а тоді відпустив — і вони впали на місце. Я насупилася: нелегко буде повторити його маневр на одній нозі. Залишається сподіватися, що Іян дотримає слова та прийде по мене.

Очікуючи на нього, я втупилася в зірочки, що виднілися на небі, й чекала, поки припинить крутитися в голові. Не подобаються мені людські ліки. Ох! Усе тіло боліло, та ще й голова розколювалася.

Час спливав поволі, але я не заснула. Останні двадцять чотири години я тільки те й робила, що спала. Та й, мабуть, я зголодніла. Треба тільки дочекатися, щоб шлунок втихомирився, і тоді я знатиму це напевно.

Іян, як і обіцяв, прийшов іще до світанку.

— Як тобі? Краще? — запитав він, переступаючи поріг.

— Гадаю, що так. Хоча я ще не ворушила головою.

— Думаєш, це твоя реакція на морфій — чи тіла Мелані?

— Мелані. Вона здебільшого погано переносить будь-яке знеболювальне. Вона переконалася ще років десять тому, коли зламала зап’ястя.

Іян міркував якусь мить, а тоді мовив:

— Якось… дивно. Спілкуватися з двома людьми воднораз.

— Ага, дивно, — погодилась я.

— То ти вже зголодніла?

Я усміхнулася.

— Здається, хлібом пахне. Гадаю, шлунок уже втихомирився.

— На це я й сподівався.

Його тінь лягла поруч зі мною. Іян намацав мою руку, розігнув пальці й уклав у долоню добре знайомий мені шмат круглого балабуха.

— Допоможеш мені підвестися? — попросила я.

Він обережно взяв мене за плечі й підтягнув одним точним рухом, намагаючись мінімізувати біль у боці. На шкірі я відчувала щось чужорідне — щільне та тверде.

— Дякую, — мовила я засапано. У голові паморочилося. Вільною рукою я торкнулася боку. Під сорочкою щось було приліплене до шкіри. — То у мене таки зламані ребра?

— Док не впевнений. Але краще перестрахуватися.

— Він так старається!

— Атож.

— Прикро… що я його спочатку недолюблювала, — визнала я.

Іян розсміявся.

— Ще б пак! Дивно, що ти взагалі добре ставишся бодай до когось із нас.

— Це ти все змінив, — пролепетала я і встромила зуби в твердий хліб. Я автоматично пожувала, ковтнула й відклала хліб, чекаючи, як відреагує шлунок.

— Знаю, не дуже апетитно, — мовив Іян.

Я знизала плечима.

— Просто перевіряю шлунок — чи знову не нудитиме.

— Може, дещо апетитніше…

Я з цікавістю подивилася на нього, але обличчя годі було роздивитися. Я прислухалася — щось хруснуло, потім розірвалося… а тоді я почула запах — і все збагнула.

— Сирні палички! — вигукнула я. — Справді? Для мене?

Щось торкнулося моїх вуст, і я захрумтіла запропонованими ласощами.

— Я так давно мріяла про них, — зітхнула я, жуючи.

Іяна це розсмішило. Він поклав пакетик мені в руку.

Я швидко спорожнила вміст маленького пакетика, а тоді доїла хліб, поки в роті залишався сирний смак. Я ще й не попросила, а Іян уже подав мені пляшку води.

— Дякую. Не тільки за сирні палички. За все.

— Вандо, дуже прошу.

Я зазирнула в його глибокі блакитні очі, намагаючись розгадати цю простеньку фразу, — здавалося, в словах Іяна ховається більше, ніж просто ввічливість. Тільки тоді я усвідомила, що вже можу бачити колір Іянових очей; я швидко підвела погляд на тріщини в стелі. Зірки зникли, небо посіріло. Займався світанок.

— Ти впевнена, що тобі це треба? — Іян простягнув руки, готовий підхопити мене.

Я кивнула.

— Тобі не доведеться нести мене. Нога вже майже не болить.

— Зараз побачимо.

Він допоміг мені звестися на ноги, обхопив однією рукою за талію, а мою руку закинув собі на шию.

— Обережно. Ну як?

Я зробила нетвердий крок. Боляче, але терпіти можна.

— Чудово. Ходімо.

«Гадаю, ти дуже подобаєшся Іяну».

«Дуже?» — заява Мелані заскочила мене зненацька — так виразно вона прозвучала. Останнім часом Мелані прокидалася тільки в присутності Джареда.

«Між іншим, я також тут. Чи йому байдуже?»

«Ну звісно, що ні. Він вірить нам більше за всіх — окрім хіба Джеймі та Джеба».

«Я зовсім не це маю на увазі».

«А що?»

Але вона вже заховалася.

Дорога забрала чимало часу. Аж дивно, як довго ми йшли. Я думала, ми йдемо на майдан чи на кухню — звичні місця зібрань. Натомість ми перетнули східне поле й пішли далі — аж до великої чорної печери, яку Джеб прозвав «гральною». Я не була тут із моєї першої екскурсії. В ніс ударив ядучий сморід сірчаного струмка.

На відміну від більшості тутешніх печер, завширшки гральна печера була набагато більшою, ніж завдовжки. Тьмяні блакитні ліхтарі не стояли на землі, а кріпилися до стелі. Сама ж стеля нависала всього за кілька футів над головою, як у звичайних будинках. А от стіни були задалеко від ліхтарів — і їх годі було роздивитися. Смердючого струмка я не бачила — він дзюрчав і булькав у дальньому кінці печери.

Кайл сидів у яскравому колі світла, обхопивши коліна руками. На його обличчі застигла сувора маска. Коли Іян допоміг мені накульгуючи переступити поріг, Кайл навіть не підвів очей.

З обох боків стояли Док і Джаред, готові щомиті схопити Кайла. Немов… чатові.

Поряд із Джаредом, закинувши рушницю на плече, стояв Джеб. Його невимушена поза свідчила: це тільки поза. Джеймі тримав його за… ні, це радше Джеб схопив Джеймі за зап’ястя. Здається, малому це було не до душі. Але побачивши мене, він усміхнувся й помахав рукою. Тоді глибоко вдихнув і багатозначно подивився на Джеба. Джеб одразу ж відпустив зап’ястя Джеймі.

Шерон стояла біля Дока, поруч із нею — тітка Меґґі.

Іян повів мене до краю ясного кола, в темряву. Тут ми були не самі. Я роздивилася чимало постатей, але не бачила облич.

Дивно: поки ми перетинали печери, Іян із легкістю підтримував мене. А тепер він наче втомився. Рука на талії вже не тримала мене. Довелося шкутильгати самій туди, куди він мене вів. Нарешті Іян всадовив мене на землю і сів поряд.

— Співчуваю! — прошепотів хтось за спиною.

Я озирнулася — то була Труді. Вона підійшла ближче, Джефрі й Гіт зробили те саме.

— Вигляд у тебе жахливий, — мовила вона. — Сильно тобі дісталося?

Я знизала плечима.

— Не дуже.

Виходить, Іян навмисно не тримав мене, щоб продемонструвати всі мої поранення — самим своїм виглядом, без слів, я свідчила проти Кайла. Я насупилася, поглянувши на Іянове невинне обличчя.

Прийшли Вез та Лілі й зайняли місця поруч із невеликою групкою моїх прибічників. За кілька секунд увійшов Брандт, тоді Гайді, Енді й Пейдж. Аарон з’явився останнім.

— Що ж, це всі,— мовив він. — Люсина залишилася з дітьми. Не хоче їх сюди тягнути — вона просила передати, щоб ми починали без неї.

Аарон сів поруч з Енді, і на якусь мить запала тиша.

— Що ж, — голосно заявив Джеб, так щоб усі почули. — Ось моя пропозиція. Відкрите голосування, переможе думка більшості. Однак вам відомо: якщо з більшістю виникнуть проблеми, рішення прийматиму я, бо це…

— «…мій дій», — хором підхопило кілька голосів. Хтось хихикнув, але вчасно схаменувся. Нічого смішного: суд над людиною за спробу вбивства прибульця. Для всіх присутніх цей день буде кошмарний.

— Хто виголосить звинувачення? — запитав Джеб.

Іян почав підводитися.

— Ні! — прошепотіла я, притримуючи його за лікоть.

Він струсив мою руку і випростався.

— Все дуже просто, — почав він. Мені хотілося підскочити й затулити йому рота, але без сторонньої допомоги нічого не виходило. — Брата попереджали. І він пристав на умови Джеба. Ванда — член громади, тому правила і право на захист поширюються на неї так само, як і на всіх. Джеб поставив Кайла перед вибором: хоче жити тут — хай мириться з присутністю Ванди, ні — хай забирається геть. Кайл вирішив залишитися. Він знав тоді, знає і зараз, яке покарання чекає за вбивство у печерах.

— Істота досі жива, — огризнувся Кайл.

— І тільки з цієї причини я не вимагаю для тебе смертної кари, — відповів Іян. — Але тобі тут більше не місце. Ти — вбивця в душі.

Кілька секунд Іян не зводив із брата погляду, а тоді опустився на землю.

— Але його можуть зловити, а ми про це й гадки не матимемо, — запротестував Брандт, зірвавшись на ноги. — І він приведе сюди шукачів. Що нам робити тоді?

Печерою прокотилася хвиля перешіптувань.

Кайл стрілив поглядом у Брандта.

— Живим я не здамся.

— Тоді це все одно, що смертний вирок, — пробурмотів хтось, і водночас Енді мовив:

— А де гарантії?

— Не всі зразу, — застеріг Джеб.

— Досі я якось виживав, — буркнув Кайл сердито.

— Це ризиковано, — пролунало з темряви. Я не розрізняла, хто говорив: усі голоси злилися в приглушене перешіптування.

— А чим завинив Кайл? Нічим, — мовив хтось.

Джеб сердито ступив крок у напрямку голосу:

— Правила встановлюю я.

— Вона — не з нашого племені,— запротестував хтось.

Іян знову почав підводитися.

— Гей! — вибухнув Джаред. Він говорив так голосно, що всі аж підскочили. — Тут судять не Ванду! У когось є конкретні скарги щодо неї — щодо Ванди особисто? Вимагайте іншого суду. Але нам усім відомо, що вона ще нікого тут не скривдила. Натомість урятувала йому життя, — Джаред тицьнув пальцем у Кайла. Кайл здригнувся, як від удару. — За кілька секунд потому, як він намагався скинути її в річку, Ванда ризикнула життям, щоб уберегти його від болісної смерті. Здогадувалася: щойно він упаде вниз, як її життя буде в безпеці. Однак усе одно врятувала його. А тепер я запитую кожного з вас: чи зробили б ви те саме — чи врятували б свого ворога? Кайл намагався вбити її, але чи свідчитиме вона проти нього?

У темній печері я відчула на собі погляди всіх присутніх — Джаред простягнув до мене розтулену долоню.

— Вандо, ти свідчитимеш проти нього?

Я витріщилася на нього широко розплющеними очима: він захищав мене, він говорив до мене, навіть назвав мене на ім’я. Мелані також не могла в це повірити, її роздирали навпіл двоїсті почуття: її сповнювала радість, тому що він так лагідно дивився на нас, а очі його світилися давно забутою добротою… Але він вимовив моє ім’я…

Мені знадобилося кілька секунд, щоб оволодіти голосом.

— Це непорозуміння, — прошепотіла я. — Коли дно печери почало обвалюватися, ми обоє впали. І більш нічого, — я сподівалася, що пошепки буде легше приховати обман, але щойно я замовкла, Іян реготнув. Я штрикнула його ліктем — не допомогло.

Джаред також усміхався.

— Бачите. Щоб захистити його, навіть силкується збрехати.

— З наголосом на «силкується», — додав Іян.

— А хто сказав, що ця істота бреше? Хто це може довести? — сердито втрутилася Меґґі, ступивши крок до Кайла. — Хто може засвідчити: це неправда, бо в її вустах звучить як брехня?

— Маґ…— почав був Джеб.

— Заткайся, Джебе діє,— я ще не закінчила. Не розумію, навіщо ми тут зібралися. Жодна людина не постраждала. Ваша підступна нахлібниця не висуває жодних обвинувачень. Ми просто марнуємо час.

— Підтримую, — додала Шерон голосно і виразно.

Док кинув на неї погляд, сповнений болю.

Труді підскочила на ноги.

— Ми не можемо жити під одним дахом з убивцею — і чекати, поки він таки скоїть убивство!

— Вбивство — поняття суб’єктивне, — прошипіла Меґґі.— Особисто я вважаю, що вбивство — це коли вбивають людину.

Іянова рука міцніше обняла мене за плечі. Тільки відчувши поруч його нерухоме тіло, я усвідомила, що вся тремчу.

— Людина — це також суб’єктивне поняття, Магноліє,— мовив Джеб, обпікаючи її поглядом. — І мені завжди здавалося, що воно включає в себе бодай трошки співчуття, бодай дещицю милосердя.

— Тоді проголосуймо, — мовила Шерон, перш ніж її мати встигла відповісти Джебові.— Підніміть руку, хто вважає, що Кайл повинен залишитися і не підлягає покаранню через… непорозуміння, — вживаючи моє слово, вона зиркнула не на мене, а на Іяна.

Почали здійматися руки. Я дивилася тільки на Джареда — його обличчя насупилося.

Я спробувала піднести руку, та Іян дужче стиснув мене за плечі й роздратовано засопів. Я тримала долоню так високо, як могла. Зрештою, мій голос не вирішальний.

Джеб рахував уголос:

— Десять… П’ятнадцять… Двадцять… Двадцять три. Очевидна більшість.

Я навіть не озирнулася, щоб поглянути, хто як голосував. Достатньо було й того, що в нашому тісному колі всі сиділи, напружено схрестивши руки на грудях; всі очі вичікувально втупилися в Джеба.

Джеймі відійшов від Джеба і протиснувся між Труді та мною. Він обвив мене руками за плечі — трохи нижче, ніж Іян.

— Можливо, ви, душі, не помилялися щодо нас, — мовив Джеймі голосно, щоб усі почули його твердий дзвінкий голос. — І більшість не краща за…

— Цить! — шикнула я на нього.

— О’кей, — мовив Джеб. Ніхто не наважувався порушити тишу. Джеб подивився на Кайла, тоді на мене, а тоді на Джареда. — О’кей, голосування завершено. Цього разу я згоден із рішенням більшості.

— Джебе… — запротестували Джаред та Іян воднораз.

— Мій дім — мої правила… — нагадав їм Джеб. — Ніколи про це не забувайте. А тепер послухай мене, Кайле. І тобі також варто послухати, Магноліє. Хтось іще раз скривдить Ванду — і буде не суд, а похорон, — для підсилення своїх слів Джеб поплескав приклад рушниці.

Я здригнулася.

Магнолія обпекла брата сповненим ненависті поглядом.

Кайл кивнув — він приймав умови.

Джеб оглянув нерівні ряди присутніх, зустрівся поглядом із кожним, за винятком тих кількох, що зібралися навколо мене.

— Оголошую суд закритим, — мовив він. — А тепер пограємо?

Розділ 36

Довіра

Присутні на зборах розслабилися, і півколом пролетіло жваве перешіптування.

Я подивилася на Джеймі — він стиснув вуста і стенув плечима.

— Джеб просто хоче, щоб усе якнайшвидше залагодилося. Останні дні були нелегкі. Похорон Волтера…

Я затремтіла.

Джеб усміхався до Джареда. Якусь мить Джаред опирався, а тоді зітхнув і закотив очі, пристаючи на пропозицію старого дивака. Він розвернувся і швидко вийшов із печери.

— Джаред дістав новий м’яч? — запитав хтось.

— Круто, — вигукнув Вез.

— Грати вони зібралися… — пробурмотіла Труді й похитала головою.

— Якщо це зніме напругу… — відгукнулася Лілі ледь чутно та знизала плечима.

Їхні голоси звучали зовсім тихо, близенько від мене, але до мене долинали й інші, набагато гучніші.

— Легше з м’ячем цього разу, — мовив Аарон до Кайла. Він нахилився і простягнув йому руку.

Кайл ухопився за неї й повільно звівся на ноги. Коли він випростався на повний зріст, ледь не збив головою ліхтар.

— Той останній м’яч був слабкий, — усміхнувся Кайл. — Якийсь бракований.

— Енді — на капітана! — заволав хтось.

— І Лілі,— вигукнув Вез, звівшись на ноги й потягуючись.

— Енді й Лілі.

— Так, Енді й Лілі.

— Беру собі Кайла, — мовив Енді швидко.

— Тоді я беру Іяна, — відбила Лілі.

— Джареда.

— Брандта.

Джеймі випростався й став на пальчики, намагаючись здаватися вищим.

— Пейдж.

— Гайді.

— Аарона.

— Веза.

Тривало формування команд. Джеймі просто засяяв, коли Лілі зарахувала його до себе раніше, ніж розібрали половину дорослих. Навіть Меґґі та Джеб потрапили до команд. Кількість була рівною, поки Джаред не привів Люсину — її двоє хлоп’ят аж стрибали від збудження. В руках Джаред тримав новесенький блискучий футбольний м’яч; він простягнув м’яч, і Ісая, старший із братів, спробував його вибити з руки.

— Вандо? — звернулася до мене Лілі.

Я запечено похитала головою й показала на ногу.

— Ой, вибач.

«Я чудово граю у футбол, — буркнула Мел. — Тобто грала…»

«А я ледве ходжу», — нагадала я.

— Думаю, перший тайм посиджу на лаві запасних, — мовив Іян.

— Ні,— почав скаржитися Вез. — У тій команді Кайл і Джаред. Без тебе нам гаплик.

— Іди пограй, — сказала я. — А я… Я вестиму рахунок.

Іян подивився на мене і твердо стиснув вуста.

— Щось я не в гуморі, щоб грати.

— Без тебе команда не виграє.

Іян пирхнув.

— Давай, Іяне, — заохотив його Джеймі.

— Я хочу подивитися, — мовила я. — Але гра буде… нудною, якщо одна з команд матиме завелику перевагу.

— Вандо, — зітхнув Іян. — Чесно, в житті не бачив такого невмілого брехуна, як ти.

Попри це, Іян підвівся й разом із Везом почав розминатися.

Пейдж установила ворота — чотири ліхтарі.

Я спробувала звестися на ноги — адже опинилася в самому центрі поля. У тьмяному світлі ніхто мене й не помітив. У печері панував піднесений настрій, підсилений очікуванням. Джеб мав рацію. Хай як дивно, та людям справді потрібна розрядка.

Я насилу стала на всі чотири, підтягнула здорову ногу вперед й оперлася на хвору. Як боляче! Спробувала перевалитися на здорову ногу. Та через надмірне навантаження на хвору ногу я не втримала рівноваги.

Дужі руки зловили мене, перш ніж я гепнулася долілиць. Я сумно підвела погляд, щоб подякувати Іянові…

Слова застрягли в горлі, коли я побачила: мене тримають Джаредові руки.

— Можна було просто попросити про допомогу, — мовив він буденно.

— Я… — я прочистила горло. — Треба було. Та я не хотіла…

— Привертати до себе увагу? — в словах Джареда звучала щира цікавість. І жодних звинувачень. Він допоміг мені дошкутильгати до виходу з печери.

Я хитнула головою.

— Я не хотіла… щоб хтось робив щось із ввічливості, проти волі…— то було не зовсім точне пояснення, але Джаред, здається, зрозумів мене.

— Не думаю, що Джеймі чи Іян відмовилися б тобі допомогти.

Я озирнулася на них через плече. В напівтемряві вони навіть не помітили, що я зникла. Вони відбивали м’яч головами і розреготалися, коли той влучив Везу в обличчя.

— Їм весело. Не хотілося їх відривати.

Джаред зазирнув мені в обличчя. Я зрозуміла, що закохано всміхаюся.

— Хлопець тобі справді не байдужий, — мовив він.

— Так.

Джаред кивнув.

— А чоловік?

— Іян… Іян вірить мені. Завжди наглядає за мною. Він такий добрий… як на людину, — «майже як душа», хотіла сказати я. Але тут це не прозвучало б як комплімент.

— Як на людину! — пирхнув Джаред. — Не уявляв, яке важливе це визначення.

Він усадовив мене на поріг, наче на низеньку лавочку, тож сидіти тут було набагато зручніше, ніж на долівці.

— Дякую, — мовила я. — Джеб зробив усе правильно, ти ж знаєш.

— Не можу погодитися, — Джаредів тон був набагато м’якшим, ніж слова.

— А ще дякую за… за все. Не слід було заступатися за мене.

— Всі слова були правдиві.

Я втупилася в землю.

— Це правда, я не хочу нікого тут скривдити. Не навмисне принаймні. Вибач, що завдала тобі болю, коли з’явилася тут. І Джеймі. Мені так шкода!

Він замислено опустився на землю поруч зі мною.

— Щиро кажучи… — він завагався. — Відтоді як ти тут, Джеймі набагато краще. Я уже почав був забувати, як звучить його сміх.

Ми обоє прислухалися до веселого дитячого сміху, який перекривав басовитий регіт дорослих.

— Дякую, що сказав. Саме це мене найбільше… непокоїло. Я тільки й сподівалася, що не завдам нікому непоправної шкоди.

— Як так?

Я збентежено поглянула на Джареда.

— Як так, що ти його любиш? — запитав він із цікавістю, але не наполегливо.

Я прикусила губу.

— Можеш мені сказати. Я… Я не… — він намагався дібрати правильні слова. — Можеш мені сказати, — повторив він.

Я опустила очі й відповіла:

— Частково тому, що його любить Мелані…— (Навіть не глянувши, я відчула, як на згадку про Мелані Джаред здригнувся). — Спогади Мелані про Джеймі — це… це могутня сила. А тоді я познайомилася з ним особисто… — я знизала плечима, — і не могла його не полюбити. Кожна… кожна часточка мого тіла просякнута любов’ю до нього. Раніше я не усвідомлювала, як сильно на мене впливає носій. Може, це особливість людських тіл. А може — Мелані.

— Вона балакає до тебе? — Джаред намагався говорити рівно, але я чула, як він напружився.

— Так.

— Часто?

— Коли хоче. Коли їй цікаво.

— А сьогодні?

— Трохи. Вона… розсердилася на мене.

Він здивовано реготнув.

— Вона розсердилася? Але чому?

— Тому що… — (Цікаво, в печерах за один і той самий злочин осуджують двічі?) — Забудь.

Він розпізнав брехню і здогадався.

— О! Кайл. Вона хотіла, щоб його підсмажили, — Джаред знову розреготався. — Так схоже на неї!

— Іноді вона… жорстока, — погодилась я. І усміхнулася, щоб пом’якшити образу.

Та Джаред зовсім не образився.

— Правда? Наприклад?

— Вона хоче, щоб я боролася. Але я… я не можу. Я не борець.

— Це точно, — він торкнувся пальцем синця на моєму обличчі.— Вибач.

— Пусте. Будь-хто вчинив би так само. Уявляю, як ти почувався…

— Ти б так не…

— Якби була людиною — вчинила б. Крім того, я зовсім не про це… Я про шукачку.

Джаред напружився.

Я знову всміхнулась, і Джаред трохи розслабився.

— Мелані хотіла, щоб я її придушила. Вона цю шукачку ненавидить люто. І я… я її не звинувачую.

— Шукачка досі на тебе полює. Та принаймні їй довелося повернути вертоліт.

Я заплющила очі, стиснула кулаки й кілька секунд старалася дихати рівно.

— Колись я її не боялася, — прошепотіла я. — Не знаю, чому вона так сильно лякає мене зараз. Де вона?

— Не хвилюйся. Вчора вона намотувала кола по шосе. Вона нізащо в світі тебе не знайде.

Я кивнула, змушуючи себе вірити.

— А ти… ти чуєш Мелані зараз? — пробурмотів він.

Я ще не розплющувала очей.

— Я радше… відчуваю її присутність. Вона пильно слухає.

— Про що вона думає? — прошепотів Джаред.

«Ось тобі шанс, — мовила я до Мелані.— Що ти хочеш йому сказати?»

Спершу вона насторожилася — припрошення заскочило її зненацька.

«Чого б це? Чому він нарешті нам повірив?»

Я розплющила очі — Джаред зазирав мені в обличчя, затамувавши подих.

— Вона хоче знати, що сталося — чому ти… змінився… Чому зрештою повірив нам?

Він ненадовго замислився.

— Це… все воднораз. Ти так… людяно ставилася до Волтера. Я ніколи не думав, що ще хтось, окрім Дока, може так співпереживати. Ти врятувала Кайла, хоча більшість людей скинули б його в прірву — просто щоб вижити, я не кажу навіть про зумисне вбивство. А ще з тебе такий кепський брехун… — Джаред засміявся. — Спочатку я шукав ознак якогось хитромудрого плану. Хто знає, можливо, завтра я прокинуся й знову думатиму так…

Ми з Мелані водночас пирхнули.

— А сьогодні, коли на тебе почали нападати… ну, я зірвався. Я ніби подивився на себе збоку — і побачив те, чого в мені не повинно би бути. Я усвідомив, що насправді уже давно тобі повірив, просто опирався. Це жорстоко. Гадаю, я повірив тобі… принаймні трошки… ще тієї першої ночі, коли ти затулила мене від Кайла, — він засміявся, так ніби не вбачав у Кайлові жодної загрози. — От тільки, на відміну від тебе, я вмію брехати. Навіть брехати самому собі.

— Мелані сподівається, що ти не зміниш своєї думки. Цього вона боїться понад усе.

Джаред заплющив очі.

— Мел.

Серце затріпотіло в грудях. Це її радість змусила його битися швидше, не моя. Мабуть, Джаред здогадався, що я його кохаю. Ці запитання про Джеймі… він просто мусив усе збагнути.

— Скажи їй… що цього не трапиться.

— Вона тебе чує.

— Але як?

— Вона чує те, що чую я, і бачить те, що бачу я.

— І відчуває те, що відчуваєш ти?

— Так.

Він наморщив носа. Знову торкнувся моєї щоки — м’яко, з турботою.

— Не уявляєш, як мені прикро!

Моя шкіра спалахнула під його пальцями; це було приємне тепло, але Джаредові слова зігріли ще сильніше. Ну звісно, йому прикро, що він скривдив Мелані. Звісно. Мене це не обходить…

— Ну ж бо, Джареде! Ходімо!

Ми підвели погляди. Джареда гукав Кайл — невимушено, радісно, так ніби не було сьогодні суду, який міг засудити його до страти. Може, Кайл уже наперед знав результат. Або вмів швидко забувати про погане. Здавалося, мене поруч із Джаредом він і не помічає.

На відміну від інших — як я з подивом зауважила.

Джеймі спостерігав за нами із вдоволеною посмішкою на вустах. Мабуть, такий поворот подій тішить його?

«Що ти маєш на увазі?» — спитала Мелані.

«Що він бачить, коли дивиться на нас? Возз’єднання родини?»

«А хіба не так? Певною мірою…»

«З одним небажаним додатком».

«Все одно краще, ніж учора».

«Гадаю…»

«Знаю, — визнала Мелані.— Я рада, що Джаред переконався: я тут… але мені все одно не подобається, коли він тебе торкається».

«А мені подобається — занадто подобається… — (Там, де Джаред діткнувся мене пучками, шкіра аж пашіла). — Вибач».

«Я тебе не звинувачую. Принаймні усвідомлюю, що не повинна б».

«Дякую».

Джеймі був не єдиним, хто спостерігав за нами.

Джебу також було цікаво — в бороді його ховалася ледь помітна усмішка.

Шерон і Меґґі пропалювали нас поглядами. Їхні вирази були настільки схожі, що, незважаючи на молоду шкіру й темне блискуче волосся, Шерон геть не здавалася молодшою за свою сивоголову матір.

Іян хвилювався. Погляд його був тривожний — він був щомиті готовий кинутися мене захищати. Хотів переконатися, що Джаред не засмучує мене. Я усміхнулася йому — мовляв, усе гаразд. Іян не усміхнувся навзаєм, але глибоко зітхнув.

«Не думаю, що він хвилюється через це», — мовила Мел.

— Ти її зараз слухаєш? — Джаред підвівся, але досі не зводив очей із мого обличчя.

Запитання відірвало мене, і я не встигла спитати, що Мелані мала на увазі.

— Так.

— Що вона каже?

— Ми помітили, щó люди подумали про… про різку переміну в твоєму ставленні,— я кивнула у бік Шерон і Меґґі. Вони воднораз відвернулися від мене.

— Міцні горішки, — визнав Джаред.

— Ну, як хочеш, — буркнув Кайл і обернувся до м’яча, який лежав у самісінькому центрі ясного кола. — Ми й без тебе переможемо.

— Вже йду! — Джаред кинув задумливий погляд на мене — на нас — і приєднався до решти.

Рахунок я вела погано. У темряві з того місця, де я сиділа, м’яча майже не було видно. За межами освітленого центру поля було так темно, що я не розрізняла навіть постатей гравців. Я орієнтувалася по реакції Джеймі: коли його команда забивала гол, він переможно кричав, коли ж забивали супротивники — розчаровано стогнав. Стогнав він частіше, аніж кричав.

Грали всі. Меґґі була воротарем у команді Енді, Джеб — у команді Лілі. Вони обоє були на дивно гарні воротарі. Мені було добре видно їхні силуети у світлі ліхтарів, що правили за ворота. І Джеб, і Меґґі рухалися швидко та спритно, немов скинули років по десять. Джеб відважно кидався до м’яча, а Меґґі й без таких крайнощів грала дуже добре. Щоразу як Вез чи Іян били по воротах… бах! — м’яч дивним чином опинявся у неї в руках.

Приблизно за півгодини Труді та Пейдж вийшли з гри й рушили до виходу, схвильовано розмовляючи. Здавалося неймовірним, що ранок почався із суду, але ця разюча переміна мене тішила.

Жінок не було зовсім не довго, і повернулися вони з коробками в руках: принесли шоколадні батончики, та ще й з фруктовою начинкою. Гру призупинили. Джеб оголосив перерву, і всі поквапилися на сніданок.

Солодощі поскладали в центрі поля. Здавалося, на них накинувся цілий натовп.

— Вандо, — виринув із натовпу Джеймі. В руках у нього було повно батончиків, а під пахвою — пляшка води.

— Дякую. Повеселився?

— Ага. Якби ще й ти пограла…

— Наступного разу, — мовила я.

— Ось ти де… — Іян також приніс повні жмені батончиків.

— А я перший, — вигукнув Джеймі.

— Ого! — поряд із Джеймі з’явився Джаред. Він також прихопив забагато батончиків як на одну людину.

Іян і Джаред обмінялися довгим поглядом.

— А де їжа? — здивувався Кайл. Він стояв над порожніми коробками, роззираючись по печері у пошуках злочинця.

— Лови, — гукнув Джаред і почав жбурляти йому батончик по батончику — прицільно як ножі.

Кайл легко зловив солодощі й підбіг до нас, щоб перевірити, чи Джаред чогось бува не приховав.

— Ось, — мовив Іян, простягаючи братові половину батончиків, але навіть не підводячи на нього очей. — А тепер іди.

Кайл не зважав на нього. Вперше за увесь день він поглянув на мене. В темряві його очі здавалися чорними. З виразу обличчя я не могла нічого прочитати.

Я смикнулася — і від болю в ребрах хапнула ротом повітря.

Іян і Джаред стали переді мною плече до плеча, заступивши мене як завіса.

— Ти чув, що тобі сказали, — мовив Джаред.

— Можна мені спершу дещо сказати? — Кайл протиснувся між ними.

Вони не відповіли.

— Я не розкаююся, — мовив Кайл до мене. — Я досі вважаю, що так і мав учинити.

Іян відштовхнув брата. Кайл похитнувся, але знову зробив крок уперед.

— Зажди, я ще не закінчив.

— Ні, закінчив, — втрутився Джаред. Його пальці стиснулися в кулаки, шкіра на кісточках побіліла.

Тепер на нас звернули увагу всі. У печері стало тихо, веселий гамір ущух.

— Ні, я ще не закінчив, — Кайл здійняв руки, наче здається, і знову заговорив до мене. — Я вважаю, що вчинив правильно, але ти врятувала мені життя. Не знаю чому, але ти все-таки це зробила. Отож життя за життя. Я тебе не вб’ю. Сплачу свій борг таким чином.

— Ти повний бовдур, — мовив Іян.

— А хто з нас закохався в гусінь, братику? І хто з нас бовдур?

Іян, стиснувши кулаки, кинувся до Кайла.

— Я тобі скажу чому, — мовила я голосніше, ніж сподівалася. Але результат мене вдовольнив. Іян і Джаред здивовано витріщилися на мене, але припинили бійку.

Я рознервувалася. Довелося прочистити горло.

— Я не дала тобі впасти, тому що… тому що я не така, як ти. Я не кажу, що я не така, як… люди. Адже багато хто з присутніх вчинив би так само. Тут є хороші й добрі люди. Такі як твій брат, і Джеб, і Док… Я хочу сказати, що я не така, як ти.

Кайл дивився на мене якийсь час, а тоді засміявся.

— Отакої! — мовив він, досі сміючись. Розвернувся і з почуттям виконаного обов’язку пішов по воду. — Життя за життя, — кинув він через плече.

Я не була певна, чи варто йому вірити. Зовсім не була певна. З людей неабиякі брехуни.

Розділ 37

Бажання

Певні комбінації могли гарантувати перемогу. Наприклад, якщо Джаред і Кайл грали в одній команді, ця команда вигравала. Якщо Джаред грав з Іяном, тоді вигравала їхня команда. Я почала була думати, що це Джаред — запорука перемоги, поки не побачила, як двоє братів грають в одній команді.

Спочатку відчувалася незначна напруга, принаймні Іян почувався ніяково в одній команді з Кайлом. Але за кілька хвилин біганини у темряві все налагодилося, запрацювала схема — схема, яка існувала ще задовго до моєї появи на планеті Земля.

Кайл із точністю передбачав кожен наступний крок Іяна, і навпаки. Вони розуміли один одного без слів. Навіть тоді, коли Джаред переманив на свій бік усіх найкращих гравців — Брандта, Енді, Веза, Аарона, Лілі та Меґґі у ролі воротаря, — Кайл з Іяном усе одно вийшли переможцями.

— О’кей, о’кей, — мовив Джеб, перехопивши подачу Енді й затиснувши м’яч під пахвою. — Гадаю, і так зрозуміло, хто переміг. Не хочеться псувати вам відпочинок, але робота чекає… та й, по щирості, я геть знесилів.

Хтось упівсили запротестував, хтось застогнав, але здебільшого люди сміялися. Здається, ніхто по-справжньому не зажурився, що веселощі скінчилися. З того, як дехто сів на землю просто там, де стояв, і схилив голову між коліна, намагаючись відсапатися, стало зрозуміло, що не тільки Джеб утомився.

Люди почали розходитися по двоє, по троє. Мені довелося посунутися й звільнити прохід, щоб вони могли пройти, мабуть, прямуючи на кухню. В печері було темно, майже неможливо встановити, котра година, але, здається, час обіду вже проминув. З-поміж збуджених людей я вирізнила Кайла та Іяна й уважно за ними спостерігала.

Коли оголосили кінець гри, Кайл підніс руку, щоб дати Іяну «п’ять», але той пройшов повз, так ніби нічого не помітивши. Тоді Кайл схопив брата за плече й розвернув до себе. Іян струснув Кайлову руку з плеча. Я напружилася: здавалося, от-от почнеться бійка. Кайл замахнувся кулаком, цілячись Іянові в живіт, але той легко ухилився, і я зрозуміла, що Кайл не мав злих намірів. Він засміявся, і його рука потягнулася скуйовдити братову чуприну. Іян відштовхнув руку Кайла — цього разу ледве стримуючи усмішку.

— Чудова гра, братику, — долинули до мене Кайлові слова. — Бачу, не розучився ще.

— Ти бовдур, Кайле! — мовив Іян.

— У тебе розум, у мене краса. Все чесно!

Кайл знову жартома вдарив брата. Але цього разу Іян відбив удар і скрутив руки Кайла за спиною. Тепер він усміхався по-справжньому, а Кайл лаявся і реготав водночас.

Мені це здавалося дуже жорстоким: я зіщулилася, напружено спостерігаючи за ними. Саме тоді в пам’яті спливла картинка зі спогадів Мелані: троє цуценят качаються по траві, дзявкотять і вищиряють зуби, так ніби їхнє найзаповітніше бажання — перегризти горлянку братам.

«Вони просто граються, — підтвердила Мелані.— Братерство глибоко сидить у людському нутрі».

«Так має бути. Так правильно. Якщо Кайл справді не збирається нас убивати, то все буде гаразд».

«Якщо», — повторила Мелані похмуро.

— Зголодніла?

Я підвела погляд, і моє серце тьохнуло. Здається, Джаред досі мені вірить.

Я похитала головою. Мені потрібна була хвилька, щоб підібрати правильні слова.

— Не знаю чому, адже я увесь час просиділа тут і нічого не робила, але я втомилася.

Він простягнув мені руку.

«Тримай себе в руках, — попередила Мелані.— Він просто галантний».

«Гадаєш, я цього не усвідомлюю?»

Я простягнула йому руку, силкуючись стримати дрож.

Джаред обережно допоміг мені звестися на ноги — вірніше, на ногу. Отак я й балансувала на здоровій нозі, міркуючи, що ж робити далі. Він, здається, також не знав, що діяти, проте руки не забрав. Між нами був широкий простір. Я уявила, як стрибатиму крізь печери на одній нозі, й почервоніла. І хоча я не опиралася на Джаредову руку, мої пальці міцно стиснули його долоню.

— Куди тобі?

— Е-е-е… — нахмурилась я. — Здається, біля нор… на складі досі лежить матрац.

Джаред насупився — ідея сподобалася йому ще менше, ніж мені.

Раптом чиясь сильна рука схопила мене за талію.

— Я відведу її, куди треба, — мовив Іян.

На обличчі Джареда була непроникна маска — як завжди, коли він дивився на мене і не хотів, щоб я зрозуміла, про що він думає. Але зараз він дивився на Іяна.

— Ми саме обговорювали куди. Вона втомилася. Можливо, в лікарню?..

Ми з Іяном водночас похитали головами. Після останніх жахливих днів, проведених у лікарні, мені не хотілося повертатися в приміщення, якого я колись так нерозумно боялась. Особливо дивитися на порожнє ліжко Волтера…

— У мене для неї є краща місцина, — мовив Іян. — Ліжка в лікарні тверді, мов камінь, а Ванда вся в синцях.

Джаред досі тримав мене за руку. Чи відчував він, як сильно стиснув мені пальці? Було несила терпіти, але він, здавалося, не усвідомлював цього. А скаржитись я точно не збиралася.

— Може, тобі краще пообідати? — запропонував Джаред Іянові.— Здається, ти зголоднів. А я відведу її, куди ти там хотів…

Іян саркастично гмикнув.

— Я не голодний… Щиро кажучи, Джареде, гадаю, Ванді потрібно щось більше, ніж просто рука. Не знаю… чи ти… здатен їй це дати. Розумієш…

Іян не договорив, нахилився й швидко підхопив мене на руки. Я охнула, коли він ненавмисне зачепив мій бік. Але Джаред не відпускав моєї долоні. У мене вже й пальці почервоніли.

— …на сьогодні з неї досить. А ти йди собі на кухню.

Вони довго дивилися один на одного, а мої пальці вже були бордові.

— Я здатен її донести, — нарешті мовив Джаред тихо.

— Ти впевнений? — виклично зронив Іян. Він витягнув руки зі мною.

Пропонував.

Джаред подивився мені в очі, зітхнув і відпустив мою руку.

«Як боляче!» — вигукнула Мелані. І говорила вона про пекучий біль у грудях, а не про онімілі пальці.

«Вибач. Нічого не можу з собою вдіяти».

«Він не твій».

«Так, знаю».

«Ой».

«Вибач».

— Я піду з вами, — мовив Джаред, коли Іян рушив до виходу з переможною посмішкою на вустах. — Є розмова.

— Як знаєш.

Поки ми простували темним тунелем, Джаред мовчав. Він рухався так тихо, що я не була впевнена, чи він досі йде. Тільки біля освітленого кукурудзяного поля він випірнув поруч.

Він не зронив і слова, поки ми не зайшли в печеру й не залишилися наодинці.

— Як гадаєш, можна довіряти Кайлу? — запитав Джаред.

Іян пирхнув.

— Він завжди вихваляється, що вміє дотримати слова. Зазвичай я схильний йому вірити. Але в нашій ситуації… Я не випущу Ванду з поля зору.

— Добре.

— Все буде гаразд, Іяне, — мовила я. — Я не боюся.

— А тобі нічого боятися. Обіцяю — більше ніхто й ніколи пальцем тебе не торкнеться. Тут ти в безпеці.

Було важко відвести погляд від його очей, коли вони ось так палахкотіли. Важко сумніватися в його словах.

— Так, — погодився Джаред, — у безпеці.

Він ступав позаду, і з-за Іянового плеча я добре роздивилася його обличчя.

— Дякую, — прошепотіла я.

Більше ніхто не порушив мовчанки, поки ми не опинилися біля входу в печеру, затуленого червоно-сірими дверцятами.

— Не відчиниш? — мовив Іян Джареду, кивнувши на двері.

Джаред не поворухнувся. На його обличчі знову з’явився непроникний вираз.

— Твоя кімната? Нічого не скажеш, гарну місцину ти вибрав, — мовив Джаред скептично.

— Тепер тут буде кімната Ванди.

Я прикусила губу. Хотіла-бо сказати Іянові, що це не може бути моя кімната, але не встигла: Джаред засипав його запитаннями.

— Де спатиме Кайл?

— Поки що він поживе з Везом.

— А ти?

— Ще не знаю.

Вони витріщилися один на одного оцінювальними поглядами.

— Іяне, це… — почала була я.

— Ой, — перебив він, так ніби щось згадавши… так ніби тільки-но згадав, що тримає мене на руках. — Ти втомилася, правда? Джареде, може, відчиниш двері, будь ласка?

Не мовивши й слова, Джаред щосили смикнув червоні дверцята, й вони вдарилися об сірі.

Крізь щілини в стелі лилося полуденне сонце, і я вперше роздивилася Іянову кімнату. Не така світла й висока, як кімната Джеймі та Джареда, зате пропорційніша. Округла — майже така сама, як моя нора, тільки вдесятеро більша. На долівці лежали два однакові матраци, між ними лишався вузький прохід. Біля стіни стояла невисока дерев’яна шафа; ліворуч на ній виднілася купка одягу, дві книжки й колода гральних карт. Праворуч було порожньо, але судячи зі слідів на поросі, нещодавно там щось таки стояло.

Іян обережно опустив мене на матрац, дбайливо вклав хвору ногу й підбив під головою подушку. Джаред стояв у проході, обличчям до коридору.

— Так добре? — запитав мене Іян.

— Добре.

— У тебе втомлений вигляд.

— Не розумію чому — останнім часом я нічого не робила, тільки спала.

— Твоєму тілу потрібен сон, щоб зцілитися.

Я кивнула. Не варто заперечувати той факт, що повіки злипаються.

— Пізніше я принесу тобі поїсти — ні про що не хвилюйся.

— Дякую. Іяне?

— Так?

— Це твоя кімната, — пробурмотіла я. — І звісно, ти спатимеш тут.

— А ти не проти?

— З якого дива?

— Мабуть, це не така вже й погана ідея. Так я зможу повсякчас за тобою наглядати. Спи.

— Гаразд.

Очі мої вже самі заплющилися. Іян ніжно поплескав мене по руці, а тоді я почула, як він підвівся. За кілька секунд дерев’яні дверцята тихо стукнули об камінь.

«І що це ти робиш?» — з притиском запитала Мелані.

«Що? Що я такс зробила?»

«Вандо, ти… ти зовсім як людина. Ти повинна усвідомлювати, як розтлумачить Іян твоє запрошення».

«Запрошення? — тепер я втямила, куди вона хилить. — Ти неправильно зрозуміла. Це його кімната. Тут два матраци. А вільних приміщень для мене одної немає. Зрозуміло, що доводиться ділити кімнату. Й Іян це усвідомлює».

«Усвідомлює? Вандо, розплющ очі. Він починає… Як мені пояснити тобі так, щоб ти нарешті втямила? Він починає відчувати до тебе те саме… що ти відчуваєш до Джареда. Ну, хіба ти не бачиш?»

Я замовкла.

«Не може бути», — зрештою вичавила я.

— Як гадаєш, те, що сталося сьогодні вранці, вплине на Аарона і Брандта? — тихим голосом запитав за дверима Іян.

— Ти про Кайла?

— Еге ж. Раніше їм… не доводилося нічого робити. Адже Кайл начебто збирався зробити всю чорну роботу за них.

— Я бачу, до чого ти ведеш. Я з ними побалакаю.

— Гадаєш, цього буде достатньо? — запитав Іян.

— Я врятував їм життя. Вони мені заборгували. Якщо я попрошу, вони не відмовлять.

— Поставиш на карту Вандине життя?

Запала мовчанка.

— Ми за нею наглядатимемо, — нарешті мовив Джаред, після чого запала ще довша тиша.

— Йдеш їсти? — запитав Джаред.

— Ні, ще трохи побуду тут… А ти?

Джаред не відповів.

— Що таке? — запитав Іян. — Що ти хотів мені сказати, Джареде?

— Дівчина в твоїй кімнаті…— мовив Джаред повільно.

— Так?

— А тіло належить не їй.

— До чого ти хилиш?

Голос Джареда став твердим як криця.

— Руки не розпускай!

— Ревнуєш? — стиха гигикнув Іян.

— Ревнощі тут ні до чого.

— Справді? — тепер у голосі Іяна бринів сарказм.

— Ванда, так би мовити, спілкується з Мелані. І схоже, останнім часом вони… подружилися. Але рішення все-таки приймає Ванда. Уяви, що ти — Мелані. Як би ти почувався на її місці? Коли б це тебе… полонили? Коли б це ти опинився в пастці, а хтось інший наказував твоєму тілу, що робити? Коли б це ти не міг за себе постояти? Хотів би ти, щоб із твоїми бажаннями — принаймні тими, що точно відомі,— рахувалися? Бодай інші люди?

— Гаразд, гаразд. Візьму до уваги.

— Що значить «візьму до уваги»? — не вгавав Джаред.

— Це значить, що я над цим поміркую.

— Нема тут про що міркувати! — гаркнув Джаред. Я легко уявила його обличчя: судячи з голосу, його зуби міцно зціплені, на скронях напнулися жили. — І тіло, і людина, замкнена всередині, належить мені.

— Ти впевнений, що Мелані досі відчуває…

— Мелані завжди буде належати мені. А я завжди належатиму їй.

«Завжди».

Раптом нас із Мелані охопили зовсім протилежні почуття. Вона мало не літала від щастя. А я… ні.

Ми нетерпляче вичікували на продовження розмови.

— А якби з тобою сталося так, — прошепотів Іян, — що тебе запхали в людське тіло, відіслали на чужу планету, але виявилося, що серед своїх ти почуваєшся чужим? Ти така добра… особистість, що хочеш урятувати людину, життя якої забрав, і мало не гинеш, намагаючись повернути її в родину. І зрештою ти опиняєшся серед ворогів, які ненавидять тебе, намагаються завдати тобі болю, вбити, і це повторяється знову і знову… — голос його здригнувся. — І незважаючи на все це, ти цих людей рятуєш і лікуєш. Невже ти не заслуговуєш на життя? Невже не заробив хоча б це право?

Джаред не відповів. У мене на очах виступили сльози. Невже Іян так високо мене цінує? Невже він думає, що я й справді заслужила тут на життя?

— Ти мене розумієш? — тиснув Іян.

— Я… мені потрібно все обміркувати.

— Поміркуй.

— Але все-таки…

Іян голосно зітхнув, перебиваючи його.

— Не напружуйся. Ванда не зовсім людина, незважаючи на людське тіло. Вона трохи інакше реагує на… фізичний контакт, ніж люди.

Тепер сміявся Джаред.

— Це твоя теорія?

— Що тут смішного?

— Вона реагує на фізичний контакт, ще й як, — мовив Джаред і вмить посерйознішав. — У цьому вона людина. Принаймні її тіло.

Моє обличчя палало.

Іян мовчав.

— Ревнуєш, О’Шей?

— Взагалі-то… так. Як не дивно, — в голосі Іяна відчувалася напруга. — Як ти дізнався?

Джаред вагався.

— Це був… такий собі експеримент.

— Експеримент?

— Він не вдався, вірніше, все пішло не так, як я гадав. Мелані мені зацідила, — Джаред ледь чутно засміявся, і я уявила, як у куточках його очей з’явилися зморщечки.

— Мелані… зацідила… тобі?

— Це була точно не Ванда. Треба було бачити її обличчя… Що таке? Гей, Іяне, заспокойся!

— Чи замислився ти бодай на секунду, як їй було в ту мить? — прошипів Іян.

— Мел?

— Ні, йолопе, Ванді!

— Ванді? — перепитав Джаред, цілком збентежений.

— Забирайся звідси. Сходи поїж. І не підходь до мене хоча б кілька годин.

Іян не дав Джареду можливості відповісти. Натомість різко, хоча й тихо, відчинив дверцята, ковзнув у кімнату й причинив по собі двері.

Він розвернувся, й наші погляди схрестилися. Судячи з виразу його обличчя, для нього стало сюрпризом те, що я не сплю. Він здивувався і засмутився. Вогонь у його очах спалахнув, а тоді згас. Іян міцно стиснув губи.

Аж тут він схилив голову набік і дослухався. Я також нашорошила вуха, але Джаред рухався беззвучно. Іян іще трохи зачекав, а тоді зітхнув і плюхнувся на край свого матраца.

— Здається, ми говорили не надто тихо, — мовив він.

— У печерах звук лунає далеко, — прошепотіла я.

Він кивнув.

— Отже… — мовив він зрештою. — І що ти думаєш?

Розділ 38

Зворушена

— Що я думаю стосовно чого?

— Стосовно… нашої дискусії за дверима, — уточнив Іян.

Що я думала? Я й не знала, що думати.

Якимось дивним чином Іяну вдалося поглянути на ситуацію моїми очима, очима інопланетянки. Він вважав, що я заслуговую на життя.

Але він… ревнував? До Джареда?

Він же знає, хто я. Я всього-на-всього крихітна істота, закорінена в мозок Мелані. Гусінь, як сказав Кайл. Однак навіть Кайл вважає, що Іян у мене закохався. В мене! Це просто неможливо.

А може, він просто хотів знати, що я думаю про Джареда? Що я відчувала під час експерименту? Більше деталей про мою реакцію на фізичний контакт? Я здригнулася.

А може, його цікавлять мої думки про Мелані? Або що думає Мелані з приводу їхньої розмови? Чи згідна я з Джаредом щодо її прав?

Я й не знала, що думати. Про все.

— Я справді не знаю, — мовила я.

Він кивнув.

— Зрозуміло.

— Тому що ти завжди все розумієш.

У відповідь він усміхнувся. Якимось дивним чином його очі водночас були полум’яні та м’які. Особливо беручи до уваги їхній колір, який більше нагадував лід, аніж полум’я. Але зараз вони були теплі.

— Вандо, ти мені дуже подобаєшся.

— Я тільки тепер почала про це здогадуватися. Здається, до мене повільно доходить.

— Для мене це також несподіванка.

Ми обоє обміркували сказане.

Іян міцно стиснув губи.

— Гадаю, ти поки що не знаєш, як реагувати саме на це.

— Ні… тобто так. Я… я просто не знаю…

— Все гаразд. Ти ж не чекала такого повороту. Мабуть, це… дивно.

Я кивнула.

— Так. Не просто дивно. Неможливо.

— Скажи мені одну річ, — мовив Іян за мить.

— Якщо я знаю відповідь.

— Це не важке запитання.

Він не одразу поставив запитання. Натомість потягнувся до мене і взяв мене за руку. Спочатку він тримав її обома долонями, а тоді його пальці повільно ковзнули вгору, від зап’ястя до плеча. Потім так само повільно опустилися вниз. Він дивився не на моє обличчя, а на руку, яка вкривалася сиротами там, де він торкався.

— Тобі приємно чи ні? — запитав він.

«Ні», — відтяла Мелані.

«Але ж не болить», — запротестувала я.

«Він не про це питає. Коли він каже «приємно»… Ох, до тебе говорити — як до дитини!»

«Мені ще й року немає, ти ж знаєш. Чи вже є?» — увага моя відвернулася — я намагалась обчислити дату.

Але увага Мелані не відвернулась.

«Коли Іян каже «приємно», то має на увазі відчуття, як у нас, коли нас торкався Джаред».

Вона показала мені картинку: чарівний каньйон, палючий захід сонця, позаду Мелані стоїть Джаред, їхні руки переплелись. Від цього простого дотику моїм тілом прокотилася хвиля задоволення.

«От про що він говорить».

«А…»

— Вандо?

— Мелані каже, що неприємно, — прошепотіла я.

— А що кажеш ти?

— Я кажу… Я не знаю.

Коли наші погляди зустрілися, в Іянових очах було більше тепла, ніж я очікувала.

— Я не уявляю, як для тебе, мабуть, усе заплутано.

Мені стало спокійніше, що він зрозумів.

— Так. Я заплуталася.

Його рука знову мандрувала по моїй.

— Хочеш, щоб я припинив?

Я вагалася.

— Так, — вирішила я зрештою. — Це… Поки ти так робиш… важко зосередитися. І Мелані… зла на мене. Від цього міркувати ще важче.

«Я не зла на тебе. Скажи йому, щоб ішов геть».

«Іян — мій друг. Я не хочу, щоб він ішов».

Іян відсторонився та схрестив руки на грудях.

— Гадаю, не варто сподіватися на те, що Мелані залишить нас наодинці бодай на хвилину?

— Не варто, — засміялась я.

Іян схилив голову набік і замислився.

— Мелані Страйдер! — покликав він.

Ми з нею обидві аж здригнулися.

Іян провадив:

— Я б хотів поговорити з Бандою приватно, якщо ти не заперечуєш. Чи існує якийсь спосіб це зробити?

«Що-за нечуване зухвальство! Скажи йому в біса ні! Мені не подобається цей чоловік».

Я поморщилася.

— Що вона сказала?

— Вона сказала ні,— вимовила я якомога лагідніше. — І що ти… їй не подобаєшся.

Іян весело засміявся.

— Я поважаю її точку зору. Я поважаю її. І розумію. Але спроба була того варта, — він зітхнув. — Публіка нам ні до чого.

«Про що це він?» — прогарчала Мелані.

Я скривилася. Не люблю, коли вона сердиться. Наскільки вона лютіша за мене!

«Звикай».

Іян поклав руку мені на щоку.

— Я дам тобі час подумати, о’кей? Прояснити свої почуття.

Я спробувала об’єктивно оцінити його руку. Вона ніжно гладила мою щоку. Це було… приємно. Звісно, не так, як тоді, коли мене торкався Джаред, але з обіймами Джеймі також не зрівняти. Якось по-іншому.

— Мабуть, тобі доведеться чекати довго. Знаєш, усе це якось дивно, — мовила я.

— Знаю, — усміхнувся Іян.

Саме тоді я зрозуміла, що хочу йому подобатися. Хоча досі не могла вирішити щодо іншого — його долоні на моєму обличчі, пальців на руці. Однак мені хотілося подобатися йому, хотілося, щоб він думав про мене тільки хороше. Тому я не наважувалася сказати правду.

— Знаєш, мені здається, що справа не в мені,— прошепотіла я. — Це все через тіло Мелані… Вона симпатична, правда ж?

— Так, — кивнув він. — Мелані — дуже симпатична дівчина. Я б навіть сказав — уродлива, — його рука потягнулася до забитої щоки, пальці ніжно погладили шерехату шкіру. — Навіть незважаючи на те, щó я зробив з її обличчям.

За інших обставин я б одразу заперечила, нагадала би, що він тут ні до чого. Але я була така спантеличена, що голова йшла обертом, і я не могла зліпити докупи й двох слів.

Чому мене повинно хвилювати те, що він вважає Мелані вродливою?

«І я так кажу», — мовила Мелані. Очевидячки, не тільки я не могла прояснити власні почуття.

Іян забрав волосся з мого чола і ніжно його погладив.

— Та хай яка вродлива Мелані, вона мені байдужа. Я нічого не відчуваю… до неї.

Від таких слів мені стало легше. І це ще дужче все ускладнювало.

— Іяне, ти не… Ніхто тут не сприймає нас нарізно, як слід було б. Ні ти, ні Джеймі, ні Джеб, — правда полилася сама собою — я не очікувала від себе такої палкості.— Ти не можеш нічого до мене відчувати. Якби ти тримав мене — справжню мене — в руці, тобі би стало бридко. Ти б кинув мене на землю й розчавив підошвою.

Високе чоло Іяна поморщилося, темні брови полізли вгору.

— Я… ні, якби знав, що це ти.

Я невесело всміхнулася.

— А звідки б ти знав? Ми всі однакові, ти не зможеш нас розрізнити.

Куточки його рота полізли вниз.

— Це все через тіло, — повторила я.

— Неправда, — не погодився Іян. — Мене цікавить не обличчя, а вираз на ньому. Не голос, а слова. Не тіло, а те, що в його нутрі. Ти прегарна.

З цими словами він присунувся ближче, став навколішки та знову взяв мене за руку.

— Я ще не зустрічав нікого, як ти.

Я зітхнула.

— Іяне, а що було б, якби я прийшла сюди в тілі Маґнолії?

Він скривився, а тоді засміявся.

— Гаразд. Кмітливе запитання. Не знаю.

— Або в тілі Веза?

— Але ж ти жінка — ти сама казала.

— І на всіх планетах я вибирала стать, яка так чи так мені пасувала. Мені це здавалося… правильним. Але мене могли вживити й у тіло чоловіка — нічого б особливо не змінилося.

— Але ж не вживили.

— Бачиш? Ось до чого я веду. Тіло і душа. В моєму разі це різні речі.

— Мені не потрібне це тіло без тебе.

— Тобі не потрібна я без нього.

Він знову торкнувся моєї щоки і не поспішав забрати руку.

— Але це тіло — частина тебе. Частково — це ти. І якщо ти не передумаєш і не зрадиш нас, то так воно завжди і буде.

Невідворотність кінця. Так, я помру в цьому тілі. Остаточна смерть.

«А я взагалі більше ніколи не житиму», — прошепотіла Мелані.

«Жодна з нас не планувала собі такого майбутнього, хіба ні?»

«Ні. Жодна з нас не планувала зовсім не мати майбутнього».

— Ще один внутрішній діалог? — здогадався Іян.

— Ми замислилися над смертністю.

— Ти могла б жити вічно, якби покинула нас.

— Так, могла б, — зітхнула я. — А знаєш, зі всіх видів, якими мені довелося побувати, люди живуть найменше, якщо не брати до уваги павуків. У вас так мало часу!

— А ти не замислювалася над тим, що… — Іян замовк і схилився наді мною, його обличчя — сніг, сапфіри й чорнило — заслонило собою все. — Що варто на повну використати відведений час? Що треба жити, поки живеться?

Цього я не передбачила. Я завжди наперед знала, що робитиме Джаред, але Іян… З Іяном ми були заледве знайомі. Мелані відчула, що він збирається зробити, швидше за мене, за кілька секунд до того, як Іянові вуста діткнулися моїх.

«Ні!»

Цей поцілунок був зовсім не схожий на поцілунок Джареда. З Джаредом не було жодних думок, тільки жага. Неконтрольована. Іскра, що впала у бензин, — невідворотний спалах. З Іяном усе було інакше — я навіть не знала, що відчуваю. Все пливло та плуталося.

Його вуста, ніжні та м’які, легенько торкнулися моїх…

— Приємно чи ні? — прошепотів він мені в обличчя.

«Неприємно! Неприємно!»

— Я… не знаю, — щоб вимовити це, я ворухнула губами, і він теж.

— Звучить… приємно.

Вуста Іяна знову притиснулися до моїх, цього разу міцніше. Він зловив мою нижню губу своїми двома й легенько потягнув за неї.

Мелані хотілося зацідити йому — набагато дужче, ніж Джареду. Хотілося відштовхнути його і вдарити в обличчя. Жахлива картина! Такий образ зовсім не пасував до відчуттів від поцілунку Іяна.

— Будь ласка, — прошепотіла я.

— Що?

— Припини, будь ласка. Думки плутаються. Будь ласка.

Він одразу ж відсторонився і склав руки на колінах.

— Гаразд, — мовив він, у голосі його чулися тривожні нотки.

Я затулила обличчя долонями, шкодуючи, що не можу розвіяти гнів Мелані.

— Що ж, принаймні мене не вдарили, — усміхнувся Іян.

— Вона ще й як хотіла тебе віддухопелити. Ух! Ненавиджу, коли вона злиться. У мене голова розколюється від її гніву. Злість… огидна.

— Чому вона не вдарила мене?

— Тому що я не втратила контролю. Мелані виривається на свободу тільки тоді, коли мене… переповнюють почуття.

Я потерла чоло.

«Заспокойся, — благала я. — Він більше не торкається мене».

«Він що — забув, що я тут? А може, йому байдуже? Я тут, я досі тут!»

«Я намагалася йому пояснити».

«А ти? Невже ти забула про Джареда?»

Вона закидала мене спогадами про Джареда — як тоді, на самому початку, тільки цього разу вони були схожі на стусани, тисячі стусанів: Джаредові усмішки, очі, вуста, поцілунки, його долоні на моїй шкірі…

«Звісно, що ні. Але хіба ти не сердилася на мене через те, що я його кохаю?»

— Мелані зараз із тобою балакає.

— Не балакає — репетує,— виправила я.

— Тепер зрозуміло. Якщо придивитися, видно, що ти зосереджена… Раніше я цього не помічав.

— Вона не завжди так бурхливо реагує.

— Вибач, Мелані,— мовив Іян. — Я знаю, як тобі важко.

Вона уявила, як врізається коліном йому в носа, ламаючи, мов у Кайла.

«Не потрібні мені його вибачення!»

Я здригнулася.

Іян чи то усміхнувся, чи то скривився:

— Вона не приймає моїх вибачень.

Я тільки знизала плечима.

— Отже, вона здатна вирватися на волю? Якщо тебе переповнюють почуття?

— Іноді — якщо заскочить мене зненацька, якщо я хвилююся… Через емоції важко зосередитися. Але останнім часом їй важче це робити. Таке відчуття, ніби двері між нами зачиняються. Не знаю тільки чому. Я намагалася її випустити, коли Кайл… — я запнулася і вчасно прикусила язика.

— Коли Кайл намагався тебе вбити, — закінчив він, констатуючи факт. — Ти хотіла дати їй волю? Але навіщо?

Я мовчки дивилася на нього.

— Щоб дати йому відсіч? — здогадався він.

Я не відповіла.

— Гаразд, — зітхнув Іян. — Не хочеш, не розповідай. Як гадаєш, чому двері… зачиняються?

— Не знаю, — насупилась я. — Можливо, спливло забагато часу… Це хвилює нас обох.

— Але раніше вона виривалася на волю, щоб ударити Джареда.

— Так.

Я здригнулася, згадавши, як мій кулак врізався в його щелепу.

— Тому що тебе переповнювали почуття?

— Так.

— А що зробив Джаред? Просто тебе поцілував?

Я кивнула.

Іян здригнувся. Його погляд напружився.

— Що? — запитала я. — Щось не так?

— Коли тебе цілує Джаред, тебе… переповнюють емоції.

Я дивилася на нього з тривогою. Мелані насолоджувалася моментом.

«Саме так!»

— А коли тебе цілую я… — зітхнув Іян. — Ти не знаєш, чи тобі приємно. Тебе не… переповнюють почуття.

— Ой! Вибач.

Іян ревнував. Який дивний цей світ!

— Не варто вибачатися. Я ж казав, що даю тобі час на роздуми, що почекаю. Я не проти.

— Але ти проти…

Іян щось недоговорював.

Він повільно вдихнув і так само повільно видихнув.

— Я знаю, як ти любиш Джеймі. Це очевидно. Здогадуюся, що Джареда ти також любиш. Раніше я не хотів цього визнавати, але в цьому є сенс. Ти прийшла сюди заради них. Ти любиш їх обох, так само як Мелані. Джеймі — як брата. А Джареда…

Іян не хотів зустрічатися зі мною поглядом — втупився у стіну. Я також не дивилася на нього, а вивчала сонячний промінчик, що торкався червоних дверей.

— Скільки в тобі від Мелані, а скільки від себе? — запитав Іян.

— Не знаю. А яке це має значення?

— Велике. Для мене це важливо, — мовив він тихо, я ледве його почула. Не дивлячись на мене і, здається, не помічаючи, що він робить, Іян знову взяв мене за руку.

Якусь мить ми мовчали. Навіть Мелані не озивалася. Було приємно.

А тоді, так ніби хтось натиснув на перемикач, Іян знову став собою. Він щиро засміявся.

— Час на моєму боці,— мовив він, досі усміхаючись. — У нас усе життя попереду. Одного дня ти все зрозумієш і подумаєш: і чого я прикипіла до того Джареда?

«Ага, помрій».

Я також засміялася, щаслива з того, що він знову жартує.

— Вандо? Вандо, можна мені увійти? — з коридору долинув голос Джеймі, зазвучав тупіт його черевиків. Він зупинився біля самого входу в печеру.

— Ну звісно, Джеймі.

Я потягнулася до нього, ще він не встиг увійти. Останнім часом ми зовсім не бачилися — я була то без тями, то чимось зайнята.

— Привіт, Вандо! Привіт, Іяне! — Джеймі широко усміхався, а його волосся стрибало, коли він рухався. Він потягнувся до моєї руки, але поміж нами був Іян. Тому Джеймі прилаштувався на краєчку мого матраца і поклав руку мені на коліно. — Як ти почуваєшся?

— Ліпше.

— Зголодніла? На обід — телятина з кукурудзяною кашею! Принести тобі?

— Ні, дякую. Я зараз не хочу. Як ти? Я давно тебе не бачила.

Джеймі скорчив гримасу.

— Шерон залишила мене після уроків.

— Що ти накоїв? — усміхнулась я.

— Нічого. Я взагалі тут ні до чого, — він явно перестарався з безневинним виразом на обличчі та швидко змінив тему розмови. — Знаєш що? За обідом Джаред сказав, що не дуже гарно з нашого боку виганяти тебе з кімнати, до якої ти звикла. Сказав, що ми зовсім не гостинні. І що ти повинна переїхати назад до мене! Ну, хіба не класно? Я спитав, чи можна сказати про це тобі, а він відповів, що це чудова ідея. І підказав, де тебе шукати.

— Ну звісно, — пробурмотів Іян.

— То що думаєш, Вандо? Ми знову будемо сусідами по кімнаті!

— Але Джеймі, а де житиме Джаред?

— Зажди, дай угадаю, — втрутився Іян. — Закладаюся, він сказав, що в кімнаті достатньо місця для трьох. Я правий?

— Так. А як ти здогадався?

— Я здогадливий.

— Класно, правда ж, Вандо? Все буде так, як раніше!

Мені між ребра мов лезо застромили — занадто гострий біль, який не порівняти зі стусаном чи переломом.

Джеймі з тривогою вивчав моє скривлене мукою обличчя.

— Ой! Ні, я мав на увазі… і тебе також. Усе буде добре. Ми вчотирьох, правда?

Попри біль я спробувала засміятися; було не гірше, ніж не сміятися.

Іян стиснув мою руку.

— Вчотирьох, — пробурмотіла я. — Класно.

Джеймі проліз попри Іяна й обняв мене за шию.

— Вибач. Не ображайся.

— Не хвилюйся. Все гаразд.

— Ти ж знаєш, що я люблю тебе також.

Ну, чому на планеті Земля такі пронизливі, такі гострі почуття? Джеймі ніколи раніше не казав мені таких слів. Раптом по тілу розлилося тепло.

«Гострі», — погодилася Мелані, здригнувшись від власного болю.

— Ти повернешся? — благав Джеймі.

Я не могла відповісти.

— Чого хоче Мел? — запитав він.

— Вона хоче жити з тобою, — прошепотіла я. Мені не треба було в неї запитувати, я і так знала.

— А чого хочеш ти?

— Ти волієш, щоб я мешкала з тобою?

— Вандо, ти ж знаєш, що так. Будь ласка.

Я вагалася.

— Будь ласка?

— Якщо ти справді цього хочеш, Джеймі, тоді гаразд.

— Егей! — вигукнув Джеймі.— Круто! Я біжу розповім Джареду. І принесу тобі поїсти, добре? — він скочив на ноги, матрац спружинив — аж у ребрах віддалося.

— Добре.

— А ти щось хочеш, Іяне?

— Так, хлопче. Передай Джареду, що в нього немає ні крихти сумління.

— Га?

— Не забирай у голову. Принеси Ванді попоїсти.

— Звісно. І ще попрошу у Веза зайвий матрац. Кайл повернеться сюди, і все буде так, як має бути!

— Чудово, — мовив Іян, і хоча я не дивилася на його обличчя, все одно знала, що він закотив очі.

— Чудово, — прошепотіла я і знову відчула між ребрами лезо.

Розділ 39

Занепокоєння

— Чудово, — бурмотіла я собі під носа. — Просто чудово.

На обід Іян вирішив до мене приєднатися; на обличчі його була приклеєна широка посмішка. Намагається мене підбадьорити… знову.

«Гадаю, останнім часом у тобі забагато сарказму», — мовила Мелані.

«Візьму до уваги».

Весь тиждень вона була геть небагатослівна. Зрештою, зараз із жодної з нас не вийшло б гарного товариства. Ми уникали спілкування, навіть одна з одною.

— Привіт, Вандо, — Іян усівся поруч зі мною. В руці він тримав іще теплу миску паруючого супу. Моя порція повільно вистигала на столі, я її й не торкнулася — гралася скибкою хліба, відриваючи маленькі шматочки.

Я не відповіла.

— Та ну, — він поклав руку мені на коліно. Мел в’яло запротестувала. Вона уже звикла до такого ставлення, і тому часто не звертала уваги на Іянову поведінку. — Сьогодні вони повернуться. Ще до заходу сонця.

— Ти говорив те саме три дні тому, і два дні тому, і вчора також, — нагадала я.

— Сьогодні у мене хороше передчуття. Не розкисай — ти стаєш схожа на людину, — дражнився Іян.

— Я не розкисаю.

І я не розкисала. Я просто місця собі не знаходила — не могла навіть думати чітко. Хвилювання з’їдало мене зсередини, ні на що інше сил не вистачало.

— Це не перша вилазка Джеймі.

— Знаєш, мені від цього набагато легше.

Знову сарказм. Мелані має рацію: чи не перегинаю я палицю?

— З ним Джаред, Джефрі та Труді. А Кайл залишився тут, — засміявся Іян. — Тому їм нічого не загрожує.

— Я не хочу про це говорити.

— Гаразд.

Він заходився їсти й облишив мене. Іян завжди намагався дати мені те, що я хотіла, хоча іноді я й сама не знала, чого хочу. Звісно, якщо не брати до уваги його наполегливих намагань розрадити мене зараз. Цього я не хотіла. Воліла хвилюватися — робити бодай це.

Сплив місяць відтоді, як я переїхала до кімнати Джеймі та Джареда. Три тижні ми всі жили разом. Джаред спав на матраці в узголів’ї нашого з Джеймі ліжка.

Я до цього звикла. І тепер мені було важко в порожній кімнаті. Бракувало їхнього рівного дихання.

Єдине, до чого я не звикла, — прокидатися поряд із Джаредом. Він бажав мені доброго ранку, а я завжди думала хвилину-другу, перш ніж відповісти. Він також почувався ніяково, однак поводився ввічливо. Ми обоє були дуже ввічливі.

Щоранку одне й те саме.

«Доброго ранку, Вандо. Як спалося?»

«Добре, дякую. А тобі?»

«Добре, дякую. Як… Мел?»

«Також добре, дякую».

Постійний піднесений настрій Джеймі та його веселе базікання трохи поліпшували ситуацію. Джеймі часто говорив про Мелані, та й звертався до неї — особливо тепер, коли її ім’я, вимовлене вголос, вже не так напружувало Джареда. День у день я дедалі більше вживалася в образ, мешкати тут ставало приємніше. Ми… були щасливі: Мелані та я.

А тиждень тому Джаред вирішив зробити ще одну коротку вилазку — здебільшого, щоб поновити сільськогосподарський реманент, — і взяв із собою Джеймі.

— Ти втомилася? — запитав Іян.

Я раптом усвідомила, що тру очі.

— Не дуже.

— Досі не можеш нормально спати?

— В кімнаті занадто тихо.

— Я можу спати з тобою. О, заспокойся, Мелані. Ти ж знаєш, що я мав на увазі.

Іян завжди помічав, як я реагую на злість Мелані.

— Я гадала, що сьогодні вони повернуться, — зауважила я.

— Правильно. Мабуть, не варто нічого міняти.

Я зітхнула.

— Може, тобі слід перепочити.

— Облиш, — мовила я. — У мене повно енергії і бажання працювати.

Він усміхнувся, так ніби я сказала щось приємне. Щось, що він очікував.

— Чудово. Допоможеш мені з проектом.

— З яким проектом?

— Я покажу… Ти вже доїла?

Я кивнула.

Він узяв мене за руку і вивів із кухні. Мелані майже не обурювалася — звикла.

— Чому ти пішов сюди?

Східні поля вже не потребували догляду. Вранці ми вже їх полили.

Іян не відповів, а тільки загадково усміхався.

Ми пройшли східним тунелем попри поле і звернули в коридор, який, як виявилося, вів у гральну кімнату. Тільки-но ми опинилися в тунелі, до мене долинув звук голосів і знайомий шум — бах, бах. Застояний гіркуватий запах сірки допоміг усе згадати.

— Іяне, я не в гуморі.

— Ти ж казала, що повна сил.

— Для роботи, а не для футболу.

— Лілі й Вез зажуряться. Я пообіцяв їм зіграти два на два. Сьогодні вранці вони переробили купу справ, щоб звільнити вечір…

— Не змушуй мене почуватися винною, — мовила  я, прямуючи до останнього рогу. В світлі блакитних ліхтарів металося кілька тіней.

— А хіба не спрацювало? — дражнився Іян. — Давай, Вандо. Треба розслабитися! — і він підштовхнув мене у печеру, де Вез та Лілі кóпали м’яч.

— Привіт, Вандо. Привіт, Іяне, — гукнула Лілі.

— Перемога за мною, О’Шей, — поперед Вез.

— Ти ж не дозволиш, щоб Вез виграв? — пробурмотів до мене Іян.

— Ти й сам із ним упораєшся.

— Але так буде нечесно. Я цього не переживу.

Я зітхнула.

— Гаразд. Гаразд. Твоє зверху.

Іян пригорнув мене — на думку Мелані, занадто завзято.

— Ти найкраща в усьому всесвіті.

— Дякую, — буркнула я.

— Ну як, Вандо, готова до принизливої поразки? — дражнився Вез. — Планету ви, може, й захопили, а от у грі тобі гаплик.

Іян засміявся, а я змовчала. Від такого жарту мені стало ніяково. Як Вез може про таке жартувати? Люди ніколи не перестануть мене чудувати. Вони — дивовижні істоти, і Мелані в тому числі: щойно вона була така ж сама пригнічена, як я, а тепер раптом загорілася.

«Минулого разу ми так і не зіграли, — пояснила Мелані. Я відчувала, як вона радіє з того, що зрештою зможе набігатися вдосталь — бігати для задоволення, а не від страху. Колись вона це любила. — Від того, що ми сидітимемо склавши руки, Джаред і Джеймі швидше не повернуться. Не завадить трохи розвіятися». Вона вже обмірковувала стратегію, оцінювала наших супротивників.

— Ти знаєш правила? — запитала Лілі.

— Так, я їх пам’ятаю, — кивнула я.

Я неусвідомлено зігнула ногу в коліні й ухопилася за щиколотку, розминаючи м’язи. Тіло пам’ятало позу. Я потягнула другу ногу і не без задоволення відзначила, що вона одужала. Синець ззаду стегна пожовк і уже майже зійшов. У боці давно не боліло — мабуть, ребро таки не було зламане.

Два тижні тому я мила дзеркала і роздивилася своє обличчя: шрам на щоці був завдовжки з долоню з дюжиною рубчиків по краях. Мелані це схвилювало значно більше, ніж мене.

— Я стану на воротах, — повідомив Іян; Лілі відбігла до своїх воріт, а Вез топтався навколо м’яча. Сили були нерівні. Мелані це сподобалося. Вона любила, коли їй кидають виклик.

Щойно почалася гра, як Вез дав пас Лілі, а сам кинувся вперед, щоб обігнати мене й прийняти подачу. Все відбувалося так швидко — не було часу думати: я підрізала Веза — ага, він не сподівався такого від мене! — віддала подачу на Іяна і кинулася назад, до воріт противника. Лілі вибігла задалеко і не встигла повернутися до воріт — я обігнала її, і ми виграли. Іян подав ідеальну подачу, і я забила перший гол.

Було приємно: розім’яти м’язи, пропотіти — не від спеки, а від фізичного навантаження, пограти з Іяном у команді. Ми добре пасували одне одному. Я швидко бігала, він влучно забивав. Після третього гола, який забив Іян, Вез припинив кепкувати.

Коли ми забили двадцять перший гол, Лілі здалася. Вона важко дихала. А я ні; навпаки, я почувалася чудово, м’язи розігрілися й стали гнучкими.

Вез хотів іще раунд, але Лілі була виснажена.

— Вони нас перевершили — визнай це.

— Нас обвели круг пальця!

— А ніхто не казав, що вона не вміє грати.

— Так само, як ніхто не казав, що вона професіонал.

Мені стало приємно, я не змогла стримати усмішки.

— Умій програвати, — мовила Лілі й жартома полоскотала Веза за живіт. Він схопив її за пальці та притягнув до себе. Лілі сміялася, намагаючись викрутитися, але Вез обняв її і поцілував просто в губи.

Ми з Іяном здивовано перезирнулися.

— Заради тебе я програю з гідністю, — мовив Вез і відпустив її.

На гладенькій карамельній шкірі Лілі — на щоках і на шиї — проступив ледь помітний рум’янець. Вона крадькома подивилася на нас з Іяном — поглянути на реакцію.

— А тепер я сходжу по підкріплення, — провадив Вез. — Побачимо, як твоя футболістка впорається з Кайлом.

З цими словами він кинув м’яч у дальній кінець печери. Долинув сплеск — м’яч упав у воду.

Іян побіг його діставати, а я стояла на місці, позираючи час від часу на Лілі. Лілі засміялася і, здається, зніяковіла, хоча засоромити її було майже неможливо.

— Знаю, знаю.

— Скільки часу… це триває? — поцікавилась я.

Вона скорчила гримасу.

— Вибач, це не моя справа.

— Все нормально. Це не секрет — хіба тут можуть бути секрети? Просто якось… незвично. До речі, це твоя провина, — усміхнулася Лілі, піддражнюючи мене.

Однак я все одно почувалася трохи винною і зніяковіла.

— Що я зробила?

— Нічого такого, — запевнила мене Лілі.— Справа у Везі… мене здивувало його ставлення до тебе. Я й не підозрювала, що в ньому стільки глибини. Раніше я не сприймала його серйозно. Ну, гаразд… Він молодший за мене, та яке це має значення тут? — вона знову засміялася. — Дивна штука — і життя, і кохання тривають. Я й не очікувала.

— Так. Навіть смішно іноді,— погодився Іян. Він підкрався ззаду й пригорнув мене за плечі. Я й не чула, як він повернувся. — Але все-таки це класно. А знаєш, що Вез із першого дня закохався в тебе?

— Він казав. А я не помічала.

Іян засміявся.

— Ну, значить, ти єдина ні про що не здогадувалася. Ну що, Вандо, може, зіграємо один на один, поки немає підкріплення?

Я відчувала, як загорілася Мел.

— Гаразд.

Він віддав мені м’яч і відійшов назад до воріт. Мій перший м’яч поцілив між Іяном і відміткою. Тоді я наздогнала Іяна посеред поля, відібрала м’яч і знову забила.

«Він піддається», — пробурмотіла Мелані.

— Ну ж бо, Іяне, грай.

— А я граю.

«Скажи йому, що він грає, як дівчисько».

— Граєш, як дівчисько.

Іян засміявся, і я знову забрала в нього м’яч. Глузування не подіяло — я забила втретє. І тут мені спала на думку одна ідея — можливо, цей гол стане останнім.

Мелані заперечила: «Мені це не подобається».

«Але точно спрацює».

Я поставила м’яч посеред поля.

— Якщо виграєш, можеш спати у моїй кімнаті, поки Джаред і Джеймі не повернуться.

Мені таки слід виспатися.

— Граємо до десятьох.

Іян так сильно зацідив по м’ячу, що той проскочив повз мене, відбився від стіни і повернувся назад у центр поля.

Я подивилася на Лілі.

— Мимо?

— Ні, просто в яблучко.

— Три-один, — оголосив Іян.

Йому знадобилося п’ятнадцять хвилин, щоб виграти, але я принаймні відірвалася на повну. Я забила ще один гол і вельми цим пишалася. Коли Іян забив востаннє, я важко дихала і ледве трималася на ногах. А він навіть не засапався.

— Десять-чотири на мою користь.

— Чудова гра, — видихнула я.

— Втомилася? — запитав він із награною невинністю в голосі, а тоді потягнувся. — Я би й сам не проти поспати, — позіхнув він театрально.

Я поморщилася.

— Ох, Мел, ти ж знаєш, що я жартую. Все гаразд.

Лілі зачаровано дивилася на нас.

— Джаредова Мелані, м’яко кажучи, недолюблює мене, — пояснив Іян.

Брови Лілі стрибнули вгору.

— Це… цікаво.

— Чому Веза так довго немає? — пробурмотів Іян, не звертаючи уваги на її реакцію. — Пошукаємо його? Я б не відмовився від води.

— Я також, — погодилась я.

— Принесіть і мені трохи, — Лілі лежала на землі, розкинувши руки, і навіть не поворухнулася.

Тільки-но ми опинилися в темному тунелі, Іян обняв мене за талію.

— Знаєш, — мовив він, — Мелані злиться на мене, а страждаєш ти, це несправедливо.

— А відколи це люди стали справедливими?

— І то правда.

— До того ж вона б радо познущалася з тебе, якби я дозволила.

Іян засміявся.

— Я радий за Лілі й Веза. А ти?

— Звісно. Вони обоє здаються такими щасливими! Приємно.

— Приємно, що Вез зрештою її домігся. Це вселяє надію, — з цими словами він підморгнув мені.— Як гадаєш, Мелані сильно розсердиться, якщо я поцілую тебе просто зараз?

Я завмерла і глибоко вдихнула.

— Мабуть.

«Отак!»

— Та точно.

Іян зітхнув.

Саме в цю мить до нас долинув голос Веза. Він залунав із кінця тунелю і почав наближатися.

— Вони повернулися! Вандо, вони повернулися!

Я рвонула з місця і мало не збила Веза з ніг. За спиною Іян бурмотів щось про даремно витрачені зусилля.

— Де вони? — кричала я.

— На майдані.

Я знову рвонула вперед. Опинившись у великій печері з грядками, я роззирнулась — і одразу їх помітила. Джеймі стояв біля входу в південний тунель.

— Привіт, Вандо! — крикнув він і помахав рукою.

Труді тримала його за руку, поки я оббігала поле, так наче намагалася не пустити до мене. Зрештою я обняла його за плечі й притягнула до себе.

— Джеймі!

— Скучила?

— Трішечки. А де всі? Всі вернулися? Чи не сталося чого?

Окрім Джеймі, з усіх учасників вилазки тут була тільки Труді. Решта — Люсина, Рут-Енн, Кайл, Тревіс, Віолетта, Рід — зустрічали їх.

— Всі повернули живі й здорові,— мовила Труді.

Я оглянула велику печеру.

— А де вони?

— Ну… миються, розвантажують здобич…

Мені хотілося запропонувати свою допомогу — будь-що, аби на власні очі переконатися, що з Джаредом усе гаразд, — однак я знала, що мені не дозволять бачити, звідки заносять здобич.

— Тобі б також не завадило помитися, — сказала я Джеймі, скуйовдивши його брудне заплутане волосся.

— Йому б не завадило прилягти, — мовила Труді.

— Труді,— прошипів Джеймі й обдарував її злим поглядом.

Труді швидко глипнула на мене й опустила очі.

— Прилягти?..

Я відсторонила від себе Джеймі й почала його роздивлятися. Здавалося, він зовсім не втомився: очі виблискували, на загорілих щоках проступав рум’янець. Мій погляд обмацав його всього і зупинився на правій нозі.

На кілька дюймів вище коліна на джинсах була нерівна діра. Тканина навколо діри була темно-червона, і цей темний зловісний колір тягнувся довгою плямою аж до литки.

«Кров», — налякалася Мелані.

— Джеймі! Що сталося?

— Дякую, Труді.

— Рано чи пізно вона б усе помітила. Ходімо, дорогою розповіси.

Труді взяла його під руку й повільно повела по коридору — Джеймі скакав на лівій нозі, не наступаючи на праву.

— Дрібниці. Сам винен. Це могло статися й тут.

— Розповідай.

Він зітхнув.

— Я спіткнувся, коли тримав у руці ніж.

Я здригнулася.

— А хіба нам не в інший бік? Слід показатися Доку.

— Я щойно звідти. Найперше мене відвели до Дока.

— І що сказав Док?

— Що все гаразд. Він промив і перев’язав рану і звелів лягти.

— А ти прискакав аж сюди? Чому ти не залишився в лікарні?

Джеймі скорчив гримасу й подивився на Труді, ніби сподіваючись підказки.

— Джеймі буде зручніше у своєму ліжку, — мовила вона.

— Так, — погодився він. — Хіба можна спати на тих твердих лікарняних ліжках?

Я подивилася на них, а тоді озирнулася. Натовп розсмоктався, але з південного коридору долинали голоси.

«Що ж насправді коїться?» — похмуро міркувала Мелані.

Здається, Труді бреше так само непереконливо, як і я. Коли вона говорила про те, що інші розвантажують здобич і миються, в її голосі чулися фальшиві нотки. А ще я точно пам’ятала, що її погляд метнувся праворуч, до південного тунелю.

— Здоров, хлопче! Здоров, Труді! — нас наздогнав Іян.

— Привіт, Іяне, — відповіли вони воднораз.

— Що тут трапилося?

— Впав на ніж, — пробурмотів Джеймі, втягнувши голову в плечі.

Іян засміяв.

— Нічого смішного, — мовила я серйозно. Мелані, яка від хвилювання божеволіла у моїй голові, уявила, як заціджує йому межи очі. Я її проігнорувала.

— З ким не буває,— мовив Іян і легенько штурхнув Джеймі кулаком у плече.

— Ага, — буркнув Джеймі.

— Де всі?

Труді відповіла, а я краєм ока я спостерігала за нею.

— Вони… е-е-е… закінчують розвантажувати здобич.

Цього разу її погляд надовго зупинився на південному тунелі, а Іян насупився. Тоді Труді зиркнула на мене й зустрілася зі мною поглядом.

«Відверни їхню увагу», — прошепотіла Мелані.

Я швидко глянула на Джеймі.

— Ти голодний? — запитала я.

— Так.

— А коли ти не голодний? — пожартував Іян. Його обличчя знову розслабилося — він умів краще приховувати емоції, аніж Труді.

Коли ми зайшли до нашої кімнати, Джеймі полегшено плюхнувся на великий матрац.

— Ти впевнений, що з тобою все гаразд? — перепитала я.

— Не варто хвилюватися. Справді. Док сказав, усе минеться за кілька днів.

Я кивнула, хоча його слова не переконали мене.

— Піду митися, — пробурмотіла Труді й вийшла з кімнати.

Іян сперся об стіну і, вочевидь, нікуди не збирався.

«Коли брешеш, схиляй голову», — порадила Мелані.

— Іяне? — мовила я, не відриваючи очей від ноги Джеймі.— Може, принесеш нам поїсти? Я також зголодніла.

— Еге ж. Принеси нам чогось смачненького.

Я відчувала на собі Іянів погляд, але не підводила очей.

— Гаразд, — погодився він. — Я повернуся за кілька хвилин, — наголосив він.

Я досі дивилася вниз, так ніби оглядаючи рану, аж поки його кроки не затихли.

— Ти не сердишся на мене? — запитав Джеймі.

— Ну звісно, що ні.

— Ти ж не хотіла, щоб я ішов.

— Тепер ти в безпеці; нема чого хвилюватися, — я несвідомо поплескала його по руці й мотнула головою: волосся вже встигло відрости до підборіддя й падало на обличчя.

— Ой, я дещо забула сказати Іяну. Зараз повернусь.

— Що таке? — запитав Джеймі, здивований моїм тоном.

— Це нічого, що ти побудеш сам?

— Звісно, — образився він. Мені таки вдалося його відволікти.

Перш ніж він устиг запитати ще щось, я вискочила з кімнати.

У коридорі було порожньо — Іяна немає. Треба поквапитися. Я знала, що він щось запідозрив. Звернув увагу на те, що я звернула увагу на фальшиве пояснення Труді. Іян не баритиметься.

Я ступала швидко, хоча й не бігла. Я проминула майдан — ішла впевнено, ніби у справі. Дорогою зустріла всього кількох людей: Рід ішов у купальню; Рут-Енн і Гайді розмовляли біля східного коридору; Лілі й Вез стояли спиною до мене та трималися за руки.

Одне слово, ніхто не звернув на мене уваги. Я дивилася просто себе й вдавала, що південний коридор зовсім не цікавить мене, і пірнула в нього в останню секунду.

Опинившись у темному, хоч в око стрель, тунелі, я помчала щодуху знайомою дорогою.

Інстинкт підказував — усе немов повторюється, як тоді, коли Джаред із хлопцями повернулися додому, всі були сумні, Док запив, і ніхто не відповідав на мої запитання. Все повторюється — від мене щось приховують. Якщо вірити Іянові, мені не варто цього знати. На спину мов приском сипонули: а може, я й не хочу цього знати.

«Ні, хочеш. Ми обидві хочемо».

«Мені лячно».

«Мені також».

Темним тунелем якнайтихіше я бігла вперед.

Розділ 40

Жахіття

Зачувши голоси, я сповільнила крок. До лікарні було ще далеко, тож це не Док. Це інші — повертаються назад. Я притиснулася до стіни і якнайтихіше скрадалася вперед. Від швидкого бігу я засапалася. Довелося затулити рот рукою, щоб заглушити звук.

— …І для чого ми це робимо? — поскаржився хтось.

Я не впізнала голосу. Це хтось, кого я не дуже знаю. Може, Віолетта? В голосі явно чулися схвильовані нотки — їх я розрізнила миттю. І вже точно знала, що це не моя уява розігралася.

— Док не хотів. Але Джаред наполіг.

Тепер говорив Джефрі, я була цього певна, хоча в голосі лунала відраза. Джефрі брав участь у вилазці разом із Труді, звісна річ. Вони все роблять разом.

— Мені здавалося, саме він завжди був проти таких методів…

Гадаю, це був Тревіс.

— Тепер у нього з’явилися… підстави, — відповів Джефрі. Говорив він тихо, з певністю можна було сказати, що він сердитий.

Вони пройшли всього за півфута від щілини в скелі, куди я втиснулась. Я завмерла, не рухалася й не дихала.

— Це бридко, — пробурмотіла Віолетта. — Просто огидно. І нічого не вийде.

Вони ступали повільно, ніби причавлені тягарем відчаю.

Ніхто не відгукнувся. Більше я взагалі не почула ні слова. Я стояла закам’янівши, вичікуючи, щоб їхні кроки віддалилися, але не могла чекати, поки вони зовсім стихнуть. Можливо, Іян уже біжить мені навздогін.

Я знов почала чимшвидше скрадатися, а при першій же нагоді кинулася бігти.

Десь попереду в тунель пробилися перші промінчики сонячного світла, і я старалася бігти тихіше, але не надто сповільнювати крок. Я знала: досягну арки — й опинюсь у володіннях Дока. Тунель повертав, і світло ставало яскравішим.

Тепер я рухалася обережно, ступаючи якнайтихіше. Було дуже тихо. Мені навіть здалося, що я помилилася й що тут нікого немає. А тоді перед очима постав нерівний скелястий вхід — біле сонячне світло лилося на протилежну стіну. До мене долинуло негучне схлипування.

Я на пальчиках підкралася ближче, завмерла і дослухалася.

Хтось і далі схлипував. До цього звуку долучився ще один — тихе ритмічне постукування.

— Все, все. Заспокойся! — мовив Джеб. — Усе гаразд. Усе добре, Доку. Не переймайся ти так.

З кімнати долинали приглушені кроки. Шурхотіння тканини. Шелест щітки. Судячи з усього, там прибирали.

У повітрі витав якийсь дивний запах. Незвичний… металевий, але не зовсім — важко було його розпізнати. Я була певна, що відчуваю його вперше, але водночас він здавався знайомим.

Я немов примерзла до місця. Боялася зазирнути всередину.

«Чого ти боїшся? — зронила Мелані.— Що нас виставлять за двері?»

«Твоя правда».

Якщо це найгірше з того, чого мені варто боятися серед людей, моя ситуація кардинально змінилася.

Я глибоко вдихнула — дивний, якийсь неправильний запах не давав мені спокою — і зайшла до лікарні.

Ніхто мене й не помітив.

Док стояв навколішках на землі, його обличчя спочивало в долонях, плечі час від часу здригалися. Джеб схилився над ним і гладив по спині. Джаред із Кайлом посеред кімнати розкладали грубі ноші. За час відсутності обличчя Джареда перетворилося в колишню кам’яну маску.

На обох ліжках щось лежало, вкрите темно-зеленими покривалами, щось довгасте, неправильної форми. Якісь знайомі вигини та роги…

Саморобний стіл Дока стояв біля узголів’я, в найосвітленішому місці. Стіл просто сяяв — він був усіяний блискучими металевими скальпелями та іншим застарілим медичним приладдям, назви якому я не знала.

Але дещо інше світилося ще яскравіше: блискучі шматочки срібла, подерті, розтерзані, розмазані по столу… Тонесенькі срібні ниточки — пошматовані, оголені, розірвані… Срібні плями на столі, на покривалах, на стінах…

Тиша в кімнаті аж вибухнула від мого зойку. Печера вибухнула. Перед очима все попливло, і я не могла знайти вихід. Зусібіч на мене посунули стіни, забризкані сріблом, і відрізали усі шляхи для втечі.

Хтось вигукнув моє ім’я, але я не впізнала голосу. Зойк був занадто гучний — аж голова заболіла. На мене насунула кам’яна стіна, крізь яку сочилося срібло, і я впала. Чиїсь дужі руки підхопили мене.

— Доку, допоможіть!

— Що з нею?

— У неї напад?

— Що вона бачила?

— Нічого… нічого. Ми накрили тіла!

Брехня! Тіла були виставлені напоказ, розкидані страшними блискучими згустками по столу — знівечені, розчленовані, піддані страшним тортурам тіла, розірвані на шматки…

Я чітко бачила рудиментарні паростки передньої частини дитячого тільця. Це ж дитина! Малюк! Покалічений малюк, байдуже покинутий у калюжі власної крові…

Шлунок бунтував, як і стіни, до горла підкотив шлунковий сік.

— Вандо? Ти чуєш мене?

— Вона при тямі?

— Здається, вона зараз виблює.

Той, хто говорив, не помилився. Дужі руки підтримували мені голову, поки мене вивертало.

— Що ж робити, Доку?

— Тримайте її, щоб не забилася.

Я кашляла й намагалася вирватися.

— Відпустіть мене! — насилу вичавила я. Слова плуталися. — Відійдіть від мене! Заберіть руки! Ви чудовиська! Катюги!

Я верещала й вертілася в сильних руках.

— Заспокойся, Вандо! Ш-ш-ш! Усе гаразд! — мовив голос Джареда. Вперше за весь час це не мало жодного значення.

— Чудовисько! — плюнула я йому в обличчя.

— У неї істерика, — мовив Док. — Тримайте її.

Раптом чиясь важка рука ляснула мене по обличчю.

Крізь хаос до мене долинуло зітхання.

— Що це ти робиш? — загарчав Іян.

— Іяне, в істоти якийсь напад. Док намагається привести її до тями.

У вухах дзвеніло, але не від ляпасу — від запаху, запаху срібної крові, що стікала по стінах, від крові безневинних душ. Кімната вертілася навколо мене як жива. Світло грало злі жарти з моєю підсвідомість: створювало дивні узори, що набирали форм чудовиськ із минулого. Гриф розправив крила… націлився своїми кігтями мені в обличчя… Док усміхнувся й простягнув до мене руку — з кінчиків його пальців крапало срібло…

Кімната крутнулася ще раз, цього разу повільніше, а тоді зникла…

За кілька секунд я прийшла до тями. У голові прояснилося, і я пошкодувала, що так скоро опритомніла.

Було надто темно, щоб розгледіти щось; мене кудись переносили, і я розхитувалася туди-сюди. На щастя, жахливий запах зник, а застояне вологе печерне повітря здавалося справжніми парфумами.

Мене несли на руках, немов заколисували. Знайоме відчуття: в перший тиждень після того, як Кайл поранив мене, я часто подорожувала на руках у Іяна.

— …однак вона здогадалася. Здається, я помилився, — пробурмотів Джаред.

— І ти гадаєш, справа в цьому? — різко обрубав Іян. — Думаєш, що вона злякалася через те, що Док намагався витягнути душі? Що вона злякалася за себе?

— А ти так не вважаєш? — запитав Джаред за хвилину.

Іян голосно пирхнув.

— Ні. Не вважаю. Мені прикро, що ви продовжуєте постачати… Доку жертв, особливо тепер! Мене верне на саму тільки думку про це. Звісно, її це теж засмучує. Та хіба ти сліпий? Невже ти не розумієш, що вона там побачила?

— Але ж ми точно накрили тіла…

— Не ті тіла, Джареде. Не ті. Я впевнений, що Банда б засмутилася, побачивши труп людини, — вона така чутлива; жорстокість і смерть не існують у її світі. Але тільки подумай, що означало для неї оте, що лишилося на столі.

Якусь мить Джаред мовчав.

— Ох!

— Так. Уяви собі, що ти став свідком вівісекції: ампутовані останки, все залито кров’ю… Хоча для нас це витримати набагато легше, ніж для Банди. Ми бачили таке й раніше, ще до інопланетного вторгнення — у фільмах жахів, наприклад. Б’юсь об заклад, що за всі свої життя на різних планетах вона ще ніколи такого не бачила.

Мені стало зле. Його слова… Перед очима постала картина. У ніздрі вдарив запах.

— Відпусти, — прошепотіла я. — Постав на землю!

— Я не хотів будити тебе. Пробач, — останні слова були щирі, Іян просив пробачення не тільки за те, що збудив мене.

— Відпусти!

— Тобі зле. Я віднесу тебе до спальні.

— Ні. Постав мене на землю. Негайно!

— Вандо…

— Негайно! — волала я і щосили вертілася: молотила кулаками по Іянових грудях, буцала ногами повітря… Такий опір із мого боку здивував його. Він відпустив мене, і я впала на землю. Миттю підскочивши, я помчала геть.

— Вандо!

— Відпусти її.

— Не чіпай мене! Вандо, повернись!

Судячи зі звуків, парубки бились, але я не збиралася зупинятись. Ну звісно, вони вовтузяться. Вони ж люди. Вони отримують задоволення від жорстокості.

Вибігши на світло, я не зупинилася. Промчала великою печерою, не звертаючи уваги на чудовиськ, що траплялися мені, і хоча їхні цікаві очі свердлили мене наскрізь, мені було байдуже. Так само, як байдуже, куди бігти. Тільки б сховатися, залишитися на самоті. Я уникала людних тунелів і звернула в перший-ліпший порожній коридор.

Так я опинилася в східному тунелі, по якому пробігала сьогодні двічі: вперше радо, вдруге нажахана. Радісні спогади, пов’язані з поверненням учасників вилазки, стерлися з пам’яті. Все довкола здавалося злим і ворожим, навіть каміння.

Однак із вибором тунелю я не помилилася: сюди ніхто не заходив.

Я забігла в сам кінець, в нічну темряву гральної кімнати. Невже я й справді кілька годин тому грала з чудовиськами у футбол? Невже вірила їхнім усмішкам, не помічала їхнього справжнього нутра?..

Я бігла, аж поки по кісточки не забрела в темну оліїсту воду. А тоді зупинилася й почала навпомацки шукати стіну. Коли зрештою пальці наштовхнулися твердий грубий камінь, я скрутилася калачиком й сховалася за виступом.

«Все було не так, як нам здалося. Док не збирався навмисно завдавати болю; він намагався врятувати…»

— ЗАБИРАЙСЯ З МОЄЇ ГОЛОВИ! — вереснула я.

Я відштовхнула Мелані, загнала її глибоко в підсвідомість, щоб тільки не вислуховувати її виправдання, — і раптом утямила, якою кволою вона стала за останні кілька місяців нашої дружби. Тепер я їй дозволяла або не дозволяла. Це радувало.

Я не доклала жодних зусиль, щоб змусити її замовкнути. Як і повинно було бути від самого початку.

Тепер у моїй голові не було нікого, крім мене, а ще болю і страху, від яких нікуди не втекти. Побачене буде переслідувати мене до скону, тепер мені нізащо не позбутися страшних спогадів. Вони завжди будуть зі мною.

Я не знала, як мені оплакувати загублені душі. По-людськи просто неможливо оплакати знівечені тіла душ, чиїх імен я навіть не знаю. Отого дитинчати на столі…

А як це робили у нас, на Почині, де мій справжній рідний дім, я не знала. Тож я згадала Світ Співочих Кажанів. Там, у сліпій темряві, це було навіть доречно. Кажани висловлювали скорботу в тиші — вони не співали кілька тижнів, і туга за музикою притупляла біль. Саме там я вперше втратила друга. Дурний нещасний випадок — вночі на кажана впало дерево, і ми не встигли врятувати тіло носія. Його ім’я було Спіральна… ні, Піднесена Гармонія; саме так би його назвали тут, на Землі, хоча це й не зовсім точний переклад. У його смерті не було нічого жахливого — її оповив смуток. Нещасний випадок.

Дзюркотіння струмка було надто негармонійним, тож не вдалося згадати жодної пісні. Але горювати його вільне буркотіння не заважало.

Я обхопила себе руками й мовчки оплакувала дитя та ще одну загублену душу. Це мої брати і сестри. Моя родина. Якби я знайшла вихід, якби вибралася з печер і попередила шукачів, не було б у кривавій кімнаті понівечених останків.

Мені хотілося плакати, голосити, захлиснутися горем. Але це було якось по-людськи. Тож я міцно зціпила губи, скрутилася калачиком і намагалася тримати біль у собі.

Але в мене украли і мою тишу, і скорботу.

Для цього знадобилося всього кілька годин. Я чула кроки, тунелями луною котилися голоси. Гукали мене, сподіваючись, що я озвуся. Зрозумівши, що я мовчатиму, люди принесли світло: не блакитні тьмяні ліхтарі, які заледве могли освітити невеличку печерку, а лампи з яскравим жовтим світлом. Вони розгойдувались як маятник і освітлювали майдан. Однак навіть із лампами людям удалося знайти мене тільки з третьої спроби. І чому вони не облишать мене?

Коли промінчик лампи зрештою відшукав мене, почулося полегшене зітхання.

— Я знайшов її! Скажи іншим, щоб поверталися в печери! Вона таки тут!

Голос був знайомий, але я не хотіла згадувати імені. То балакало чудовисько.

— Вандо? Вандо? З тобою все гаразд?

Я не підвела голови й не розплющила очей — я горювала.

— Де Іян?

— Як гадаєш, може, краще привести Джеймі?

— Ні, йому не можна — з пораненою ногою…

Джеймі. Я здригнулася. Мій Джеймі. Він також чудовисько. Він такий, як і всі. Мій Джеймі. На саму думку про нього я відчула фізичний біль.

— Де вона?

— Тут, Джареде. Вона не… відгукується.

— Ми її не чіпали.

— Нумо, дайте мені лампу, — мовив Джаред. — А тепер вимітайтеся звідси. Всі. Інцидент вичерпано. Звільніть місце, гаразд?

Почулося шаркання ніг, але відійшли чудовиська недалеко.

— Я серйозно, люди. Ви нічим не допоможете. Ідіть собі. Зовсім ідіть.

Знову почулося шаркання, спочатку повільне, а тоді швидше. Чудовиська виходили з печери та зникали в коридорі.

Джаред зачекав, поки стало зовсім тихо.

— Гаразд, Вандо, тут більше нікого немає, тільки ти і я.

Він замовк, немов чекав на відповідь.

— Я розумію, що для тебе це дуже… прикро. Ми не хотіли, щоб ти це бачила. Вибач.

Вибачити? Джефрі казав, що це Джаредова ідея. Він хотів вирізати і мене, порубати на шматки, розбризкати мою кров по стінах. Він ладен убити мільйон таких, як я, заради того, щоб повернути свою улюблену почвару. Порубав би нас усіх на срібні кавалки.

Джаред довго мовчав, чекаючи на мою реакцію.

— Напевно, ти хочеш побути сама. Гаразд. Якщо хочеш, я нікого до тебе не підпущу.

Я не ворухнулася.

Щось діткнулося мого плеча. Я сахнулась і втиснулася в гостре каміння.

— Вибач, — пробурмотів Джаред.

Я чула, як він підвівся, і світло, що через заплющені повіки здавалося червоним, потьмяніло — він пішов геть.

Біля входу в печеру він когось зустрів.

— Де вона?

— Вона хоче побути сама. Нехай.

— Відступи з дороги, Гоу.

— Думаєш, їй потрібне твоє співчуття? Співчуття людини?

— Я не брав участі…

Джаред відповів дуже тихо, але до мене долинуло відлуння:

— Так, цього разу не брав. Але ти один із нас, Іяне. Ти ворог. Ти чув, що вона сказала? Вона кричала, що ми чудовиська. Ось якими очима вона дивиться на нас зараз. Їй не потрібне твоє співчуття.

— Дай лампу.

Розмова урвалася. Спливла хвилина; я чула — чиїсь кроки наближаються до мене з-за рогу. Нарешті на моє обличчя впало світло, повіки спалахнули червоним.

Я ще дужче зіщулилася, гадаючи, що мене зараз торкнуться.

Але почулося лише тихе зітхання, а тоді Іян сів на каміння — не так близько, як я очікувала.

Щось клацнуло, і світло зникло.

Я довго чекала в тиші, що Іян заговорить, але він мовчав, як і я.

Зрештою я припинила чекати та продовжила горювати. Іян не заважав. Так я сиділа у чорноті великої виямки в землі й поряд із людиною оплакувала загублені душі.

Розділ 41

Утеча

Три дні Іян просидів зі мною в темряві.

Тільки виходив на кілька хвилин по харчі й воду. Спочатку Іян їв, хоча я відмовлялася. Зрозумівши, що я не торкаюся своєї таці не через втрату апетиту, він також припинив їсти.

Під час нетривалої відсутності Іяна я справляла свої природні потреби, які не могла ігнорувати, — на щастя, тут був смердючий струмок. А оскільки я й далі голодувала, скоро потреба зовсім зникла.

Я не могла не спати, але не намагалася вкластися зручно. В перший день, коли я прокинулася, моя голова лежала в Іяна на колінах. Я одразу ж відскочила від нього, затремтівши так, що більше він на таке не наважувався. Відтак я спала, притиснувшись до каміння, а щойно прокидалася, скручувалася калачиком на долівці.

— Будь ласка, — прошепотів Іян на третій день — принаймні мені здавалося, що був уже третій день; у тихому темному місці неможливо було стежити за часом.

Я знала, що переді мною стоїть таця з їжею. Іян підсунув її ближче, аж поки та не торкнулася моєї ноги. Я сахнулась.

— Будь ласка, Вандо. Будь ласка, поїж.

Він потягнувся до мене, але відсмикнув руку, коли я відсторонилася.

— Будь ласка, я не хочу, щоб ти ненавиділа мене. Вибач! Якби я знав… Я б їх зупинив. Я не дозволю, щоб таке повторилося.

Іян їх не зупинить. Він один, а їх багато. Крім того, Джаред казав, що раніше Іян не мав нічого проти. А я — ворог. Навіть у найбільш чутливих і співчутливих людей їхнє обмежене милосердя поширюється лише на своїх.

Я знала, що Док нізащо навмисно не завдасть фізичного болю іншій людині. Він такий чутливий, що болю навіть бачити не може. Але що такс гусінь, стоніг? Навіщо Докові перейматися стражданнями дивної інопланетної істоти? Хіба йому важко вбити немовля — повільно розтинати його на шматки, — адже в того немає рота, воно не здатне плакати?

— Треба було тобі сказати, — прошепотів Іян.

Хіба щось змінилося б, якби я почула про те, що сталося, а не побачила понівечені останки на власні очі? Невже від цього біль був би слабшим?

— Поїж, будь ласка.

Знову запала тиша. Якийсь час ми сиділи мовчки — може, годину чи дві.

Іян підвівся й тихо вийшов.

В ту мить я не відала, що саме почуваю. Я ненавиділа тіло, до якого була прив’язана. Але чому відсутність Іяна засмутила мене? Я ж так прагнула самотності! А тепер, коли я її отримала, мені боляче? І закортіло, щоб чудовисько повернулося назад, хоча це геть неправильно.

Я недовго залишалася на самоті. З темряви долинуло приглушене насвистування, і я одразу впізнала Джеба — чи то Іян привів його, чи він прийшов сам і чекав, поки Іян вийде з печери. За кілька кроків від мене насвистування припинилося. У темряві щось клацнуло, і в очі вдарило жовте світло. Я закліпала.

Джеб спрямував світло у стелю, навколо нас утворилася широка ясна сфера. А тим часом Джеб умостився поруч зі мною.

— Вирішила заморити себе голодом? Такий у тебе план, га?

Я втупилася в кам’яну долівку.

Якщо бути відвертою, то час скорботи вже минув. Я настраждалася, оплакала всіх, кого хотіла. Та хіба можливо оплакувати незнайомців вічно? Ні, тепер я просто сердилася.

— Якщо хочеш померти, то існують простіші і швидші способи.

Так ніби я не знаю!

— Правильно, ліпше віддайте мене Доку, — каркнула я.

Джеб не здивувався, коли я заговорила. Він тільки кивнув, так наче я сказала саме те, що він очікував почути.

— Вандрівнице, невже ти гадала, що ми так просто здамося? — голос Джеба був твердий і серйозний як ніколи. — Інстинкт виживання дужчий. Ну звісно, ми хочемо відшукати спосіб повернути собі свідомість. Завтра-бо будь-хто з нас може її втратити. Ми й так уже згубили надто багато рідних і коханих. Це болісно. Кожна невдача вбиває Дока — якби ти тільки бачила… Але така реальність, Вандо. Ми програли війну. Людство на грані вимирання. Ми намагаємось урятуватися.

Вперше за весь час Джеб говорив зі мною як із душею, а не як із людиною. Хоча у мене було таке відчуття, що він завжди усвідомлював відмінність. Просто він був увічливим чудовиськом.

Я не могла не визнати: в його словах є правда і здоровий глузд. Шок минув, і я знову стала сама собою. Справедливість у мене в крові.

Кільком людям удалося поглянути на світ моїми очима; щонайменше одній людині — Іяну. Чому б тепер мені не подивитися на все їхніми очима? Так, вони чудовиська, однак іноді навіть учинки чудовиськ можна виправдати.

Звісно, вони шукали вихід у насильстві. Вони й не думали, що існує інший спосіб вирішення проблеми. Хіба можна звинувачувати людей за те, що вони генетично запрограмовані вирішувати всі проблеми в один спосіб?

Я прокашлялася, але голос досі хрипів — я задовго мовчала.

— Розчленовуючи немовлят, ви нічого не доможетеся, Джебе. Тепер усі мертві.

Якусь мить він мовчав.

— Ми не відрізняємо ваших немовлят від дорослих.

— Ну звісно, що ні.

— Ваші також не милують наших дітей.

— Але ми не піддаємо їх тортурам. Ми ніколи й нікому не завдаємо болю навмисне.

— Ви чините ще гірше. Ви нас знищуєте.

— А ви робите й те, й те.

— Так, робимо, тому що ми повинні спробувати. Ми повинні продовжувати боротьбу. І ми боремося в єдиний відомий нам спосіб. Вибір простий: боротися — або здатися і вмерти.

Джеб звів брову й подивився на мене, натякаючи, що саме такий вигляд мала моя поведінка збоку.

Я зітхнула, підняла з долівки пляшку води, яку залишив Іян, і одним махом спорожнила її.

— Це ніколи не спрацює, Джебе. Ви можете й надалі рубати нас на шматки, в результаті ви тільки закатуєте величезну кількість розумних істот обох видів. Ми не хочемо убивати й не пристосовані до цього, але наші паростки слабкі тільки на позір. Можливо, вони й тонші за срібну волосину, але насправді наші мацаки сильніші за більшість ваших органів. Саме це відбувається, правда? Док шматує мого родича, а той тим часом знищує мозок вашого.

— Еге ж, мозок зсідається, мов домашній сир, — погодився Джеб.

Я скривилася, а тоді здригнулась, уявивши собі цю огидну картину.

— Мене також від цього верне, — визнав він. — А Док узагалі згасає на очах. Щоразу, коли йому здається, що він за крок від розгадки, він наштовхується на стіну. Він випробував усе можливе — марно, мозок усе одно стає як домашній сир. Ні заспокійливе на вас не діє… ні отрута.

— Ну звісно, що не діє,— прохрипіла я. — У нас зовсім інший хімічний склад.

— Якось один із ваших, мабуть, здогадався про все наперед. Док іще не приспав хлопця, а срібні ниточки знищили мозок людини зсередини. Звісно, ми не знали цього, поки Док не зробив розтин. А хлопець наче просто знепритомнів.

Я була здивована і навіть вражена. Та душа, мабуть, була неймовірно відважна. Мені б забракло сміливості зважитися на таке, навіть на самому початку, коли я була певна, що з мене силою витягатимуть інформацію. Я й уявити не могла, що люди готові йти на крок, настільки очевидно приречений на поразку.

— Джебе, ми крихітні створіння, повністю залежні від носіїв, тому й виробили певні способи захисту.

— І маєте на це право. Я просто хочу, щоб ти знала: ми не припинимо боротьби. Ми не хочемо завдавати болю, але… Так вийшло. Однак люди боротимуться до останнього.

Наші погляди схрестилися.

— Тоді вам слід віддати мене Доку на тортури. Для чого я ще годжусь?

— Вандо, не мели дурниць. Люди нелогічні: у нас більше доброти й злості, ніж ти собі можеш уявити. Хоча, мабуть, зло переважає…— (Я кивнула, але він уже повів далі, ігноруючи мене). — Ми цінуємо особистість, іноді навіть занадто. Будьмо об’єктивні. От, наприклад, Пейдж… скількома людьми вона б пожертвувала заради Енді? Якщо уявити, що всі люди рівноцінні, то таке запитання недоречне. Тебе ми також цінуємо… Що ж, якщо подивитися на все з людської точки зору, то це доволі безглуздо. Але серед нас є такі, хто поставить тебе вище за незнайому людину. Мушу визнати, я належу до їхнього числа. Я вважаю тебе своїм другом, Вандо. Що, звісно, безглуздо, якщо ти ненавидиш мене…

— Джебе, я зовсім не ненавиджу вас, але…

— Так?

— Просто я не розумію, як мені жити далі, якщо зовсім поруч убивають моїх родичів. Піти я також не можу. Розумієте, про що я? Що мене чекає попереду? Скальпель Дока? — я затремтіла.

Він кивнув, і тон його став серйозним.

— Доречне запитання. Згоден, просити тебе з цим жити — занадто.

Всередині щось обірвалося.

— Якби в мене був вибір, — прошепотіла я. — Краще б мене застрелили ви.

Джеб засміявся.

— Не лізь поперед батька в пекло, люба. Ніхто не сміє ні стріляти в моїх друзів, ні різати їх. Я вірю тобі, Вандо. Якщо ти кажеш, що наші зусилля ні до чого не призведуть, доведеться переглянути ситуацію. Я звелю хлопцям, щоб вони більше не приводили душ. До того ж Док також не залізний. Він довго не витримає.

— Хтозна, може, саме зараз ви мені брешете, — нагадала я. — Мені не відрізнити.

— Значить, тобі просто доведеться мені повірити. Тому що я не збираюся стріляти в тебе. І не дозволю тобі вмерти з голоду. З’їж щось, люба. Ну ж бо. Це наказ.

Я глибоко вдихнула й замислилась. Я так і не була певна, чи дійшли ми згоди, чи ні. В цьому тілі було важко зрозуміти власні почуття. Мені подобалися тутешні люди, ми подружилися… Але ж вони чудовиська… Хоча тепер я подивилася на них іншими очима.

Джеб подав мені товсту квадратну скибку кукурудзяного хліба, намащеного краденим медом.

Хліб розкришився й став схожим на кашу, яка прилипала до моїх долонь. Я знову зітхнула й почала облизувати пальці.

— Оце гарна дівчинка! Нічого, ми все здолаємо. От побачиш, нам усе до снаги. Головне — позитивно налаштуватися.

— Позитивно налаштуватися… — пробурмотіла я, не припиняючи жувати. Тільки, Джебе…

І тут повернувся Іян. Коли він наблизився й побачив їжу в моїх руках, від виразу його обличчя мені стало соромно. Бо воно полегшено засяяло.

Ні, я нікому й ніколи не завдавала болю навмисне, але, відмовившись від їжі, я завдала болю Іяну. Людське життя таке заплутане! Ото я накоїла…

— Ось де ви, Джебе, — мовив він тихо і сів поруч, ближче до Джеба. — Джаред казав, що ви, швидше за все, саме тут.

Я на півфута присунулася до Іяна. І хоча рука закляла від довгої непорушності, я вклала свою долоню в його.

— Вибач, — прошепотіла я.

Він стиснув мої пальці.

— Не варто вибачатися переді мною.

— Я повинна була сама все втямити. Джеб має рацію. Звичайно, ви боретеся. І яке я маю право звинувачувати вас за це?

— Тепер усе змінилося. Тепер ти з нами. Й експериментам слід покласти край.

Моя поява тут тільки все ускладнила, змусила людей іще наполегливіше розв’язувати задачу. Як висмикнути з тіла мене і врятувати Мелані? Мене стерти, а її повернути.

— На війні всі методи виправдані,— пробурмотіла я, силкуючись усміхнутися.

— Як і в коханні,— усміхнувся Іян у відповідь. — Ти забула продовження.

— Гаразд, досить, — буркнув Джеб. — Я ще не закінчив.

Я з цікавістю вивчала вираз його обличчя. Що там іще?

— Так… — Джеб глибоко вдихнув і подивився на мене. — Тільки не лякайся, гаразд?

Я завмерла, стиснувши Іянову руку.

Іян метнув на Джеба сповнений тривоги погляд.

— Ти збираєшся їй розповісти? — запитав він.

— Що ще? — хапнула я ротом повітря. — Що сталося?

Джеб одягнув на обличчя непроникну маску гравця в покер.

— Джеймі…

Два слова перевернули світ догори дриґом.

Три дні, три довгі дні я була Вандрівницею, душею серед людей. Аж раптом знову стала Бандою, збитою з пантелику душею з людськими емоціями, які брали гору.

Я схопилася на ноги, волочучи за собою Іяна — я досі не відпускала його руки. І заточилась — у голові паморочилося.

— Ш-ш-ш, Вандо. Я ж просив не лякатися. З Джеймі все гаразд. Він просто хвилюється за тебе. Дізнався, що сталося, й увесь час питає про тебе. Малий розхвилювався, а йому хвилюватися не можна. Я прийшов, щоб попросити тебе його провідати. Але так тобі йти не можна. Вигляд ти маєш просто жахливий. Це його безпідставно засмутить. Сядь і з’їж іще трохи.

— Щось негаразд із ногою? — запитала я.

— Маленьке запалення, — промимрив Іян. — Док уклав його в ліжко, в іншому разі він би давно прибіг до тебе. Та якби Джаред буквально не прив’язав його до ліжка, він усе одно прийшов би.

Джеб кивнув.

— Джаред хотів прийти сюди й силоміць віднести тебе до Джеймі, але я сказав, що спочатку з тобою побалакаю. Та й навряд чи малому стало б легше, якби він побачив тебе в напівпритомному стані.

У мене кров захолола в жилах. Звісно, просто уява розігралася.

— Яких заходів ви вживаєте?

Джеб знизав плечима.

— Нічого не треба. Малий не слабак, видряпається.

— Його не лікують? Що ви маєте на увазі?

— Це бактеріальна інфекція, — мовив Іян. — А антибіотиків уже не випускають.

— Тому що вони не діють — бактерії мудріші за ваші ліки. Повинно бути щось інакше, щось дієвіше.

— Ну, в нас немає нічого, — мовив Джеб. — Джеймі — здоровий хлопчина. Природа сама розставить усе на свої місця.

— Природа… сама… — пробурмотіла у напівмаренні.

— Поїж, — заохочував Іян. — Не варто йти до Джеймі в такому стані.

Я потерла очі кулаками, намагаючись зібратися на думці.

Джеймі хворий. Немає ліків, щоб його лікувати. Немає вибору. Чекати і сподіватися на те, що його тіло саме зцілить себе. А якщо ні…

— Ні,— зойкнула я.

Почувалася так, ніби знову опинилася на краю Волтерової могили, ніби знову чула шурхотіння піску, що сиплеться в темряві.

— Ні,— стогнала я, намагаючись відігнати страшні спогади.

Я розвернулася й на півзакляклих ногах попрямувала до виходу.

— Зажди, — мовив Іян, але не забрав руки. Він ішов поруч зі мною. Джеб наздогнав мене, прилаштувався з другого боку і пхнув шматок хліба мені у вільну руку.

— З’їж це заради Джеймі,— сказав він.

Я жувала, не відчуваючи смаку, і ковтала, не помічаючи, як їжа потрапляє в шлунок.

— Я так і знав, що вона перенервує,— просипів Джеб.

— Тоді нащо сказали? — запитав Іян розгублено.

Джеб не відповів. Дивно… Чому він мовчить? Невже все так погано?

— Джеймі у лікарні? — поцікавилась я сухо.

— Ні, ні,— одразу ж запевнив Іян. — Він у вашій спальні.

Від цього легше не стало. Всі відчуття притлумилися. Заради Джеймі я б зайшла в будь-яку кімнату, навіть якби вона просякла кров’ю.

Все довкола здавалося чужим. Я навіть не помітила, що надворі день. Я не зустрічалася поглядами з людьми, які зупинялися, щоб подивитися на мене. Насилу переставляла ноги і зрештою допленталася до потрібного коридору.

Біля спальні чергувало кількоро людей. Ширму відсунули, і вони повитягували шиї, щоб зазирнути в Джаредову кімнату. Всі мої знайомі, люди, яких я вважала своїми друзями… Джеймі також друг. Навіщо вони тут? Невже його стан такий нестабільний, що біля його ліжка постійно хтось чергує?

— Ванда, — сказав хтось. Гайді.— Ванда прийшла.

— Пропустіть її,— мовив Вез і поплескав Джеба по плечу. — Молодець.

Я пройшла попри невеличку групку людей, навіть на них не глянувши. Вони розступилися — в іншому разі я би просто наскочила на них. Я не могла думати ні про що і зосередилася на одному — йти вперед.

У кімнаті з високою стелею було ясно. Всередині людей було мало: Док із Джаредом нікого не впускали. Краєм ока я помітила: Джаред стоїть біля дальньої стіни, прихилившись до неї та схрестивши руки на грудях — це ознака того, що він справді хвилюється. Док стояв навколішках біля великого ліжка, де лежав Джеймі в тій самій позі, в якій я його залишила.

Навіщо я його залишила?

Обличчя Джеймі почервоніло й було зарошене. Права холоша джинсів була відтята, а пов’язку зняли. Рана була зовсім не велика й не така страшна, як я собі уявляла, — двохдюймовий поріз із рівними краями. От тільки надто червоний, і шкіра довкола рани спухла й блищала.

— Вандо, — видихнув Джеймі, побачивши мене. — Ой, з тобою все гаразд. Ой.

Він глибоко вдихнув.

Я впала навколішки поряд із ліжком Джеймі, тягнучи за собою Іяна. Торкнулася обличчя Джеймі — його шкіра під моїми пальцями палала. Ліктем я ударила Дока, але навіть не звернула уваги. Док швидко вийшов, і я не подивилася, що було написано на його обличчі: відраза чи провина.

— Джеймі, дитинко, як ти?

— Який я дурень, — мовив він і усміхнувся. — Просто дурень. Не можу повірити, — він жестом указав на ногу. — І треба було тільки примудритися!

Я знайшла мокру ганчірку й приклала до його чола.

— З тобою все буде гаразд, — пообіцяла я впевнено.

— Ну звісно. Все це дурниці. Але Джаред не дозволив мені піти до тебе… — раптом на його обличчі майнула тривога. — Я чув про… Вандо, знаєш…

— Ш-ш-ш. Не згадуй. Якби я знала, в якому ти стані, то вже б давно прийшла.

— Я не хворий. Це все дурна інфекція. Однак я радий, що ти тут. Я божеволів, не знаючи, що з тобою.

Я насилу проковтнула клубок у горлі. Чудовисько? Мій Джеймі? Та ніколи.

— Я чув, ти провчила Веза перед тим, як ми приїхали, — змінив тему Джеймі й широко всміхнувся. — Шкода, що я таке проґавив! Б’юсь об заклад, Мелані також сподобалося.

— Ага.

— З нею все гаразд? Не хвилюється?

— Звісно, хвилюється, — пробурмотіла я, спостерігаючи за ганчіркою, яка плавно їздила по чолі Джеймі, ніби нею рухала чужа рука.

Мелані.

Де вона?

Я нишпорила в голові, шукаючи її знайомий голос. Нічого, крім тиші. Чому вона не тут? Шкіра Джеймі горіла у мене під пальцями. Гарячка мала викликати в Мелані таку ж саму паніку, як і в мене.

— З тобою все гаразд? — запитав Джеймі.— Вандо?

— Я… втомилася. Джеймі, вибач. Я просто… знесилена.

Він не спускав із мене очей.

— Маєш кепський вигляд.

Що я накоїла?

— Не завадило б помитися.

— Знаєш, а мені вже ліпше. Тобі слід попоїсти чи прилягти. Ти бліда.

— Не хвилюйся за мене.

— Я принесу тобі поїсти, — мовив Іян. — Джеймі, може, й тобі щось принести?

— Та ні, щось не хочеться.

Я метнула погляд на Джеймі. Раніше Джеймі завжди був голодний.

— Попроси сходити когось іншого, — мовила я до Іяна й міцніше стиснула його руку.

— Гаразд, — обличчя Іяна було спокійне, але я відчувала подив і тривогу. — Везе, може, принесеш щось? І для Джеймі також. Упевнений, поки ти прийдеш, у нього прокинеться апетит.

Я оцінювально подивилася на хлопчика: він був увесь червоний, але очі світилися. За кілька хвилин із ним нічого не станеться.

— Джеймі, я піду помиюся, гаразд? А то я справжня… замазура.

Він уловив фальшиву нотку в моєму голосі й насупився.

— Ніяка ти не замазура.

Я підвелася й потягнула за собою Іяна.

— Я скоро повернуся. Цього разу точно.

Джеймі усміхнувся у відповідь на мою незграбну спробу пожартувати.

Виходячи з кімнати, я відчувала на собі чийсь погляд. Джареда чи Дока — не знаю. Мені було байдуже.

Тепер у коридорі залишився тільки Джеб; інші розійшлися: мабуть, вирішили, що з Джеймі все гаразд. Джеб схилив голову набік, ніби намагався зрозуміти, що в мене на думці. Він не очікував, що я залишу Джеймі так скоро і так несподівано. І, мабуть, також зауважив безпорадність мого виправдання.

Я поспішила геть від його допитливого погляду, волочачи за собою Іяна.

Ми з Іяном дісталися печери, де сходилися всі коридори до спальних кімнат. Але замість прямувати до майдану, я завела Іяна в перший-ліпший темний коридор. Тут було порожньо.

— Вандо, що…

— Мені потрібна твоя допомога, Іяне, — мій голос був напружений, переляканий.

— Все що завгодно, ти ж знаєш.

Я обхопила його обличчя долонями, зазирнула в очі. Я ледве розрізняла в темряві їхню синь.

— Поцілуй мене, Іяне! Негайно. Будь ласка.

Розділ 42

Примус

Щелепа Іяна відвисла.

— Тебе… що?

— Поясню за хвилину. Я знаю, що це несправедливо щодо тебе, але… будь ласка. Просто поцілуй мене.

— А тебе це не засмутить? Мелані не протестуватиме?

— Іяне! — вигукнула я. — Будь ласка!

Він збентежено обняв мене за талію й притягнув до себе. Його обличчя було таке стривожене, що на якусь мить мені здалося: нічого не вийде. Мені романтика ні до чого, а от йому…

Він автоматично заплющив очі, нахиляючись уперед. Його вуста легенько торкнулися моїх, а тоді Іян відсторонився й глянув на мене так само тривожно.

Нічого.

— Ні. Іяне, по-справжньому поцілуй мене. Так… так, ніби ти напрошуєшся на ляпас. Утямив?

— Ні. Що таке? Спочатку поясни мені.

Я закинула руки йому за шию. Відчуття було дивне. Я не знала, як правильно поводитися. Отож стала на пальчики й прихилила Іянову голову до себе, поки не дотягнулася вустами до його вуст.

З якимсь іншим видом нічого б не вийшло. У них свідомість так не підкоряється пориву плоті. Інші види завжди співвідносять бажання плоті з реальними можливостями. Але Іян був людиною, і його тіло відгукнулося.

Мої вуста притиснулися до Іянових, і я міцніше обхопила його шию руками, коли він хотів відсунутися. Керуючись спогадами, я спробувала відтворити його попередній поцілунок. Його губи розімкнулися — і я відчула дивну радість перемоги. Я прикусила нижню губу Іяна і здивувалася, почувши низький шалений стогін, що здивовано вихопився з його горла.

Після цього мені вже нічого не потрібно було робити. Рука Іяна обхопила мене за потилицю, друга притиснула так тісно, що стало важко дихати. Я засапалася, але й він засапався. Наші дихання злилися. Кам’яна стіна врізалася мені в спину. Іян скористався з цього і притис мене ще дужче. Наші тіла цілком переплелись.

Ми були такі близькі, що з двох майже стали одним.

Тільки ми.

І більш нікого.

Самі.

Іян відчув, коли я здалася. Він чекав цього моменту — мабуть, я переоцінила тілесний потяг. Коли мої обійми ослабли, він гойднувся назад, але не відсторонив обличчя: кінчик його носа досі торкався мого.

Я опустила руки, а Іян глибоко вдихнув. Тоді повільно розімкнув обійми й поклав руки мені на плечі.

— А тепер поясни, — мовив він.

— Її немає,— прошепотіла я, досі важко дихаючи. — Я не можу її знайти. Навіть тепер.

— Мелані?

— Я її не чую! Іяне, як мені повертатися до Джеймі? Він зрозуміє, що я обманюю! Як мені йому сказати, що я втратила його сестру? Іяне, він хворий! Хіба я можу сказати йому таке?! Він засмутиться, а йому треба боротися з хворобою!

Іян поклав пальці мені на вуста.

— Ш-ш-ш. Добре. Давай усе обміркуємо. Коли ти чула її востаннє?

— О, це було одразу ж потому, як я побачила… в лікарні. Вона намагалася їх виправдати… а я крикнула на неї… і звеліла забиратися геть із моєї голови! Відтоді я її не чула. І не можу її знайти!

— Ш-ш-ш, — мовив він знову. — Заспокойся. Гаразд. Тобі треба вирішити, чого ти хочеш насправді. Я знаю, що ти не хочеш засмучувати Джеймі, але він усе одно одужає. Тож подумай — може, ліпше, якщо…

— Ні! Я не можу знищити Мелані! Не можу. Це неправильно! Тоді я також перетворюся на чудовисько!

— Добре, добре! Гаразд. Ш-ш-ш. Отже, нам треба її знайти.

Я нетерпляче кивнула.

Іян глибоко вдихнув.

— Значить, треба, щоб тебе… захлиснули емоції, так?

— Не розумію, що ти маєш на увазі.

Взагалі-то я здогадувалася, просто боялася визнати.

Поцілувати Іяна — це одне. Приємно, від цього поцілунку можна було б навіть отримати насолоду, якби я так не хвилювалася. От і все… Але піти на більше… свідомо… Чи зможу я? Мел оскаженіла б, якби я використала її тіло з такою метою. Невже це єдиний спосіб її відшукати? А Іян? Він на таке не заслуговує.

— Зараз повернуся, — пообіцяв Іян. — Стій тут.

Він притиснув мене до стіни, ніби наголошуючи, щоб я стояла саме тут, і пірнув у темний коридор.

Стояти тут… Простіше сказати, ніж зробити. Мені хотілося бігти за ним, подивитися, що він збирається робити. Слід було все обговорити, обдумати. Та хіба я маю час! На мене чекає Джеймі з тисячею запитань, на які у мене немає відповіді. Ні, він чекає не на мене; він чекає на Мелані. Що я накоїла? Невже вона справді померла?

«Мел, Мел, Мел, повернись! Мелані, ти потрібна Джеймі. Не мені — Джеймі. Він хворий, Мел. Мел, ти чуєш? Джеймі хворий!»

Я балакала сама до себе. Ніхто мене не чув.

Руки тремтіли від страху чи стресу. Я б не змогла чекати тут довго. Я відчувала, як тривога наростала в мені: ще трохи — і лусну.

Зрештою до мене долинули кроки. І голоси. Іян когось привів. Я не знала, що діяти.

— Уяви, що це… експеримент, — мовив Іян.

— Ти при здоровому глузді? — запитав Джаред. — Це якийсь ненормальний жарт?

Усередині все перевернулося.

Мене мають захлиснути емоції. То ось що Іян мав на увазі!

В обличчя вдарила кров палюча, немов гарячка Джеймі. І що тільки Іян зі мною робить? Мені кортіло втекти, сховатися десь далеко-далеко, де мене ніколи б не знайшли навіть із сотнею ліхтарів. Але ноги підгиналися, я не могла зрушити з місця.

В кінці тунелю з’явилися Іян і Джаред. Обличчя Іяна було кам’яне; він мало не штовхав Джареда в плечі, а той витріщався на нього зі злістю й сумнівом в очах.

— Сюди, — заохочував Іян, підштовхуючи Джареда ближче до мене.

Я приросла спиною до стіни.

Джаред побачив мене, моє перекошене обличчя — і став як стій.

— Вандо, що тут діється?

Я поцілила в Іяна сповненим докору поглядом і спробувала підвести очі на Джареда. Але марно. Натомість я втупилась у його ноги.

— Я загубила Мелані,— прошепотіла я.

— Ти її загубила!

Я безпорадно кивнула.

— Як це сталося? — запитав він злісно.

— Точно не знаю. Я веліла їй замовкнути… але ж вона завжди повертається… раніше поверталася… А тепер я її не чую… і Джеймі…

— Вона померла? — в голосі Джареда був тільки біль.

— Не знаю. Я не можу її знайти.

Джаред глибоко вдихнув.

— Чому Іян думає, що мені треба тебе поцілувати?

— Не мене, — мовила я так тихо, що сама насилу себе почула. — Її. Минулого разу… вона дуже розізлилася. Вона ще ніколи не була такою дужою. Можливо… Ні. Ти не мусиш. Я спробую знайти її сама.

Я досі дивилася в землю, тому одразу помітила, як Джаред зробив крок уперед.

— Гадаєш, якщо я її поцілую?..

Я не могла навіть кивнути, тільки ковтнула.

Знайомі руки швидко провели по шиї і лягли на плечі. Серце калатало, мов навіжене, — здавалося, що навіть Джаред чує, як воно б’ється. Мені було ніяково — а що як він подумає: це якийсь хитромудрий трюк, який я придумала, щоб його заманити? А що як він вирішить: це моя ідея, а не Іянова?

Іян… Цікаво, чи він досі тут? Якого болю ми йому завдаємо?

Я знала наперед усі рухи Джареда: ось його рука спустилася вниз від плеча до зап’ястя, залишаючи по собі вогненний слід. Друга лягла на моє підборіддя й підвела обличчя. Його щока притиснулася до моєї. Від такого доторку моя шкіра спалахнула, а Джаред прошепотів мені на вухо:

— Мелані. Я знаю, що ти там. Повертайся до мене.

Щока Джареда повільно ковзнула вбік, підборіддя трохи нахилилося, і його вуста накрили мої.

Він хотів поцілувати мене ніжно. Я знаю, що він силкувався, як і минулого разу.

Проте йому не вдалося стриматися.

Всюди, де торкався Джаред, спалахував вогонь, а він був усюди. Його руки пестили моє тіло, губи смакували кожен дюйм мого обличчя. Скеля уп’ялася мені в спину, але я не відчувала болю. Не відчувала нічого, окрім вогню.

Мої пальці втопилися в Джаредовому волоссі, притягнули його обличчя ближче. Я обхопила Джаредове тіло ногами. Стіна правила за опору. Наші язики переплелися, і по тілу, проникаючи в найменшу клітинку, розлилася непереборна жага.

Джаред відірвав вуста від моїх і притиснув до мого вуха.

— Мелані Страйдер! — рявкнув він. — Ти не кинеш мене? Хіба ти мене не кохаєш? Доведи своє кохання! Доведи'. Грім тебе побий, Мел! Повернись!

Його вуста знову уп’ялися в мої.

«Ах», — ледь чутно простогнала Мел у моїй голові.

Я не привіталася: я вся палала.

Вогонь зрештою пропалив собі дорогу і до схованки Мелані, де вона дрімала, поки з неї витікало життя.

Мої руки вчепилися у футболку Джареда й почали задирати її вгору. Я не наказувала їм робити цього — вони самі. Його ж долоні обпікали мені спину.

«Джареде?» — прошепотіла Мелані. Вона намагалася зорієнтуватися, та марно — в голові все переплуталося.

Я відчувала, як м’язи на животі Джареда напружилися під моїми руками.

«Що? Де?» — боролася Мелані.

Я відірвалася від Джаредових вуст, і вони ковзнули до моєї шиї. Я зарилася обличчям в його волосся й вдихнула запах.

«Джаред! Джаред! НІ!»

Я дозволила їй узяти контроль над моїми руками, знаючи, що так треба, хоча насправді я мало що усвідомлювала. Мої руки, які лежали на Джаредовому животі, напружилися від злості. Нігті дряпнули шкіру і щосили відштовхнули Джареда від мене.

— НІ! — вереснула Мелані моїми губами.

Джаред зловив її руки й притиснув моє тіло до стіни, не дозволяючи впасти. Я повисла на Джареді; тіло відмовлялося виконувати вказівки розуму, які цілковито суперечили одна одній.

— Мел? Мел!

— Що ти коїш?

Джаред полегшено застогнав.

— Я знав, що ти зможеш! Ах, Мел!

Він знову поцілував її, поцілував вуста, що тепер належали їй, і ми обидві відчули солоний присмак сліз, що котилися по його обличчю.

І Мел його вкусила.

Джаред відскочив, і моє тіло сповзло на землю.

Він розреготався.

— Оце моя дівчинка. Ти відчуваєш її, Вандо?

— Так, — видихнула я.

«Якого дідька, Вандо?» — кричала вона.

«Де ти була? Ти хоча б уявляєш, що було, коли ти зникла?»

«Ага. Бачу, ти тут сильно страждала».

«О, ще постраждаю», — пообіцяла я. Бо вже відчувала, як знайоме відчуття накочувалося на мене. Точно, як раніше…

Вона швиденько прочитала мої думки.

«Джеймі?»

«Саме це я намагалася тобі сказати. Ти йому потрібна».

«Тоді чому ми досі тут?»

«Мабуть, тому, що він іще недостатньо дорослий, аби дивитися такі вистави».

Вона й далі копирсалася в моїй голові.

«Ого, ще й Іян! На щастя, я проґавила цю частину».

«Я так хвилювалася. Я не знала, що діяти…»

«Гаразд. Ходімо».

— Мел? — запитав Джаред.

— Вона тут. І вона лютує. Хоче якнайшвидше побачити Джеймі.

Джаред обхопив мене за плечі й допоміг звестися на ноги.

— Можеш казитися скільки заманеться, Мел. Тільки не зникай.

«Скільки мене не було?»

«Три дні».

«А де я була?» — її голос раптом притих.

«А ти не знаєш?»

«Я нічого… не пам’ятаю».

Ми обидві воднораз затремтіли.

— Все гаразд? — запитав Джаред.

— Та ніби.

— Це вона до мене говорила — щойно, вголос?

— Так.

— А це можливо… а ти можеш пустити її ще раз?

Я зітхнула. Я вже й так виснажилася.

— Можу спробувати.

Я заплющила очі.

«Визирнеш? Побалакаєш із ним?» — запитала я в Мелані. «Я… Як? Де?»

Я спробувала заховатися в крихітну щілинку свідомості, звільняючи місце для Мелані.

«Ну ж бо, давай, — прошепотіла я. — Сюди».

Проте хай як Мелані силкувалася, все марно.

Губи Джареда притиснулися до моїх — несподівано, настирливо. Мої очі від несподіванки широко розплющилися. Його ж очі з золотавим переливом були також розплющені, всього за півдюйма від моїх.

Мелані різко відсмикнула голову.

— Припини негайної Не торкайся її!

Він засміявся, шкіра навколо його очей вкрилася тисячами крихітних зморщок.

— Привіт, крихітко.

«Не смішно».

Я спробувала віддихатися.

— Їй не смішно.

Він не забрав руки. Він обнімав мене, нас. Ми вийшли з тунелю й не зустріли там нікого. Іяна не було.

— Мел, востаннє тебе попереджаю… — губи Джареда досі розтягувалися в широкій посмішці.— Навіть не думай зникати. Запам’ятай, я ні перед чим не зупинюся, щоб тебе повернути.

В животі залоскотало.

«Скажи йому, як іще раз до тебе доторкнеться — придушу».

Але і в цій погрозі чулися жартівливі нотки.

— А зараз вона тобі погрожує,— мовила я. — Хоча особисто мені здається, що вона жартує.

Джаред нестримно реготав.

— Вандо, ти завжди така серйозна?

— Просто людські жарти не смішні,— пробурмотіла я. Принаймні не для мене.

Джаред знову засміявся.

«А, — здогадалася Мелані.— Ти страждаєш».

«Але постараюся, щоб Джеймі не помітив».

«Дякую, що повернула мене».

«Я не збиралася здихатися тебе, Мелані. Дуже шкода, що не можу тобі запропонувати більшого».

«Дякую».

— Що вона каже?

— Та так… Миримося.

— Чому вона не могла говорити раніше, коли ти її пускала?

— Не знаю, Джареде. Для нас двох тут затісно. Я не здатна повністю звільнити їй місце. Це все одно, що… ні, не спроба затамувати подих. Радше як спроба змусити серце зупинитися. Я не можу просто припинити існування. Не знаю як.

Він не відповів, і в грудях замлоїло. Мабуть, його щастю не було б меж, якби я знала, як змусити себе зникнути!

Мелані хотілося… ні, не заперечити, але втішити мене: вона підбирала правильні слова, щоб притлумити мій біль. Але таких слів не існує.

«Іян цього не переживе. І Джеймі. Джеб сумуватиме за тобою. В тебе тут чимало друзів».

«Дякую».

Я була рада, що ми вже повернулися назад до спальні. Мені слід думати про щось інше, бо просто розридаюся. Зараз не час жаліти себе. Є набагато важливіші справи, ніж серце, яке знову крається.

Розділ 43

Божевілля

Я уявила себе збоку: мабуть, я здавалася закам’янілою статуєю. Руки схрещені на грудях, обличчя порожнє, дихання занадто слабке — груди майже не рухаються.

А от усередині в мене все розвалювалося, так ніби атоми змінювали полярність і відскакували в боки.

Я повернула Мелані, але це не врятувало Джеймі. Того, що здатна дробити я, не достатньо.

В коридорі біля нашої кімнати юрмився народ. Джаред, Кайл та Іян повернулися з вилазки з порожніми руками. Відерце льоду — це все, що їм удалося роздобути за три дні, коли вони ризикували життям. Труді робила компреси й прикладала їх до чола Джеймі, до потилиці та грудей.

Лід ненадовго збивав гарячку, яка безконтрольно палила хлопчика, але скоро лід танув — за годину чи ще менше… Скільки часу спливе, перш ніж Джеймі знов почне помирати?

Це я повинна прикладати до нього лід, але я й поворухнутися не могла. Якби ворухнулася — просто розвалилася б.

— Нічого? — пробурмотів Док. — А ви перевірили…

— Ми обшукали все, що спало на думку, — втрутився Кайл. — Це ж не наркотики — їх зі зрозумілих причин люди тримали у схованках. Антибіотики ж завжди лежали на видноті. Тому їх знищили, Доку.

Джаред мовчки дивився на хлопчика, який палав на ліжку.

Іян стояв біля мене.

— Не крайся ти так, — прошепотів він. — Джеймі впорається. Він сильний.

Я не могла відповісти. Я й слів його насправді не розчула.

Док став навколішки поруч із Труді й трошки розтулив вуста Джеймі, тоді зачерпнув ложкою холодної води й почав вливати краплю по краплі хлопцеві в рот. Усі присутні почули хрипкий звук — Джеймі ковтав. Але очей він так і не розплющив.

Мені здавалося, що я більше ніколи не зрушу з місця. Приросту до кам’яної стіни. Я хочу перетворитися на камінь.

Якщо для Джеймі вириють у пустелі могилу, то нехай мене закопають разом із ним.

«Кепсько», — гарчала Мелані.

Я була у відчаї, а от вона просто скаженіла.

«Вони намагалися».

«Намагатися — не зробити! Джеймі не помре. Хай знову роблять вилазку».

«А є сенс? Навіть якщо їм удасться знайти ваші прострочені антибіотики, які шанси, що це допоможе? Антибіотики й раніше діяли тільки в половині випадків. Слабкі ліки. Вони не для Джеймі. Йому потрібно щось інше. Щось справді дієве…»

І раптом дихання прискорилося — мене осяяло.

«Йому потрібні наші ліки!»

Ми з Мел завмерли, вражені очевидністю такої ідеї. Її простотою.

Мої закам’янілі вуста заскреготіли.

— Джеймі потрібні справжні ліки. Такі, як у душ. Треба їх дістати.

— Ми навіть не знаємо, як вони діють, — насупився Док.

— А хіба це має значення? — лють Мелані передалася мені.— Головне, що вони діють. Вони врятують Джеймі.

Джаред не зводив із мене очей. Я відчувала на собі погляди Іяна, Кайла та всіх присутніх, проте бачила тільки Джареда.

— Ми не зможемо їх дістати, Вандо, — мовив Джеб таким голосом, ніби вже давно змирився з поразкою. — Ми маємо доступ тільки в безлюдні місця. В лікарнях завжди повно ваших. Двадцять чотири години на добу — забагато очей. А яка буде користь, якщо нас зловлять?

— Звісно, — обрубав Кайл. — Стоноги тільки й чекають, щоб дістатися сюди й вилікувати Джеймі… вірніше, його тіло. А заодно й переродити його. Ось чого ти домагаєшся?

Я спопелила саркастичного здорованя поглядом. Моє тіло напружилося, і я гойднулася вперед. Рука Іяна лягла мені на плече й притримала. Не думаю, що я накинулася б на Кайла, але я можу й помилятися. Бо зараз я — не зовсім я.

Коли я заговорила, мій голос звучав мертво й невиразно.

— Повинен бути спосіб.

Джаред кивнув.

— Можливо, в маленькому містечку. Рушниця зчинить забагато шуму, але якщо нас чисельно буде більше, можемо скористатися ножами.

— Ні! — у відчаї я опустила руки. — Ні, я не це мала на увазі. Ніяких убивств…

Але мене ніхто не слухав. Джеб сперечався з Джаредом.

— Не вийде. Хтось устигне викликати шукачів. Навіть якщо ми діятимемо швидко, вони візьмуть наш слід і все одно вистежать.

— Заждіть. А може…

Вони все одно не слухали мене.

— Я також не хочу, щоб малий помер, але ми не можемо ризикувати життями всіх заради одного, — сказав Кайл. — Люди помирають. Іноді таке трапляється. Ми не можемо йти на крайні заходи, рятуючи одного хлопця.

Мені хотілося його придушити, стиснути його нікчемне горло, щоб він удавився власними словами. Мені, не Мелані… Душити, поки його обличчя не посиніє. Мелані відчувала те саме, але я гадки не мала, чи це справді тільки її бажання.

— Ми мусимо його врятувати, — мовила я голосніше.

Джеб подивився на мене.

— Люба, ми не можемо просто зайти в лікарню й попросити.

— Ви не можете. Але я можу.

В кімнаті запанувала мертва тиша.

В голові постав бездоганний план. Ідеальний, я б сказала. Я поділилася ним із Мелані. Вона була просто приголомшена. План спрацює. Ми врятуємо Джеймі.

— Душі довірливі. Я їх обману. І хоча я далеко не віртуоз у цій справі, мене ні в чому не запідозрять. Вони не звикли до брехні. Ну звісно. Я ж теж душа. Вони зроблять усе, щоб допомогти мені. Я скажу, що поранилася під час походу чи ще щось вигадаю… а тоді, залишившись у палаті на самоті, візьму стільки ліків, скільки зможу заховати. Подумайте тільки! Ліків стане на всіх. На довгі роки. І з Джеймі все буде гаразд! Чому це не спало мені на думку раніше? Може, ми б змогли врятувати Волтера.

Я пишалася собою — план був просто геніальний!

Чудовий, ідеальний, очевидний план, такий ясний для мене, що я не одразу зрозуміла, чому на всіх обличчях такий вираз.

Якби Кайл не дав чітко зрозуміти, про що він думав насправді, мені б знадобилося чимало часу, щоб роздивитися в людях ненависть, підозру, страх. Навіть непроникне обличчя Джеба сіпнулося, його очі зіщулились і з недовірою поглядали на мене.

Всі обличчя ніби кричали: «Ні!»

«Вони при здоровому глузді? Невже не бачать, що тільки це допоможе?»

«Вони не довіряють мені. Гадають, що я завдам шкоди і їм, і Джеймі!»

— Будь ласка, — прошепотіла я. — Це єдиний спосіб його врятувати.

— Терпляче стерво, еге ж? — прошипів Кайл. — Дочекалася слушного моменту.

Я боролася з бажанням придушити його.

— Доку? — благала я.

Док не наважився поглянути мені в очі.

— Навіть якби ми випустили тебе з печер, Вандо… Я не можу довіряти лікам, яких не знаю. Джеймі — міцний хлопець. Він здолає інфекцію.

— Ми організуємо ще одну вилазку, Вандо, — пробурмотів Іян. — Ми обов’язково щось відшукаємо. Не повернемося, поки не знайдемо.

— Цього не достатньо… — на очі навернулися сльози. Я благальним поглядом дивилася на людину, яка страждала не менше за мене. — Джареде. Ти знаєш мене. Я нізащо не нашкоджу Джеймі. Я впевнена, що в мене все вийде. Будь ласка.

Наші погляди зустрілися, і він довго не відводив очей. Потім по черзі глянув на всіх присутніх у кімнаті. На Джеба, Дока, Кайла, Іяна, Труді. Потім на тих, хто мовчки стояв за дверима з таким самим виразом на обличчях: на Шерон, Віолетту, Люсину, Ріда, Джефрі, Гіта, Гайді, Енді, Аарона, Веза, Лілі, Керол. Друзі перемішалися з ворогами, але з кожного обличчя на мене дивився Кайл. Джаред обвів їх поглядом, а тоді зиркнув на Джеймі. Чекаючи вироку, ніхто не дихав.

— Ні, Вандо, — мовив Джаред тихо. — Ні.

Почулося дружне полегшене зітхання.

Коліна підкосилися. Я гойднулася вперед і вирвалася, коли Іян намагався мене втримати, навколішки поповзла до Джеймі, відштовхуючи Труді ліктем. Тепер усі дивилися на мене. Я зняла компрес із хлопчикового чола й поміняла лід. Байдуже, нехай дивляться! Я не бачила нікого й нічого: з очей хлинули сльози.

— Джеймі, Джеймі, Джеймі,— голосила я. — Джеймі, Джеймі, Джеймі…

Я повторювала його ім’я і знову й знову мацала пакети з льодом, чекаючи, коли ж їх слід буде змінити.

Народ потроху розсмоктався. Я чула, як голоси, здебільшого злісні, поступово стихали в коридорі. Слів я не розібрала.

«Джеймі, Джеймі, Джеймі…»

— Джеймі, Джеймі, Джеймі…

Коли в кімнаті майже нікого не залишилося, Іян став навколішки поруч зі мною.

— Я вірю тобі, Вандо… але якщо ти спробуєш, тебе вб’ють, — прошепотів він. — Після того, що трапилося… в лікарні. Вони бояться, що в тебе з’явилася причина знищити нас… От побачиш, усе буде гаразд.

Я відвернулася, і він вийшов із кімнати.

— Вибач, люба, — пробурмотів Джеб, виходячи.

Джаред також забрався. Я не чула, як він виходив, але відчувала, що його поруч немає. Я так і знала. Він ніколи не любив Джеймі так сильно, як ми з Мелані. І він довів це. Він мав піти.

Тільки Док нікуди не пішов — він безпомічно дивився на мене. Сонячне світло поволі згасало, спочатку стало жовтогарячим, потім посіріло. Останні шматки льоду розтанули, і Джеймі заживо згоряв у мене на руках.

— Джеймі, Джеймі, Джеймі…— хрипіла я і не могла зупинитися. — Джеймі, Джеймі, Джеймі…

В кімнаті стало зовсім темно. Я не розрізняла обличчя Джеймі. Чи доживе він до світанку? Невже я бачила його востаннє?

В кімнаті панувала тиша, її порушував тільки мій шепіт і тихе похропування Дока. Я невпинно водила мокрою шматкою по тілу хлопчика. Вода випаровувалась і трохи його охолоджувала. Зрештою я переконала себе, що сьогодні Джеймі не помре. Та чи зможу я його втримати? Він усе одно піде від мене. Завтра або позавтра. А значить, помру і я. Без Джеймі мені не жити.

«Джеймі, Джеймі, Джеймі…» — стогнала Мелані.

«Джаред нам не повірив», — ридали ми одностайно.

В кімнаті було тихо. Я нічого не чула, нічого не насторожило мене.

Коли раптом Док зойкнув. Звук був якийсь дивний, так ніби він кричав у подушку.

Спочатку мої очі не могли роздивитися, що за тіні ворушаться в темряві. Док дивно смикався. Було враження, що у нього не пара рук, а кілька. Мені стало страшно, і я нахилилася над маленькою фігуркою Джеймі, намагаючись захистити хлопчика своїм тілом. Я нікуди не втечу, поки він лежить тут беззахисний. Серце шалено калатало об ребра.

Руки вже не літали. Док знову захропів. Потім він з’їхав на землю, й від нього відділилася інша тінь і підійшла до мене.

— Ходімо, — прошепотів Джаред. — У нас мало часу.

Серце мало не розірвалося від радості.

«Він нам вірить!»

Я скочила на ноги, насилу розігнувши закам’янілі суглоби.

— Що ти зробив із Доком?

— Хлороформ. Це ненадовго.

Я швидко розвернулася й вилила на Джеймі відро води, щоб наскрізь просякли і його одяг, і матрац. Він навіть не поворухнувся. Може, це хоч трохи охолодить хлопця.

— Йди за мною.

Я насідала Джаредові на п’яти. Ми рухалися тихо, але швидко, мало не торкаючись одне одного. Джаред навпомацки прямував уздовж стіни, і я робила так само.

Він зупинився у печері з городом, повністю залитій місячним світлом. Нікого… Вперше за увесь час я роздивилася Джареда: за спиною у нього висіла рушниця, до пояса був прикріплений ніж. Раптом Джаред простягнув до мене руку — в ній була смужка темної тканини.

Я все одразу збагнула і кивнула.

— Давай, зав’язуй, — мовила я й заплющила повіки. Він міцно зав’язав очі тканиною. Зайве марнування часу — я б і так їх не розплющувала.

Джаред швидко зав’язав міцний вузол, і я покрутилася — раз, двічі… Його руки самі зупинили мене.

— Достатньо, — сказав він, а тоді схопив мене на оберемок і завдав собі на плечі. Так я висіла, розгойдуючись із кожним кроком, і терлася щокою об Джаредову спину. Рушниця хилиталася поруч. Його руки стиснули мене за стегна, і він рушив уперед.

Я й не уявляла, куди ми прямуємо, та й не намагалася це зрозуміти. Я зосередилася на тому, що рахувала кроки. Двадцять, двадцять один, двадцять два, двадцять три…

Джаред ішов то вгору, то вниз. Та я намагалася про це не думати.

Чотириста дванадцять, чотириста тринадцять, чотириста чотирнадцять…

Ми вийшли з печер. Легені наповнилися чистим сухим повітрям. Було спекотно, хоча було вже за полуніч. Джаред зняв мене з плеча й поставив на ноги.

— Поверхня рівна. Зможеш бігти із зав’язаними очима?

— Так.

Він міцно схопив мене за лікоть і рвонув уперед. Мені було нелегко: час від часу я спотикалася, але Джаред вчасно мене ловив. Поступово я призвичаїлася до нерівностей і вже не заточувалася. Ми обоє захекалися.

— Якщо… ми дістанемося… джипа… він… на видноті.

Джип? Я відчула дивний прилив ностальгії. Мел не бачила джипа відтоді, як Джаред відвіз її в Чикаго. Не знала, чи він уцілів.

— Якщо нам… не вдасться? — запитала я.

— Тоді нас зловлять… Тебе вб’ють. Іян… не помилявся… тут… він має рацію.

Я додала швидкості — не заради того, щоб урятувати собі життя, а заради Джеймі,— і знову перечепилася.

— Давай… зніму пов’язку. Тоді ти… бігтимеш швидше.

— Ти впевнений?

— Пообіцяй… що не роззиратимешся. Гаразд?

— Обіцяю.

Він розв’язав вузол, пов’язка сповзла з очей, і я одразу ж опустила погляд собі під ноги.

Картина зразу перемінилася. Яскраво світив місяць, м’який пісок тьмяно поблискував. Джаред випустив мою руку й побіг швидше. Тепер мені було легше триматися його — моє тіло давно звикло до бігу. Я перейшла на свій звичний темп: миля за шість хвилин. Я б не змогла бігти в такому темпі довго, але зупинятися я все одно не збиралася.

— Чуєш?.. — запитав він.

Я дослухалася — тільки тупіт двох пар ніг по піску.

— Ні.

Джаред кивнув.

Мабуть, саме тому він поцупив рушницю: без зброї їм нас не зупинити.

Ми бігли приблизно годину. Я вже сповільнювалася, та й Джаред також. У роті палало, горло здавило від спраги.

Я не відривала погляду від землі, тому вельми здивувалася, коли Джаред затулив мені очі рукою. Я спіткнулася, і він перейшов на крок.

— Майже прийшли… вже на місці…

Не забираючи долоні, він підштовхнув мене вперед. Наші кроки дивно відлунювали довкола — мабуть, тут уже не пласка пустеля.

— Залізай.

Джаредова рука зникла, але довкола було темно, як і раніше: ще одна печера. Неглибока. Якщо обернутися, можна побачити все, що знадвору. Я не схотіла обертатися.

Джип стояв обернений капотом у глибину печери. І хоча я ніколи не бачила його раніше, він був точно такий самий, як у спогадах Мелані. Я заскочила на сидіння.

Джаред уже зайняв своє місце. Він нахилився і знову зав’язав мені очі. Я намагалася не ворушитися, щоб спростити його завдання.

Заревів мотор, і я злякалася. Звук видався мені небезпечним: нас шукає забагато людей.

Джаред дав задній хід, і в обличчя вдарив вітер. Джип дивно свистів, і ці звуки не в’язалися зі спогадами Мелані.

— Ми їдемо в Тусон, — мовив Джаред. — Зазвичай ми ніколи не влаштовуємо вилазки туди — занадто близько. Але зараз у нас обмаль часу. Я знаю, де розташована маленька лікарня за містом.

— Сподіваюся, не святої Марії?

Він уловив у моєму голосі тривогу.

— А що?

— Я там декого знаю.

На якусь мить він замовк.

— Тебе можуть упізнати?

— Ні. Ніхто не впізнає мого обличчя. На відміну від людей, у нас немає… розшукуваних злочинців.

— Це добре.

Але Джаред змусив мене замислитися над своєю зовнішністю. Та перш ніж я поділилася з ним своїми побоюваннями, він уклав мені в руку щось маленьке.

— Тримай це при собі.

— Що це?

— Якщо вони здогадаються, що ти… з нами, якщо захочуть… запхнути когось іншого в тіло Мелані, просто поклади це в рот і розкуси.

— Отрута?

— Так.

Я на мить замислилася, а тоді розсміялася. Нерви не витримували.

— Це не жарт, Вандо, — мовив Джаред злісно. — Якщо ти цього зробити не зможеш, то краще нам просто зараз повертатися назад.

— Ні, ні, я зможу, — я намагалась опанувати себе. — Я знаю, що зможу. Саме тому й сміюся.

— Я не розумію жарту, — сказав він різко.

— Бачиш, я б не зробила такого заради мільйона своїх родичів. Навіть заради… власних дітей. Я надто боюся остаточної смерті. Але я здатна зробити це заради однієї, абсолютно чужої мені дитини, — я знову засміялася. — Ну, хіба не маячня? Не хвилюйся, за Джеймі я життя віддам.

— Я тобі вірю.

На якусь мить стало тихо, а тоді я знову згадала про свою зовнішність.

— Джареде, у мене зараз вигляд зовсім не такий, як треба, щоб зайти в лікарню.

— У нас захований і кращий одяг, в інших машинах. Саме туди ми прямуємо. Будемо на місці не більш як за п’ять хвилин.

Я зовсім не це мала на увазі, але він мав рацію. Мій теперішній одяг негодящий. Гаразд, повернуся до цієї розмови пізніше — після того, як побачу себе в дзеркалі.

Джип зупинився, і Джаред різким рухом смикнув пов’язку в мене на очах.

— Можеш роззиратися, — мовив він, коли моя голова автоматично смикнулася вниз. — Тут нас нічого не видасть. Дістатися сюди не так легко.

Це була не печера — ми стояли біля кам’янистого насипу. Під кількома валунами виднілися акуратні підкопи, але неозброєним оком годі було щось помітити: що там могло бути, окрім болота й шутеру?

Джаред припаркував джип в одному з вузьких проходів. Дверцята не відчинялися, адже впритул притискалися до кам’яної стіни, тому мені довелося вилазити ззаду. До бампера кріпилася якась дивна конструкція з ланцюгів і двох потріпаних брудних шматків брезенту.

— Сюди, — мовив Джаред і провів мене в темну ущелину, заввишки в людський зріст. Він відкинув убік шматок запорошеного брезенту — виявилося, що під ним купа одягу. Джаред понишпорив у ній і витягнув новеньку й чистеньку футболку, навіть із ярличками. Повідривавши ярлички, він кинув її мені. Потім дістав пару штанів кольору хакі; перевірив розмір і теж кинув мені.

— Одягайся.

Якусь мить я вагалася, а він чекав, не розуміючи, в чому проблема. Я почервоніла й повернулася до нього спиною. Швиденько, наскільки дозволяли незграбні пальці, стягнула через голову стару футболку й одягнула нову.

Джаред прокашлявся.

— О… Я… е-е-е… піду по машину.

Його кроки віддалилися.

Я швидко стягнула свої поношені короткі спортивки й одягнула напрасовані штани. Туфлі були стоптані, але їх під штанами не помітно. До того ж зручне взуття не так легко знайти. Можна вдати, що це моя улюблена пара.

Знову ревнув мотор — цього разу тихіший, ніж у джипа. З тіні величезного валуна виїхав скромненький, непримітний седан. Джаред виліз із кабіни й пристебнув два шматки побитого дощем брезенту з джипа до заднього бампера нової машини. А тоді під’їхав до мене, і я зрозуміла, для чого ця хитромудра конструкція: важкий брезент волочився по піску й затирав сліди шин.

Джаред перехилився через сидіння й відчинив пасажирські дверцята. На сидінні лежав рюкзак. Він був порожній. Я кивнула сама до себе. Рюкзак мені знадобиться.

— Поїхали.

— Зажди, — сказала я й подивилася на своє віддзеркалення.

Щось негаразд. Я опустила на щоку довге пасмо, яке відросло вже до підборіддя, але цього було недостатньо. Я торкнулася щоки й закусила губу.

— Джареде. Я не можу зайти в лікарню з таким обличчям, — і я вказала на довгий нерівний шрам на шкірі.

— Що таке? — не зрозумів він.

— В жодної душі не може бути такого шраму. Його б одразу вилікували. Всім стане цікаво, звідки я, почнуть розпитувати…

Джаредові очі розширилися, а тоді примружилися.

— Може, варто було подумати про це, перш ніж я провів тебе з печер. Якщо вернемося назад, усі вирішать, що це був хитромудрий план, аби розвідати вихід.

— Без ліків для Джеймі ми не повернемося, — мій голос був твердіший, ніж його.

Джаредів голос теж посуворішав.

— То що ж ти пропонуєш, Вандо?

— Потрібен камінь, — зітхнула я. — Тобі доведеться мені зацідити.

Розділ 44

Зцілення

— Вандо…

— У нас обмаль часу. Я б сама себе вдарила, от тільки як це зробити під правильним кутом?.. Немає іншого виходу.

— Не впевнений… що зможу.

— Навіть заради Джеймі?

Я щосили притиснулася здоровою щокою до спинки сидіння й заплющила очі.

Джаред стискав у руці камінь завбільшки з кулак — перше, що трапилося мені під руку. Хвилин п’ять Джаред зважував його в руці.

— Тобі треба просто здерти верхній шар шкіри. Приховати шрам, ось і все. Давай, Джареде, поквапся. Джеймі…

«Скажи йому, що я звеліла. І нехай б’є добряче».

— Мел каже: давай. І бий сильно. Щоб із першого разу вийшло.

Тиша.

— Ну ж бо, Джареде!

Він глибоко вдихнув, наче йому бракувало повітря. Я почула свист повітря й дужче замружилася.

Вологий звук і глухий удар — це перше, на що я зреагувала, — а коли шок минув, я відчула удар на собі.

— Ох… — простогнала я. Хотіла ж мовчати! Знала-бо, що цим змушу почуватися Джареда винним. Та хіба людському тілу накажеш? З очей порснули сльози, і я закашлялася, щоб приховати ридання. У голові дзвеніло й крутилося.

— Вандо? Мел? Вибачте!

Джаредові руки обняли нас і притиснули до грудей.

— Усе гаразд, — простогнала я. — 3 нами все о’кей. Шраму не видно?

Його рука ніжно торкнулася мого підборіддя й задерла вгору.

— Ах, — болісно хапнув він ротом повітря. — Я тобі пів-обличчя зніс. Вибач.

— Ні, це добре. Добре. Поїхали.

— Правильно.

Голос Джареда був досі слабкий, але він обережно всадовив мене на сидіння, а тоді машина під нами затуркотіла.

Крижаний вітер бився в обличчя, кусав поранену щоку. Я й забула, як дме з кондиціонера в машині.

Я розплющила очі. Ми їхали вниз гладкою ґрунтівкою. Це була неприродна гладінь — мабуть, її спеціально рівняли. Дорога звивалася, немов змія поміж кущів. Видимість була невелика.

Опустивши дашок від сонця, я подивилася в дзеркало. В тьмяному світлі місяця моє обличчя здавалося чорно-білим. Права щока чорна, кров стікає по підборіддю, по шиї й просочується в мою нову чистеньку футболку.

У шлунку замлоїло.

— Молодець, — прошепотіла я.

— Дуже болить?

— Не дуже, — збрехала я. — Тим паче, це не триватиме довго. Скільки ще до Тусона?

Саме тоді ми виїхали на асфальт. Дивно, але щойно я побачила його, моє серце почало шалено калатати. Джаред зупинився в кущах, виліз із машини, відчепив ланцюги та брезент від бампера й закинув їх у багажник. А тоді уважно вивчив шосе, чи немає попереду машин, і його рука потягнулася до перемикача фар.

— Зажди, — прошепотіла я. Говорити голосніше я не могла — тут я почувалася в небезпеці.— Давай я поведу.

Він здивовано подивився на мене.

— Я не можу просто прийти в лікарню. Це викличе забагато підозр. Я повинна сама приїхати на машині. А ти заховайся ззаду й кажи, куди їхати. Там є чим накритися?

— Гаразд, — мовив Джаред неохоче, дав задній хід і знову заїхав у кущі.— Добре… я заховаюся. Але якщо ти завезеш нас не туди…

«Ох!» — його недовіра ранила Мелані не менше, ніж мене.

— Тоді пристрелиш мене, — мовила я впевнено.

Джаред мовчки вийшов із машини, не заглушивши двигуна. Я сіла за кермо. Хряснули дверцята багажника. Джаред умостився на задньому сидінні, тримаючи під рукою плед.

— Поверни праворуч, — звелів він.

Я надто давно не водила машину з автоматичною коробкою передач і почувалася невпевнено. Їхала я повільно, вдоволена вже тільки тим, що пам’ятаю, як узагалі вести машину. На шосе було порожньо. Серце калатало — реакція на відкритий простір.

— Фари, — долинув голос Джареда з заднього сидіння.

Я намацала перемикач. Світло здавалося надто яскравим.

Ми під'їжджали до Тусона — в нічному небі попереду розливалося жовте світло: вогні міста.

— Можеш їхати трохи швидше.

— Там знак висів, — не погодилась я.

— Душі ніколи не порушують правил? — гигикнув він.

Я розсміялася — в голосі вчулась істерична нотка.

— Ніколи. І дорожніх у тому числі.

Тьмяне світло перетворилося з загального сяєва в окремі точки. Зелені знаки вказували, куди можна звернути.

— Зверни на Айна-роуд.

Я послухалася. Джаред говорив тихо, хоча в зачиненій машині можна було хоч і кричати.

В незнайомому місті було страшно. Безліч будинків, квартир, крамниць із ясними вивісками. Я почувалася в оточенні. Уявляю, як було Джареду. Та голос його був на диво спокійний. На відміну від мене, він робив таку вилазку не вперше.

На шосе з’явилися інші машини. Коли світло зустрічних фар падало на лобову шибку, я здригалася від жаху.

«Не розкисай зараз, Вандо. Ти повинна бути сильною заради Джеймі. Якщо ти не візьмеш себе в руки, нічого не вийде».

«Я зможу. Я все зможу».

Я зосередилася на Джеймі, і руки впевненіше лягли на кермо.

Джаред скеровував мене сонним містом. Лікарня виявилася зовсім маленькою — мабуть, раніше тут містилася не справжня лікарня, а приватний кабінет. В усіх вікнах та холі Горіло світло. За зеленою стійкою реєстратури стояла жінка. Вона не помітила мого наближення. Я припаркувалася в найтемнішому місці стоянки, одягнула на плечі лямки потріпаного рюкзака — ідеально. Залишилося останнє.

— Дай мені ніж, швидше.

— Вандо… Я знаю, що ти любиш Джеймі, але навряд чи ти зможеш скористатися ножем. Ти не боєць.

— Він не для душ, Джареде. Мені потрібна рана.

— У тебе вже є рана, — зітхнув Джаред. — Цього достатньо!

— Мені потрібна така, як у Джеймі. Я не знаю нічого про мистецтво зцілення. Я повинна на власні очі побачити, що робити. Я би вже давно поранилась, але боялася, що не зможу вести машину.

— Ні, тільки не це.

— Дай мені ніж. Хутчіш, поки ніхто не помітив, що я зволікаю.

Джаред швидко все обміркував. Як Джеб і казав, він був найкращим, тому що завжди приймав блискавичні й правильні рішення. До мене долинув рип: Джаред витягнув ніж із чохла.

— Обережно. Не надто глибоко.

— Може, ти?

— Ні,— хапнув він ротом повітря.

— Гаразд.

У моїй руці опинився огидний ніж із гострим лезом і важкою рукояткою. Я намагалася не думати про нього, не давати собі шансу стати боягузкою. Рука, не нога, повагавшись, вирішила я. Адже коліна побиті. Не хотілося і з цим ховатися.

Я випростала ліву руку; вона так тремтіла, аж я злякалася, що не поцілю. Схопилася долонею за ручку дверей і вигнулася: якщо буде дуже боляче, вчеплюся зубами в підголівник. Правою рукою я незграбно, зате сильно стиснула руків’я ножа, втиснула лезо в шкіру передпліччя. Замружилася.

Джаред дихав занадто гучно. Треба поспішати, а то він мене зупинить.

«Просто уяви, що це лопата, а шкіра — земля», — мовила я до себе.

Міцніше стиснула ніж у руці.

Підголівник приглушив зойк, однак він усе одно був занадто голосним. Ніж висковзнув із руки і впав на підлогу.

— Вандо! — вигукнув Джаред.

Я відповіла не одразу, намагаючись притлумити крик, який рвався з горла. Добре, що я не зробила цього до того, як сіла за кермо.

— Дай поглянути!

— Сиди тут і не ворушись, — видихнула я. Однак, незважаючи на моє попередження, ззаду зашурхотів плед. Я притиснула ліву руку до тулуба, а правою відчинила дверцята. Джаредова долоня лягла мені на спину — він намагався не зупинити мене, а втішити.

— Я скоро повернуся, — кашлянула я і ногою захряснула дверцята.

Я пошкандибала через стоянку, поборюючи нудоту і паніку, які мов тиснули на мене. Здавалося, вони урівноважували одне одного, не дозволяючи чомусь одному взяти гору. Болю не було, чи радше я його не відчувала. Я була на грані шоку: забагато болю на одне тіло. Тепла рідина стікала по пальцях і крапала на асфальт. Цікаво, чи зможу я поворушити пальцями? Було страшно навіть пробувати.

Щойно я пройшла крізь автоматичні двері, жінка в реєстратурі — середнього віку, з темною шоколадною шкірою й кількома сивими пасмами у волоссі — скочила на ноги.

— Ой ні! Ой біда! — з цими словами вона схопила мікрофон, і її голос пролунав із гучномовця на стелі.— Цілителько Плетениця! Негайно спустіться в реєстратуру. Екстрений виклик!

— Ні-ні,— я намагалася говорити спокійно, хоча насправді ледве трималася на ногах. — Усе гаразд. Це нещасний випадок.

Вона миттю відставила мікрофон, поквапилася до мене й підтримала за талію.

— Що сталося, люба?

— Я така необережна, — пробурмотіла я. — Ми відпочивали на природі… Я впала на камінь… Мила посуд після вечері. А ніж був у руці…

Мою невпевненість вона списала на шоковий стан. У її погляді не було й тіні підозри чи насмішки, хоча Іян завжди посміхався, коли я невміло брехала. У неї ж — тільки занепокоєння.

— Бідненька! Як вас звати?

— Скляна Шпичка.

Я назвалася поширеним ім’ям одного з членів своєї попередньої сім’ї на Планеті Ведмедів.

— Гаразд, Скляна Шпичко. Зараз прийде цілителька. З вами все буде добре.

Паніки як не було. Добра жінка гладила мене по спині. Лагідно. Турботливо. Вона б ніколи не завдала мені шкоди.

Цілителька була молода жінка. Її волосся, шкіра й очі мали однаковий оливковий відтінок. Вона мала незвичний вигляд — монохромний. Бежевий однострій тільки підсилював це враження.

— Ого, — мовила вона. — Цілителька Вогненна Плетениця. Зараз я вас вилікую. Що трапилося?

Я розповіла свою історію вдруге, поки жінки вели мене по коридору й завели в перші двері. Тут мене вклали на застелене м’яким папером ліжко.

Кімната здавалася знайомою. Я бувала в такому місці всього раз, але дитинство Мелані було сповнене таких спогадів. Короткий ряд шухляд, умивальник, де цілителька мила руки, чисті білі стіни…

— Спочатку найважливіше, — весело промовила Вогненна Плетениця. З цими словами вона відчинила шафку, закладену рядами однакових білих циліндрів. Вона швидко, не дивлячись, витягнула один — схоже, знала, що їй треба. На пляшечці виднівся дрібний напис, але його годі було роздивитися. — Трохи знеболювального не завадить, як гадаєте?

Я прочитала напис, коли вона розкручувала кришечку. Одне слово. «Знеболювальне»? Так і написано?

— Розтуліть рота, Скляна Шпичко.

Я послухалася. Цілителька витягнула маленький тонкий квадратик — схожий на серветку — й поклала мені на язик. Він одразу ж розчинився. Я не відчула ніякого смаку, просто ковтнула.

— Краще? — запитала цілителька.

Таки стало легше. Вже. У голові прояснилося — я могла легко зосередитися. Біль зник разом із маленьким квадратиком. Просто розчинився. Я шоковано кліпнула.

— Так.

— Я знаю, що зараз ви почуваєтеся краще, але, будь ласка, не ворушіться. Ваші рани ще не зцілені.

— Звісно.

— Бірюза, принесіть, будь ласка, води. Здається, в неї в роті пересохло.

— Вже несу, цілителько Плетениця.

Старша жінка вийшла з кімнати.

Цілителька відчинила ще одну шафку, заставлену білими пляшечками.

— Те, що треба.

Вона витягнула одну пляшечку, тоді іншу.

Ніби навмисно, вона вимовляла вголос назви ліків.

— «Очистка» — «Внутрішня» і «Зовнішня»… «Зцілення»… «Замазка»… Де ж воно… а, ось — «Розгладжування». Нам же не потрібно, щоб на такому симпатичному личку залишився шрам, еге ж?

— Ну… ні.

— Не хвилюйтеся. Незабаром ви знову будете в ідеальному стані.

— Дякую.

— Будь ласка.

Вона схилилася наді мною з новою пляшечкою в руках, підділа кришечку — виявилося, що всередині аерозольна насадка. Спочатку цілителька обробила передпліччя — рану оповила прозора хмаринка без запаху.

— Мабуть, приємно лікувати інших, — я обрала правильний тон: зацікавлений, проте не наполегливий. — Відтоді як мене вживили, я ще не була в лікарні. Тут так цікаво.

— Так, мені подобається.

Вона почала обприскувати моє обличчя.

— А що ви робите зараз?

Цілителька усміхнулася — напевно, я була не першою допитливою душею.

— Це «Очистка», щоб у рану не потрапила інфекція. Вона вбиває мікробів.

— «Очистка», — повторила я пошепки.

— А це — «Очистка внутрішня». Про всяк випадок, якщо інфекція вже встигла потрапити в рану. Вдихніть, будь ласка.

В руці цілительки з’явилася ще одна пляшечка з пульверизатором, цього разу трохи тонша. Вогненна Плетениця легенько натиснула, і біля обличчя зависла ще одна хмаринка. Я слухняно вдихнула — цього разу хмаринка була зі смаком м’яти.

— А це «Зцілення», — провадила цілителька Плетениця, відкручуючи кришечку наступної пляшечки, під якою ховалася піпетка. — Допоможе тканинам зростися, щоб одужання йшло правильно.

Вона вичавила кілька крапель прозорої рідини у широкий поріз і стиснула краї рани докупи. Ніякого болю — тільки дотик її ніжних пальців.

— Зараз скріпимо й продовжимо, — цілителька відкоркувала тюбик і вичавила на палець широку смужку густого прозорого гелю. — Це мов клей, — пояснила вона. — Гель склеює краї рани, поки «Зцілення» робить свою справу, — одним швидким рухом вона розмазала гель по моїй руці.— Можете поворушити рукою. З нею ми вже закінчили.

Я підняла руку й подивилася на результат: під блискучим шаром гелю виднілася ледь помітна рожева смуга. Кров залишилася на шкірі, але більше не цебеніла. Поки я дивилася, цілителька одним рухом витерла залишки крові вологим рушником.

— Поверніться, будь ласка. Гм… Добряче ви впали на каміння. Просто жах.

— Так. Не пощастило.

— Що ж, добре, що принаймні ви змогли дістатися сюди самотужки.

Цілителька крапнула кілька капель «Зцілення» мені на щоку й розтерла пальцями.

— Обожнюю дивитися, як воно працює. На вигляд уже набагато краще. Гаразд… тепер по краях, — вона усміхалася сама до себе. — Ще один шар. І ще тут почистимо. — Вона попрацювала ще з хвилинку. — Дуже добре.

— Вода, — сказала старша жінка, увійшовши до кімнати.

— Дякую, Бірюза.

— Покличете, якщо вам іще щось знадобиться. Я буду при вході.

— Дякую.

Бірюза вийшла. Звідки вона, чи не з Планети Квітів? Блакитні квіти — це рідкість, а ім’я пасує.

— Тепер можете сісти. Як почуваєтеся?

Я повільно підвелася.

— Ідеально.

І це була щира правда. Такою здоровою я давно вже не почувалася. Різкий перехід від болю до приємної розслабленості тільки підсилив це відчуття.

— Так і має бути. А тепер додамо трохи «Розгладжування».

Вона відкрутила кришечку останнього флакона і насипала в долоню блискучий порошок. Притрусила ним мою щоку, а тоді ще жменьку насипала на руку.

— Маленький шрам на руці залишиться, — мовила вона, немов вибачаючись. — Як той, що на шиї. Дуже глибока рана… — вона знизала плечима, забрала волосся з моєї шиї й почала роздивлятися шрам. — Гарна робота. Хто був цілителем?

— Гм… Обличчями До Сонця, — я назвала ім’я одного зі своїх студентів. — Я жила в Юриці, в штаті Монтана. Не люблю холоду, тому переїхала на південь.

Брехня на брехні! У шлунку аж поколювало від тривоги.

— Я починала в штаті Мен, — мовила цілителька, не помітивши нічого дивного в моєму голосі. Говорячи, вона змивала кров із моєї шкіри. — Там було також дуже холодно. А яке ваше покликання?

— Ум… Я розношу їжу. В мексиканському ресторані у… Феніксі. Люблю гостре.

— Я також.

Вона зовсім не здивувалася. Тепер вона витирала мою щоку.

— Дуже добре. Не хвилюйтеся, Скляна Шпичко. Ваше обличчя має чарівний вигляд.

— Дякую, цілителько.

— Дуже прошу. Може, хочете ще трохи води?

— Так, дякую.

Я намагалася тримати себе в руках. Недобре хлебтати воду, як мені кортіло. Але я не втрималася і вмить спорожнила склянку. Вода була занадто смачною.

— Принести ще?

— Так… якщо ваша ласка. Дякую.

— Я зараз повернуся.

Щойно вона вийшла, як я зісковзнула з матраца. Паперове простирадло зашелестіло, і я приросла до місця. Але цілителька не помчала назад. Не можна втрачати ні секунди. Щоб принести воду, Бірюзі знадобилося кілька хвилин. Можливо, стільки ж часу це забере і в цілительки. Можливо, по прохолодну чисту воду треба йти далеко. Можливо.

Я смикнула з плечей рюкзак і швиденько його розв’язала. Почала я з другої шафки: саме там я помітила флакончики «Зцілення». Я згребла цілий рядок, і вони з приглушеним стукотом посипалися в рюкзак.

Що я скажу, якщо мене зловлять? Що брехатиму?

З першої шафки я прихопила два види «Очистки». За першими рядочками були й другі, тож я згребла половину і їх. Тоді обидва рядочки «Знеболювального». Моя рука потягнулася до «Замазки», але увагу привернув флакончик з іншим написом.

«Від гарячки». Не було жодних інструкцій, тільки напис на ярличку. Я взяла рядочок. Людському тілу жодні з цих ліків не зашкодять.

Ще я прихопила всю «Замазку» і два тюбики «Розгладжування». Більше не варто випробовувати долю. Тихо причинивши дверцята шафки, я пропхала руки в лямки рюкзака. Прилягла на матрац — папір хруснув. Я спробувала надати своєму обличчю розслабленого виразу.

Цілителька не поверталася.

Я подивилася на годинник. Спливла хвилина. Цікаво, а де в них вода?

Дві хвилини.

Три.

Невже вона розкусила мою брехню?

На чолі виступив піт. Я швидко його стерла.

А що як вона приведе шукача?

Я подумала про малесеньку пігулку в кишені, й руки затремтіли. Я зможу, це точно. Заради Джеймі.

З коридору долинули тихі кроки — наближалося двоє людей.

Розділ 45

Успіх

До кімнати увійшли разом цілителька Вогненна Плетениця й Бірюза. Цілителька подала мені високу склянку води. Цього разу вода була не такою холодною, як першого, — пальці похололи від страху. Темношкіра жінка також дещо мені принесла. Вона вручила мені плаский трикутник із ручкою.

— Я подумала, ви захочете подивитися, — мовила Вогненна Плетениця з теплою усмішкою на вустах.

Напругу мов рукою зняло. У душ не було ні страху, ані недовіри. Тільки доброта, адже вони присвятили все життя зціленню.

Бірюза простягала мені люстерко.

Я поглянула на себе й затамувала подих.

Моє обличчя було таким, як я пам’ятала його з часів Сан-Дієго. Тоді я сприймала його як належне. На правій щоці шкіра була гладенька як персик. Хоча якщо придивитися уважніше, можна було розгледіти, що вона трішки рожева й не така смаглява, як ліва щока.

Це обличчя належало Вандрівниці, душі. Воно ідеально вписувалося в атмосферу цивілізації, де не було ні насильства, ні жаху.

Раптом я усвідомила, чому мені не довелося докладати жодних зусиль, щоб обдурити цих добрих створінь. Мені було легко з ними говорити, бо я розуміла їхні правила спілкування. Моя брехня мала би… ні, мала бути правдою. Зараз я мала виконувати своє покликання — викладати в університеті чи подавати в ресторані. Вести спокійне мирне життя на благо всіх.

— Ну, як вам? — запитала цілителька.

— Та просто чудово. Дякую.

— Лікувати — це для мене задоволення.

Я ще раз подивилась у дзеркало, цього разу помічаючи те, що було не таким чудовим. Брудне скуйовджене волосся з посіченими кінчиками. Воно зовсім не блищало — виною всьому саморобне мило й погане харчування. Хоча цілителька змила кров мені з шиї, та досі була брудна від червонуватої глини.

— Мабуть, час зав’язувати з походами. Мені не завадило б відмитися, — пробурмотіла я.

— Часто ходите на природу?

— Останнім часом — увесь вільний час, Мене… не відпускає пустеля.

— А ви хоробра. У місті я почуваюся набагато безпечніше.

— Я не хоробра — просто інакша.

В дзеркалі відбивалися знайомі горіхові очі. Темно-сірі по краю, потім горіховий кружечок, і ще один кружечок — зіниця — карамельно-коричневий. А зсередини ледь помітно ясніє срібний відблиск, додаючи кольорам насиченості.

«А Джеймі?» — схвильовано запитала Мелані — починала нервувати. Надто-бо комфортно я тут почувалася. Вона усвідомлювала, наскільки логічно з мого боку було б обрати інший шлях, і це її злякало.

«Я знаю, хто я», — сказала я їй.

Я кліпнула, а тоді подивилася на дружні обличчя поряд.

— Дякую, — подякувала я цілительці вдруге. — Гадаю, мені час їхати.

— Вже дуже пізно. Якщо хочете, можете переночувати тут.

— Я не втомлена. Я почуваюся… ідеально.

Цілителька всміхнулася:

— Це все «Знеболювальне».

Бірюза провела мене до виходу, але в дверях раптом поклала руку мені на плече. Серце закалатало, пульс прискорився. Невже жінка помітила, що мій до того плаский рюкзак роздувся?

— Бережіть себе, люба, — мовила вона й погладила мене по руці.

— Берегтиму. Більше жодних нічних прогулянок.

Вона усміхнулася й рушила до реєстратури.

Намагаючись ступати рівно, я перетнула стоянку. Мені кортіло бігти. А що як цілителька зазирнула у шафки? Як скоро вона здогадається, чому вони спорожніли?

Машина стоялася досі в темному куточку, куди не сягало світло ліхтарів. На перший погляд вона здавалася порожньою. Моє дихання прискорилося… Та ні, ну звісно ж, вона повинна здаватися порожньою! В цьому-бо й ідея. Але я не заспокоїлася, поки не побачила невиразні обриси людської постаті під пледом на задньому сидінні.

Я відчинила дверцята й закинула рюкзак на пасажирське сидіння — почулося приємне калатання флакончиків, — тоді залізла сама й захряснула по собі дверцята. Натискати кнопки блокування дверей не було сенсу.

— Все добре? — прошепотів Джаред, щойно дверцята клацнули. В голосі його бриніла напруга.

— Ш-ш-ш, — мовила я, намагаючись не ворушити губами. — Зажди.

Проїжджаючи повз лікарню, я помахала рукою Бірюзі.

— Завела нових друзів?

Ми виїхали на темну дорогу. Тепер уже ніхто не дивився на мене. Я осіла на сидінні. Руки тремтіли. Зараз, коли все було позаду, я могла собі це дозволити.

— Всі душі — друзі,— відповіла я спокійно.

— З тобою все гаразд? — запитав Джаред.

— Мене зцілили.

— Дай подивлюсь.

Я простягнула йому ліву руку з ледь помітним шрамом.

Джаред приголомшено охнув.

Зашурхотів плед: це Джаред виліз із-під нього й протиснувся на пасажирське сидіння. Рюкзак він поклав собі на коліна, попередньо зваживши його в руці.

Коли ми проїжджали попід ліхтарем, він зиркнув мені в обличчя — і знову охнув:

— Твоє обличчя!

— Ну звісно. Його також зцілили.

Джаред підняв руку, й вона нерішуче зависла в повітрі.

— Боляче?

— Анітрохи. Ніби нічого й не було.

Його пальці ніжно лоскотали зцілену шкіру. По щоці пробігли мурашки, але це все реакція на Джаредів дотик. Проте Джаред одразу ж повернувся до справи.

— Вони нічого не запідозрили? Як гадаєш, викличуть шукачів?

— Ні. Я ж казала, що душі нічого не запідозрять. Вони навіть не перевіряли моїх очей. Мені була потрібна допомога, тож мені допомогли, — я знизала плечима.

— Що тобі вдалося дістати? — запитав Джаред, розстібаючи рюкзак.

— Усе, що потрібно Джеймі… якщо ми повернемося вчасно… — я автоматично зиркнула на годинник, хоча зараз час нічого не означав. — І на потім вистачить. Я взяла тільки найпростіші ліки.

— Ми встигнемо, — пообіцяв Джаред, вивчаючи білі флакончики. — «Розгладжування»?

— Це не дуже важливі ліки. Але я знаю, як вони діють, тому…

Він швидко кивнув і продовжив переглядати вміст рюкзака. І бурмотів назви собі під носа.

— «Знеболювальне»? І справді помічне?

— Дивовижно, еге ж, — засміялась я. — Якщо поранишся — продемонструю… Жарт.

— Знаю.

Він дивився на мене широко розплющеними очима. Я нічого не розуміла.

— Що таке?

Мій жарт не був аж таким кульгавим.

— Тобі вдалося! — голос Джареда був сповнений подиву.

— А не повинно було вдатися?

— Ні, просто… я не міг повірити, що в нас вийде.

— Ти не вірив? Тоді навіщо… навіщо дав мені шанс?

— Краще померти, але спробувати, ніж утратити Джеймі,— прошепотів Джаред.

На якусь мить від емоцій у мене в горлі застряв клубок. Мел також не могла мовити й слова. На мить ми стали сім’єю — ми всі.

Я прокашлялася. Не варто перейматися через нездійсненну мрію.

— Це було просто. Напевно, у будь-кого вийшло б, головне — поводитися природно. Цілителька оглядала мою шию, — рука сама потягнулася до шраму. — Твій шрам занадто грубий, але тепер, коли в нас є все необхідне, Док зможе це виправити.

— Навряд чи нам удалося б поводитися природно.

Я кивнула.

— Так. Для мене це легко. Я знаю, чого від мене очікують, — я ледь помітно усміхнулася. — Я така ж, як вони. Якби ви мені довіряли, я б змогла дістати вам усе, що забажаєте.

І я знову засміялася. Стрес минався, і мені раптом стало дуже смішно. Цікаво, чи усвідомлює Джаред, що заради нього я готова зробити все на світі?

— Я тобі довіряю, — прошепотів він. — Я довіряю тобі наші життя.

Він справді довірив мені людські життя: своє, Джеймі й усіх інших.

— Дякую, — прошепотіла я у відповідь.

— Тобі вдалося, — повторив він, не вірячи власним словам.

— Ми його врятуємо.

«Джеймі житиме, — раділа Мелані.— Дякую, Вандо».

«Заради них — усе», — мовила я їй і зітхнула, адже це була щира правда.

Коли ми доїхали до дороги, яка звивалася серед пісків, Джаред прикріпив до бампера ланцюги та брезент і пересів за кермо. Шлях був йому знайомий, до того ж Джаред їздив швидше за мене. Він попросив мене вийти та спритно скерував машину у вузький прохід під валуном. Я чекала — от-от пролунає скрегіт металу об камінь, але Джаред заїхав бездоганно.

А тоді ми пересіли в джип і полетіли крізь ніч. Джаред переможно сміявся, а джип мчав безлюдною пустелею, і вітер відносив сміх назад.

— Де пов’язка? — запитала я.

— Навіщо вона?

Я втупилася в нього.

— Вандо, якби ти хотіла нас здати, то вже давно б це зробила — у тебе була можливість. Тепер ніхто не заперечуватиме, що ти з нами.

Я замислилася.

— Думаю, не всі з цим погодяться. Дехто буде проти.

— Тоді їм доведеться просто змиритися.

Я похитала головою, уявивши, як нас зустрінуть.

— Повернутися назад буде нелегко. Уяви тільки, що вони думають зараз… На що вони чекають…

Він не відповів. Його очі насторожено звузилися.

— Джареде… якщо люди в печерах… якщо вони не схочуть нас навіть слухати… якщо не чекатимуть на пояснення… — я говорила дедалі швидше, щоб встигнути розповісти Джаредові геть усе. — Спочатку дай Джеймі «Знеболювальне» — просто поклади на язик. Тоді «Очистку внутрішню» — ліки треба просто розсіяти в повітрі та вдихнути. Нехай Док…

— Гей! Ти сама даватимеш указівки.

— Все одно послухай, як…

— Ні, Вандо. Так не піде. Я пристрелю будь-кого, хто тебе торкнеться.

— Джареде…

— Не хвилюйся. Я цілитимуся в ноги, і тоді ти зможеш їх зцілити.

— Якщо це жарт, то зовсім не смішний.

— Я не жартую, Вандо.

— Де пов’язка?

Він міцно стиснув губи. Але в мене була з собою стара футболка — подерте шмаття Джеба. Згодиться.

— Може, так нам буде легше потрапити всередину, — мовила я, скрутивши футболку й зав’язавши нею очі.— А це означає, що ми швидше дістанемося до Джеймі.

На хвильку запанувала тиша. Джип підскакував на нерівній дорозі. В пам’яті спливли спогади про схожі ночі, коли на моєму місці була Мелані…

— Я під’їду до самих печер. Там є сховок, у якому на день-два можна поставити джип. Так ми зекономимо час.

Я кивнула. Зараз час вирішував усе.

— Майже приїхали, — мовив Джаред за хвилину. — Нас уже чекають.

Клацнув метал — це Джаред заметушився й дістав із заднього сидіння рушницю.

— Не стріляй у людей.

— Нічого не можу обіцяти.

— Стояти! — крикнув чийсь голос. Звук розлетівся по пустелі.

Джип пригальмував і зупинився.

— Це ми, — мовив Джаред. — Бачите, бачите? Я — це досі я.

На тому боці завагалися.

— Слухайте, я заведу джип у схованку, добре? У нас є ліки для Джеймі, й ми поспішаємо. Байдуже, що ви там собі думаєте, а сьогодні вам ліпше не ставати мені на дорозі.

Джип зрушив із місця. Звук змінився — ми заїхали в печери.

— Гаразд, Вандо. Все добре. Ходімо.

Рюкзак уже був у мене за спиною. Я вилізла з джипа й спробувала намацати стіну. Джаред зловив мене заруку.

— Залізай, — мовив він і завдав мене собі на плечі.

Цього разу я не почувалася так безпечно: Джаред притримував мене однією рукою. Другою він, мабуть, стискав рушницю. Мені це не подобалося, але почувши тупіт десятка ніг, що бігли тунелем, я не могла не думати про неї з вдячністю.

— Джареде, ти — бовдур! — волав Кайл. — Про що ти тільки думав?

— Охолонь, Кайле, — втрутився Джеб.

— Вона поранена? — схвильовано запитав Іян.

— Забирайтеся з дороги, — мовив Джаред цього разу спокійніше. — Я поспішаю. З Бандою все гаразд, але вона наполягла, щоб я зав’язав їй очі. Як Джеймі?

— У нього гарячка, — відповів Джеб.

— Банда дістала все, що нам потрібно.

Джаред рухався швидко, тунель стелився вниз.

— Давай я її понесу, — запропонував Іян.

— Їй і тут непогано.

— Все добре, не хвилюйся, — сказала я Іянові.

Знову підйом. Незважаючи на мою вагу, Джаред біг. Я чула, як за нами біжать усі решта.

Я одразу зрозуміла, коли ми опинилися на майдані,— почулися обурені вигуки й злісне перешіптування.

— Геть із дороги, — волав Джаред. — Док із Джеймі?

Я не розібрала відповіді. Джаред міг давно опустити мене на землю, але не хотів марнувати дорогоцінні секунди.

Позаду нас відлунювали сердиті голоси. Ми зайшли у вузький тунель, і луна стала гучнішою. Тепер я зорієнтувалась і збагнула, де ми: Джаред проминув переплетіння тунелів і завернув у третій коридор, який вів до спалень, — навіть із зав’язаними очима я навіч бачила двері, повз які ми пробігали.

Джаред різко зупинився і зняв мене з плеча. Зірвав пов’язку з очей.

Нашу кімнату освітлювали кілька тьмяних блакитних ліхтарів. Док випростався — мабуть, щойно скочив на ноги. Поряд із ним, притискаючи мокру шматку до чола Джеймі, стояла навколішках Шерон. Я ледве її впізнала — її обличчя було спотворене злобою. З другого боку від Джеймі намагалася зіп’ястися на ноги Меґґі.

Джеймі лежав червоний і обм’яклий, очі заплющені, груди ледь помітно здіймалися.

— Ти! — виплюнула Шерон і рвучко скочила на ноги. Вона кинулася на Джареда, мов кішка, цілячись нігтями йому обличчя.

Джаред схопив її за руки й, скрутивши їх за спиною, вивів Шерон із кімнати.

Меґґі, здавалося, от-от кинеться на допомогу дочці, проте Джеб обігнув Джареда з Шерон і став їй на заваді.

— Відпусти її! — гукнув Док, але Джаред його проігнорував.

— Вандо, лікуй! — мовив він до мене.

Док ступив крок уперед і відгородив Джеймі від мене.

— Доку, — засапано мовила я. Ворожість, що повисла в кімнаті над нерухомим тілом Джеймі, лякала. — Мені потрібна допомога. Будь ласка. Заради Джеймі.

Док не зрушив із місця — він досі не зводив погляду з Джареда та Шерон.

— Давайте, Доку, — втрутився Іян. Він став поруч і поклав руку мені на плече; в маленькій кімнатці була тиснява, я відчула напад клаустрофобії.— Через свою дурнувату гордість ви дозволите дитині померти?

— Це не гордість. Просто нам важко передбачити, як на нього вплинуть чужі ліки!

— Куди вже гірше!

— Доку, — мовила я. — Подивіться на моє обличчя.

Док не один відреагував на моє запрошення: Джеб, Іян і навіть Меґґі з цікавістю оглянули мене. Однак Меґґі одразу ж розізлилася на себе, що не змогла стримати цікавості, та швидко відвела погляд.

— Як? — запитав Док.

— Я покажу. Будь ласка. Ну, навіщо Джеймі й далі страждати?

Док вагався, зазираючи мені в обличчя, а тоді голосно зітхнув.

— Іян має рацію — гірше вже не буде. Якщо ці ліки вб’ють Джеймі…— він знизав плечима, згорбився й відійшов убік.

— Ні! — вигукнула Шерон.

Ніхто не звернув на неї уваги.

Я стала навколішки біля Джеймі, стягнула з плечей рюкзак і смикнула його, розкриваючи. Понишпорила всередині, поки не знайшла «Знеболювальне». Загорівся ясний промінь ліхтаря й освітив обличчя Джеймі.

— Іяне, води, будь ласка.

Я відкрутила кришечку й витягнула один малесенький квадратик. Потягнувши Джеймі за підборіддя, щоб розтулити йому рот, я відчула, як палає його шкіра. Поклала квадратик йому на язик і, не озираючись, простягнула руку. Іян подав мені миску з водою.

Обережно я влила трохи води в рот Джеймі, щоб ліки потрапили в шлунок. Пересохлим горлом Джеймі насилу ковтнув.

Я кинулася божевільно шукати тоненький флакончик-спрей. Нарешті відшукавши, зняла кришечку й одним швидким рухом розсіяла хмаринку ліків біля обличчя хлопчика. Я з нетерпінням чекала, поглядаючи на його груди, поки він її вдихне.

Я торкнулася обличчя Джеймі — воно просто палало! Я кинулася на пошуки «Від гарячки», сподіваючись, що ліки будуть такі ж прості у використанні. Кришечка відкрутилася, і виявилося, що під нею знов квадратики, цього разу блакитні. Я полегшено зітхнула й поклала один Джеймі на язик. Підхопила миску і вилила трохи води між його сухі губи.

Цього разу він одразу ж ковтнув — йому ставало легше.

Обличчя Джеймі діткнулася ще одна рука. Я упізнала довгі тонкі пальці Дока.

— Доку, є гострий ніж?

— Є скальпель. Хочеш, щоб я відкрив рану?

— Так, тоді я зможу її почистити.

— Я також думав про це… хотів випустити гній… але біль…

— Зараз Джеймі нічого не відчуватиме.

— Погляньте на його обличчя, — прошепотів Іян, схилившись.

Джеймі був уже не такий червоний. Тепер обличчя його набрало природного здорового відтінку. На чолі досі поблискував піт, але я знала, що той просто не встиг висохнути. Ми з Доком водночас торкнулися чола хлопчика.

«Працює! Так!» — ми з Мелані одностайно зраділи.

— Ти ба, — видихнув Док.

— Гарячки немає, але в рані ще може бути інфекція. Мені потрібна допомога, Доку.

— Шерон, можеш подати мені…— почав був він. Тоді підвів погляд. — Ой. Кайле, подай, будь ласка, торбу, що лежить просто в тебе під ногами.

Я згорбилася над червоною набряклою раною. Іян світив на неї ліхтариком, а ми з Доком одночасно копирсалися в своїх торбах. Він дістав сріблястий скальпель — мені мов приском за шкуру сипонули. Але я, стараючись не зважати, приготувала більшу пляшечку «Очистки».

— Він точно нічого не відчуватиме? — вагався Док.

— Ох, — прохрипів Джеймі. Його широко розплющені очі блукали по кімнаті, поки не натрапили на моє обличчя. — Привіт, Вандо. Що тут відбувається? Чому всі тут зібралися?

Розділ 46

Коло

Джеймі звівся на ліктях.

— Легше, хлопче. Як почуваєшся? — Іян притиснув плечі Джеймі до матраца.

— Я почуваюся… дуже добре. А чому всі тут зібралися? Не пам’ятаю…

— Ти хворів. Не ворушись, ми ще не закінчили тебе лікувати.

— А можна мені води?

— Звісно, хлопче. Ось, бери.

Док недовірливо витріщався на Джеймі.

Я насилу говорила — горло здавило від радості.

— Це «Знеболювальне», — ледве вичавила я. — Дивовижне відчуття.

— А чому Джаред не пускає Шерон? — прошепотів Джеймі до Іяна.

— Вона в кепському гуморі,— театральним шепотом відповів Іян.

— Лежи цілком непорушно, Джеймі,— попередив Док. — Зараз ми… почистимо твою рану. О’кей?

— О’кей, — тихо погодився Джеймі. Він помітив скальпель у руках Дока й занепокоєно втупився в нього.

— Скажеш, коли щось відчуєш, — мовив Док.

— Якщо болітиме, — докинула я.

Професійними рухами Док швидко й лагідно протяв запалену шкіру на рані. Ми обоє подивилися на Джеймі. Він утупився в темну стелю.

— Дивне відчуття, — сказав Джеймі.— Але мені зовсім не боляче.

Док кивнув сам до себе і знову взявся за скальпель, цього разу розтинаючи шкіру навхрест. Із рани хлинули кров і темно-жовтий гній.

Тільки-но Док забрав руку, я розбризкала «Очистку» по кривавому хресту. Гній із беззвучним шипінням запузирився. Почав танути, майже як мильна піна під водою. І нарешті розтанув. Док уривчасто дихав.

— Ви тільки подивіться!

Про всяк випадок я побризкала рану й навколо неї двічі. Почервоніння зійшло зі шкіри, залишилися тільки сліди червоної людської крові, що натекла з рани.

— Добре, а тепер «Зцілення», — прошепотіла я. Знайшовши потрібний флакончик, я піднесла його до розрізу. Прозора рідина, що світилася зсередини, крапнула в рану. Кров одразу ж припинила цебеніти. Я вилила в рану половину флакончика — вдвічі більше, ніж потрібно.

— Гаразд, Доку, а тепер ми разом маємо стиснути краї рани.

На цей час Док просто втратив дар мови — стояв із відвислою щелепою. Він зробив те, що я просила: стиснув обома руками краї рани докупи.

— Лоскотно, — засміявся Джеймі.

В Дока очі на лоба полізли.

Я обережно втерла «Замазку» в шкіру навколо хрестоподібної рани і з задоволенням спостерігала за тим, як краї рани стягуються, а шкіра поступово рожевіє.

— Можна мені поглянути? — запитав Джеймі.

— Відпусти його, Іяне. Ми вже майже закінчили.

Джеймі підвівся й оперся на лікоть, його очі палали цікавістю. Мокре від поту брудне волосся скуйовдилося, а от на щічках почав з’являтися здоровий рум’янець.

— Бачиш, зараз я змащу ось цим, — сказала я і втерла в шкіру блискучий порошок. — І шрам розгладиться. Зовсім як у мене, — і я показала йому свою руку в тому місці, де колись був шрам.

— А хіба на дівчат шрами не справляють враження? — засміявся Джеймі.— Звідки в тебе ці чарівні ліки, Вандо?

— Джаред узяв мене з собою у вилазку.

— Ти це серйозно? Класно!

Док розтер пальцями блискучі порошинки й підніс їх до носа.

— Треба було її бачити, — втрутився Джаред. — Вона була неперевершена.

Я здивувалася, почувши голос Джареда так близько. Я автоматично озирнулася, шукаючи руді коси Шерон, — вона йшла геть. Меґґі вийшла слідом за нею.

Як сумно. Як страшно! Бути настільки переповненим ненавистю, щоб не порадіти за одужання дитини… Як тільки можна до такого опуститися?

— Ванда зайшла в лікарню, просто до інопланетян, задурила їх байками про те, як поранилася, і попросила вилікувати. А тільки-но вони відвернулися, вкрала ось ці ліки — винесла просто з-під носа, уявляєш? — з уст Джареда розповідь звучала захопливо. Джеймі широко усміхався. — І вийшла собі, забравши цілу торбу флакончиків, яких нам вистачить іще надовго. Ще й ручкою помахала гусені в реєстратурі,— Джаред нестримно реготав.

«Я б не змогла цього для них зробити, — сказала Мелані сумно. — Від тебе їм більше користі».

«Ш-ш-ш! — цитьнула я на неї. Не час для суму чи заздрощів. Тільки для радості.— Якби не ти, мене б тут не було. Тому насправді це ти його врятувала».

Джеймі дивився на мене широко розплющеними очима.

— В реальності все було не так захопливо, — мовила я. Він простягнув руку, і я стиснула його пальці — серце сповнилося вдячності й любові.— Це було дуже легко. Я ж також гусінь!

— Я не мав на увазі…— почав був вибачатися Джаред.

Я тільки відмахнулася, сміючись.

— Але як ти пояснила шрам на обличчі? — запитав Док. — Вони не цікавилися, чому ти не…

— Звісно, потрібні були свіжі рани. Я була дуже обережна, сказала, що впала на ніж, — я жартівливо пхнула Джеймі ліктем. — Із ким не буває.

Я почувалася на сьомому небі від щастя. Все довкола ніби світилося зсередини — одяг, обличчя, навіть стіни. Люди, які юрмилися в кімнаті й у коридорі, перешіптувалися й щось питали, але їхні голоси відлунювали в моїй голові, немов протяжний дзвін. Навіть повітря світилося. Все здавалося нереальним, за винятком кількох людей зовсім поруч, яких я справді любила. Джеймі і Джаред, Іян і Джеб. У цей чудовий момент до нашого родинного кола належав навіть Док.

— Свіжі рани? — запитав Іян сухо.

Я подивилася на нього — мене здивувала злість, яку я побачила в його очах.

— Це було необхідно. Мені слід було приховати шрам. І дізнатися, як вилікувати Джеймі.

Джаред підняв мою ліву руку й провів по ледве помітній рожевій смужці на кілька дюймів вище від зап’ястя.

— Це було жахливо, — мовив він — жартівливого тону ніби й не було. — Вона мало не зосталася без руки, я думав, вона вже ніколи не зможе нею ворушити…

Очі Джеймі округлилися — в них читався жах.

— Ти порізала себе сама?

— Не хвилюйся так, — я стиснула його долоню. — Все було не так погано. Тим паче, я знала, що мене скоро вилікують.

— Бачив би ти її,— повторив Джаред тихо, досі пестячи мою руку.

Пальці Іяна пробіглися по моєму обличчю. Це було приємно. Я притиснулася щокою до його долоні. Цікаво, чому раптом усе довкола стало таким теплим і яскравим: від дії ліків чи від того, що Джеймі врятований?

— Більше ніяких вилазок, — пробурмотів Іян.

— Звісно, вона братиме участь у вилазках, — мовив Джаред, від подиву голос його звучав на октаву вище. — Іяне, вона просто феноменальна. Тобі треба побачити її в дії, щоб зрозуміти. Я тільки можу уявити, які тепер у нас з’являться можливості…

— Можливості? — рука Іяна сковзнула моєю шиєю й зупинилася на плечі. Він міцніше пригорнув мене. — Якою ціною? Вона мало руки не втратила! — його пальці до болю стиснули мені передпліччя.

Гнів суперечив щастю, яке поглинуло мене.

— Ні, Іяне, все було зовеш не так, — втрутилась я. — Це була моя ідея. Я мала зробити саме так.

— Ну звісно, це була твоя ідея, — гаркнув Іян. — Ти зробиш усе що завгодно… заради цих двох. Але Джаред не повинен був дозволяти тобі…

— А хіба в нас був вихід? — заперечив Джаред. — У тебе був кращий план? Гадаєш, Ванда змогла б іще бути щасливою, якби Джеймі помер? Думаєш, вона б собі це пробачила?

Від останніх слів мене аж пересмикнуло.

Голос Іяна став трохи м’якшим.

— Ні. Але я не розумію одного: як ти міг сидіти й спостерігати за тим, як вона себе ранить… — Іян скривився й похитав головою. — Що ти за людина така…

— Практична людина, — втрутився Джеб.

Усі підвели очі. Джеб стояв над нами з великою картонною коробкою в руках.

— Ось чому він завжди дістає те, що нам потрібно. Бо діє так, як треба. І стежить, щоб інші також діяли як слід. Між іншим, іноді дивитися набагато важче, ніж робити самому… Знаю, що вечеря вже давно позаду, а для сніданку ще ранувато, але я тут подумав, що дехто з вас давненько нічого не їв… — Джеб змінив тему. — Голодний, малий?

— Ну… я не знаю, — мовив Джеймі.— Ніби голодний, але відчуття… непогане.

— Це діє «Знеболювальне», — сказала я. — Тобі слід поїсти.

— І попити, — докинув Док. — Тобі потрібна рідина.

Джеб опустив коробку, і вона впала на матрац.

— Гадаю, є привід відзначити. Налітай.

— Ого, смакота! — вигукнув Джеймі, нишпорячи в коробці, повній сухих харчів для туристів. — Спагеті. Чудово!

— От би реберець у часниковому соусі,— мовив Джеб. — Заскучав за часником — хоча сумніваюся, що хтось заскучав за часниковим смородом із мого рота, — засміявся він.

Джеб приготувався: приніс пляшки з водою і кілька переносних пічок. Навколо почали збиратися люди, штовхаючись на маленькому просторі. Мене затиснули між Джаредом та Іяном, а Джеймі сидів у мене на колінах. І хоча він був трохи завеликим для цього, він не протестував: мабуть, відчував, як сильно нам із Мелані потрібно було відчувати його — живого й здорового — у своїх обіймах.

Сяюче коло, здавалося, розширювалося, охоплюючи все товариство, включаючи всіх у нашу родину. Здавалося, кожен із нетерпінням чекав смачної вечері. А Джеб не квапився. Страх поступився місцем полегшенню й радості. Навіть Кайла, який сидів із другого боку від свого брата, радо включили в родинне коло.

Мел зітхнула й зрештою заспокоїлася. Без сумніву, так на неї вплинуло тепло хлопчика на колінах і лагідний доторк чоловічої руки, яка досі пестила мою шкіру. Навіть Іяну своїми обіймами було не до снаги розізлити її.

«На тебе також подіяло «Знеболювальне», — дражнилась я.

«Не думаю, що це ліки. Ні в моєму, ні в твоєму разі».

«Мабуть, ти маєш рацію. У мене такого ще ніколи не було».

«А в мене таке відібрали».

Що такого в людській любові, що вона змусила мене зректися любові своїх одноплемінників? Може, справа в її непередбачуваності та примхливості? Душі люблять усіх. Можливо, я підсвідомо чекала виклику? Людська любов хитра, вона не визнає ніяких правил чи обмежень: іноді її дарують просто так — як от у мене було з Джеймі; часом її треба заслужити важкою працею — як з Іяном; а іноді вона недосяжна, її майже неможливо домогтися, вона крає серце — як із Джаредом.

А може, вона просто якимсь чином краща? Люди вміють так сильно ненавидіти, що й люблять вони, мабуть, так само сильно, пристрасно, палко.

Не знаю, чому моє серце так тягнулося до людської любові. Однак тепер, коли я її знайшла, стало зрозуміло: незважаючи на всю небезпеку й біль, вона того варта. Вона краща, ніж я могла собі уявити.

Любов — це все.

…На той час як пізня вечеря чи, радше, ранній сніданок приготували і з’їли, втома взяла гору. Люди невеличкими групками розійшлися по спальнях. Поступово кімната спорожніла.

Хто ж залишився, вмостилися хто де. Від утоми ми поступово сповзали на долівку, поки зовсім не повлягалися. Живіт Джареда правив мені за подушку; час від часу Джаредова рука куйовдила моє волосся. Щока Джеймі лягла на моє плече, а руки обвилися навколо шиї; я обережно притримувала його однією долонею, друга лежала на щоці в Іяна, чия голова спочивала на моєму животі. Док витягнув свої довгі худі ноги, я відчувала його черевик у себе на стегні; згодом Док гучно захропів. Цілком можливо, що якоюсь частиною тіла я торкалася й Кайла.

Джеб розтягнувся на ліжку. Він відригнув, і Кайл пирхнув.

— Такої милої ночі я не планував, — міркував Джеб уголос. — Люблю, коли песимістичні передбачення не справджуються. Дякую, Вандо.

— М-м-м, — видихнула я у напівсні.

— Наступного разу… — здалеку долинув голос Кайла. Потім почулося голосне позіхання. — Наступного разу я сам із нею піду…

— Наступного разу не буде, — пробурмотів Іян. Я погладила його по щоці, намагаючись заспокоїти.

— Звісно, що не буде, — відповіла я. — Я нікуди не піду, поки моя допомога не знадобиться. Не маю нічого проти печер.

— Вандо, я не збираюся замикати тебе тут й утримувати силоміць, — мовив Іян роздратовано. — Можеш іти, куди захочеш. Можеш бігати по шосе, якщо бажаєш. Але забудь про вилазки. Я не дозволю тобі брати в них участь — заради твоєї ж безпеки.

— Банда потрібна нам, — сказав Джаред.

— Раніше ми й самі якось обходилися.

— Якось обходилися? Якби не вона, Джеймі б помер. Вона може дістати те, що, крім неї, не дістане ніхто.

— Джареде, вона жива істота, а не знаряддя.

— Я знаю. Я ж не казав, що…

— А я вважаю, нехай Ванда сама вирішує,— втрутився Джеб, висловивши мою власну думку. Я рукою притримувала Іяна, а Джаред уже теж совався, пориваючись підвестися. Але після слів Джеба вони обоє закам’яніли.

— Не можна покладати вибір на неї, Джебе, — запротестував Іян.

— Чому ні? Здається, в неї є власна думка. Чи ти хочеш приймати рішення за неї?

— Зараз побачите, — буркнув Іян. — Вандо?

— Так, Іяне.

— Ти справді хочеш брати участь у вилазках?

— Якщо я здатна допомогти, звісно, що так.

— Я не це запитав, Вандо.

Хвильку я помовчала, пригадуючи його запитання, щоб зрозуміти, де я схибила.

— Бачите, Джебе? Вона ніколи не бере до уваги свої бажання — своє щастя, ба навіть здоров’я. Вона зробить усе, що ми її попросимо, навіть радо помре. Нечесно просити її про щось так, як ми між собою просимо одне одного. Ми спершу добре поміркуємо, перш ніж ризикуватимемо своїм життям. А вона — ні.

Запала тиша. Ніхто не відповідав Іяну. Тиша тиснула на мене, і я наважилася подати голос.

— Це неправда, — мовила я. — Я постійно думаю про себе. І я… я хочу допомогти. Хіба це не враховується? Сьогодні я щаслива, бо допомогла врятувати Джеймі. Невже мені не можна шукати щастя там, де хочеться мені?

— Бачите, що я мав на увазі? — зітхнув Іян.

— Що ж, я не можу заборонити їй брати участь у вилазках, якщо вона сама захоче, — сказав Джеб. — Вона більше не в’язень.

— Тоді й не просіть її.

Увесь цей час Джаред сидів мовчки. Джеймі також мовчав, але він, швидше за все, вже спав. А от Джаред — ні; його рука невпинно малювала узори на моїй щоці. Палючі, вогненні узори.

— Вам не потрібно просити, — мовила я. — Я — доброволець. Мені було зовсім не… страшно. Аніскілечки. Душі дуже добрі. Я їх не боюся. Все минулося аж надто гладко.

— Гладко? Порізати собі…

Я швидко обірвала Іяна:

— Це була надзвичайна ситуація. Такого мені більше робити не доведеться, — я на якусь мить замовкла. — Правда? — уточнила я.

Іян застогнав.

— Якщо піде Банда, піду і я, — мовив він похмуро. — Хтось мусить захищати її від самої себе.

— І я піду, щоб захистити нас від неї,— сказав Кайл, гиготнувши. А тоді застогнав: — Ой!

Я була занадто виснажена, щоб підвести голову й роздивитися, хто цього разу дав Кайлу стусана.

— А я піду, щоб ви повернулися додому живі,— пробурмотів Джаред.

Розділ 47

Робота

— Це занадто легко. Навіть нецікаво, — скаржився Кайл.

— Ти сам схотів із нами, — нагадав йому Іян.

Вони обоє товклися в кузові фургона, де немає вікон, перебираючи консерви і засоби гігієни, яких я набрала в крамниці. Був полудень, і над Вічитою висіло ясне сонце. Тут не так спекотно, як у пустелях Аризони, проте значно вологіше. У повітрі аж кишіло від крихітних мушок.

Джаред прямував до шосе, яке вело геть із міста, стараючись не перевищувати швидкість. Це його страшенно дратувало.

— Не набридло ходити по крамницях, Вандо? — запитав Іян.

— Ні. Я зовсім не проти.

— Ти так завжди кажеш. Чи є бодай щось, щоб ти була проти?

— Я проти… розлуки з Джеймі. І ще проти перебування поза печерами, зовсім трошки. Особливо вдень. Так ніби в мене клаустрофобія навпаки — забагато відкритого простору. А вас це не дратує?

— Інколи. Переважно вдень ми не виходимо.

— Вона бодай ноги випростати може, — поскаржився Кайл. — Не розумію, чому ти так хочеш почути скарги від неї.

— Бо це — така рідкість! Приємно бодай раз слухати не твої скарги.

І знов усе через мене. Кайл з Іяном укотре зчепилися, а це надовго. Я почала вивчати карту.

— Далі — Оклахома-Сіті?

— І ще кілька невеличких містечок по дорозі, якщо ти згодна, — відповів Джаред, не зводячи очей із дороги.

— Згодна.

Під час вилазок Джаред рідко втрачав пильність. Він ніколи не дозволяв собі розслабитися, як це робили Іян і Кайл після кожної покладеної на мене місії, яку мені вдавалося виконати успішно. Коли вони вживали слово «місія», я мимовільно посміхалася. Воно звучало надто пишно, як на звичайний похід у крамницю. Перш ніж вирушити на пошуки Джеймі та Джареда, у Сан-Дієго я робила це сотні разів, щоб прогодувати одну тільки себе.

Кайл мав рацію: занадто легко — навіть нецікаво. Я котила великий візок між рядами, усміхалась у відповідь на усмішки душ і наповнювала возик харчами. Звісно, не забувала прихопити дещо і для чоловіків, які ховались у фургоні. Частувала їх готовими сандвічами, коли зголодніють. Іноді навіть балувала. Іян обожнював м’ятне морозиво з шоколадними крихтами. Кайл найбільше полюбляв карамельки. Джаред їв усе що дадуть; здавалося, він уже давно перестав надавати чомусь перевагу, прийнявши такий спосіб життя, в якому бажання не бралися до уваги і навіть щоденні потреби ретельно зважувалися й обмірковувались. Ось чому в нього завжди все виходило — він умів розставляти пріоритети й абстрагуватися від людських забаганок.

Іноді в невеликих містах мене зупиняли на вулиці, починали розмову. Я вже так добре вивчила свою роль, що змогла б, мабуть, обманути й людину.

«Привіт. Новенька?»

«Так, тільки приїхала».

«Що привело вас у Баєрс?»

Я завжди дивилася в карту, перш ніж вийти з фургона, тому знала всі назви міст.

«Мій чоловік чимало подорожує. Він фотограф».

«Чудово! Людина мистецтва. У нас тут багато гарних краєвидів».

Спочатку я сама представлялася фотографом, але згодом зрозуміла, що, назвавшись заміжньою, я економлю чимало часу в розмовах із чоловіками.

«Щиро вдячна за допомогу».

«Дуже прошу. Заїжджайте до нас іще».

Якось я побалакала з фармацевтом у Солт-Лейк-Сіті й одразу ж зрозуміла, що мені потрібно.

«Здається, я неправильно харчуюсь, — сонно позіхнула я. — Завжди їм на ходу, а ще постійно тягне на солодке».

«Тисяча Пелюсток, треба обачніше ставитися до свого здоров’я. Я знаю, що іноді важко стримуватися, але подумайте про себе. А поки що візьміть ось це».

«Здоров’я». Ну звісно, все зрозуміло з етикетки на пляшечці, можна було й не питати.

«Вам зі смаком полуниці чи шоколаду?»

«А можна, я спробую обидва?»

І добра душа на ім’я Землянин віддав мені обидві великі пляшки.

А взагалі — жодних гострих відчуттів. Страх і тривога навідували мене тільки тоді, коли я думала про малесеньку пігулку з ціанідом, яку завжди тримала під рукою — про всяк випадок.

— У наступному місті купи новий одяг, — мовив Джаред.

— Знову?

— Твій зовсім пом’явся.

— Гаразд, — погодилась я. Мені це здавалося зайвим, але купка речей, яка постійно збільшувалася, не пропаде даремно. Ми з Лілі, Гайді та Пейдж носимо приблизно один розмір, а вони неодмінно зрадіють обновкам. Чоловіки ж під час вилазок зовсім не зважали на свою зовнішність. Коли на карту поставлене життя — одяг нічого не вартий. Також їх мало цікавили мило й шампуні, які я щоразу набирала в крамницях.

— Душ тобі також не завадить, — зітхнув Джаред. — А це означає, що саме час заїхати в готель.

На відміну від мене, моїм супутникам не потрібно було так ретельно стежити за своєю зовнішністю. Зазвичай чоловіки носили джинси й темні футболки — речі, які не забруднюються й не привертають надмірної уваги. Більш за все чоловіки ненавиділи ночувати в придорожніх мотелях. Не було нічого гіршого, ніж сон під носом у ворога. Іян казав, що ліпше вже атака на озброєного шукача, а Кайл узагалі відмовлявся вилазити з фургона — він зазвичай спав удень, а вночі стеріг нас.

Для мене ж це було так само легко, як ходити в крамниці. Я реєструвалася, отримувала ключ, заводила коротку розмову з адміністратором, оповідаючи про свого чоловіка-фотографа та його друга, який подорожує з нами (на той раз, якщо хтось побачить, як ми троє заходимо в кімнату). Я обирала звичайні імена з непримітних планет. Іноді ми були кажанами: Залізне Слово, Співак Пісні Яєць чи Небесне Ложе. Іноді ми прикидалися морськими водоростями: Кручені Очі, Прозираю Поверхню чи Другий Світанок. Щоразу я використовувала нові імена: не те щоб нас хтось вистежував, просто так Мелані було спокійніше. Тепер вона уявляла себе героїнею фільму про шпигунів.

Найважче було брати й не давати нічого взамін. Я б ніколи не зізналася в цьому в присутності Кайла, який тільки й чекав слушної нагоди, щоб поставити під сумнів мої шляхетні наміри. Коли я жила в Сан-Дієго, мене це не хвилювало: я брала рівно стільки, скільки потребувала, а натомість виконувала своє покликання, читаючи лекції в університеті. Покликання викладача не вимагало багато зусиль із мого боку, але я завжди ставилася до роботи серйозно. Іноді я брала участь у не таких приємних заходах — збирала сміття чи прибирала вулиці. Всі душі це робили.

Тепер я брала набагато більше і нічого не віддавала взамін. Так не правильно, егоїстично.

«Це ж не для тебе. Це для інших», — нагадувала Мелані, коли я журилася.

«Все одно це не правильно. Навіть ти почуваєшся зле, правда ж?»

«А ти просто не думай про це», — порадила вона зрештою.

Я раділа, що наша довга вилазка добігала кінця: завтра ми востаннє вивантажимо здобич у надійно заховану вантажівку. Залишилося всього кілька днів, кілька міст — Оклахома, Нью-Мексико, а тоді через Аризону додому.

Знову додому. Нарешті!

Зупиняючись у мотелях, ми зазвичай приїжджали пізно ввечері й виїжджали ще до світанку, щоб жодна душа не мала змоги нас роздивитися. Зайва обережність.

Навіть Іян із Джаредом починали це розуміти. Сьогодні ж уночі, оскільки день був вдалий — фургон був напхом напханий здобиччю, й оскільки Кайлу не залишилося місця, — Іян вирішив, що я втомлена — і ми заїхали в мотель раніше. Сонце ще не сіло, як я повернулася до фургона з пластиковим ключем.

У маленькому готелі не було людно. Ми припаркувалися всього за кілька кроків від своєї кімнати, й Іян із Джаредом, опустивши очі долі, пішли від фургона просто до дверей. Тонкі блідо-рожеві шрами на їхніх шиях правили за маскування. Джаред ніс напівпорожню валізу, хоча ні на мене, ні на них ніхто й не глянув.

Опинившись у кімнаті з запнутими фіранками, чоловіки трохи розслабилися.

Іян випростався на їхньому з Джаредом ліжку й узяв у руки пульт. Джаред розкрив валізу, витягнув нашу вечерю — холодну курку з кулінарії. Я сіла біля вікна, поглядаючи краєм ока на призахідне сонце.

— Вандо, ти не можеш не погодитися, що ми, люди, вміємо розважатися… на відміну від вас, — дражнився Іян.

З екрана телевізора поставленими голосами промовляли дві душі. Було зовсім не важко здогадатися, про що передача, бо всі сценарії, написані душами, зводилися до одного: возз’єднання душ після тривалої розлуки. Чоловік отримує завдання на Планеті Водоростей, жінка лишається на Планеті Туманів. Чоловік вирішує стати людиною, бо гадає, що його дружині ближчі теплокровні носії. Він вирушає на планету Земля і — диво дивнеє! — зустрічає тут свою дружину.

Всі історії душ мають щасливі кінцівки.

— Не забувай, на яку аудиторію це розраховано.

— І то правда. А шкода все-таки, що вже не показують старі людських передач, — Іян перемкнув кілька каналів й насупився. — Раніше деякі ще транслювали.

— У них було забагато насильства. Тому всі передачі замінили на не такі… жорстокі.

— Комедія «Сімейка Бреді» — це, по-твоєму, жорстоко?

Я мимовільно розсміялася: я бачила цей серіал у Сан-Дієго, а Мелані пам’ятала його ще змалечку.

— Він підбурював до агресії. В одній із серій маленький хлопчик побив до крові хулігана. А головне, зображено це так, ніби він учинив правильно.

На знак незгоди Іян тільки похитав головою та знову повернувся до перегляду передачі про чоловіка з Планети Морських Водоростей. Реготав він найбільше з тих сцен, які, за задумом автора, повинні були розчулити глядачів.

Я дивилась у вікно — тут розгорталося видовище набагато цікавіше, ніж передбачувана передача по телевізору.

Потойбіч шосе розкинувся невеличкий парк; з одного боку була школа, з другого — лука, на якій паслися корови. Поруч зі школою містився старомодний дитячий майданчик із пісочницею, гіркою, кільцями та механічною каруселлю. Звісно, там були й гойдалки, і саме вони й привернули мою увагу.

Невеличка сім’я скористалася з приємної вечірньої прохолоди. У батькових скронях майнула сивина; мати здавалася набагато молодшою. Її довге каштанове волосся, зібране у довгий хвіст, підскакувало з кожним рухом. Із ними був хлопчик, зовсім малюк — рочок, не більше. Батько підштовхував гойдалку ззаду, а мати стояла попереду й цілувала своє дитя у крихітне чоло щоразу, як хлопчик підлітав до неї. Малий так реготав, що щічки аж почервоніли. Мати також сміялася — аж здригалася від сміху.

— На що ти так пильно дивишся, Вандо?

Не дивно, що Джаред поставив таке запитання — я лагідно усміхалася.

— Такого я за всі свої життя не бачила. Я дивлюся на… надію.

Джаред підійшов ближче й зазирнув мені через плече.

— Що ти маєш на увазі?

Його очі обмацали шосе й будівлі, але так і не зупинилися на дитячому майданчику й маленькій родині.

Я спіймала його за підборіддя та спрямувала куди слід. Він не відсахнувся й не почав протестувати, і в моєму животі розлилося тепло.

— Дивись, — сказала я.

— На що дивитись?

— На єдину надію на спасіння носіїв.

— Де? — здивувався він.

Тепер і Іян наблизився й мовчки дослухався.

— Бачиш? — вказала я на матір. — Бачиш, як вона любить своє людське дитя?

Саме в цю мить мати зняла хлопчика з гойдалки й міцно пригорнула, вкриваючи його крихітне личко поцілунками. Він молотив ручками і гукав — справжнє немовля. Не та мініатюрна копія дорослого, як маленькі носії душ.

— Дитина досі людина!  Як? Чому? Відколи це? — Джаред не міг повірити власним очам.

— Не знаю, — знизала я плечима. — Такого я ще не бачила. Жінка не захотіла, щоб із дитини зробили носія, а я й уявити собі не можу, щоб її… змусили. На матерів у нас моляться. Тож якщо вона не хоче… — я похитала головою. — Навіть не уявляю, що вони збираються робити далі. Раніше такого ніде не бувало. Людські емоції набагато сильніші, ніж логіка.

Я подивилася на Джареда, тоді на Іяна. Вони обоє з роззявленими ротами витріщалися на мішану сім’ю в парку.

— Ні,— пробурмотіла я сама до себе. — Ніхто не наважиться відібрати в батьків дитину. Ви тільки погляньте на них!

Батько обнімав матір і дитину й дивився на біологічного сина свого носія з приголомшливою ніжністю в очах.

— Якщо не брати до уваги нас самих, це перша відкрита нами планета з живородними носіями. Ваша система далеко не найпростіша і найродючіша. Не розумію, може, справа в цьому… чи в тому, що ваше потомство таке безпомічне. На інших планетах розмноження відбувається за допомогою яєць чи насіння. Часто батьки навіть не знають про своїх дітей. Цікаво… — я не доказала, бо в голові крутилося забагато думок водночас.

Жінка потягнулася до чоловіка, і він поцілував її у вуста. Дитина радісно затуркотіла.

— Гм-м-м… Либонь, одного дня ми з вами зможемо співіснувати. Дивина, еге ж?

Чоловіки не могли відірвати очей від цього дива.

Родина збиралася додому. Мати чистила джинси від піску, а батько тримав дитину. А тоді душі взялися за руки й зі своєю людською дитиною попрямували додому.

Іян гучно ковтнув.

Того вечора ми більше не розмовляли: кожен обмірковував побачене. Ми вклалися рано, щоб рано збудитися й виїхати непоміченими.

Я спала сама на ліжку найдалі від дверей. Від цього я почувалася ніяково: два кремезні чоловіки ледве вмістилися на одному ліжку; Іян постійно розкидав руки, за що отримував від Джареда стусани між ребра. Мабуть, жоден із них не відмовився б ділити ліжко зі мною. Я скрутилася калачиком і так заснула: мабуть, за цілий день тіло втомилося від безкраїх просторів, а може, я так звикла спати в маленькому фургончику на підлозі за пасажирським сидінням, що й забула, як це — спати випроставшись.

Однак я знала, чому ні Іян, ні Джаред не пропонують мені помінятися місцями. Того дня, коли мої супутники зрозуміли, що без душу мені не обійтися, і визнали, що нам необхідно заїхати в готель, крізь шум вентилятора у ванній я почула, як Джаред з Іяном сперечалися через мене.

— …нечесно просити її вибирати, — казав Іян. Він намагався говорити тихо, але гул вентилятора не міг його заглушити. Готельна кімнатка була дуже маленька.

— Чому це? Чи чесніше вказувати їй, де спати? Не вважаєш, що ввічливіше буде…

— Можливо, з кимсь іншим — так. Але для Ванди вибір буде мукою. Ти ж знаєш, як вона силкуватиметься догодити нам обом і зрештою почуватиметься нещасною.

— Знову ревнуєш?

— Не цього разу. Просто я знаю, як вона думає.

Далі запала тиша. Іян мав рацію. Він справді знав, як я думаю. Мабуть, він передбачив те, що, прочитавши в очах Джареда бодай слабенький натяк на згоду, я виберу Джареда, а тоді усю ніч вертітимуся й переживатиму, що образила почуття Іяна, та й Джаред не зрадіє моїй присутності.

— Гаразд, — відтяв Джаред. — Але будеш до мене вночі притискатися… потім не ображайся, О’Шсй.

Іян гигикнув.

— Не хочу здатися надто гоноровим, Джареде, але якщо бути до кінця відвертим, коли б у мене виникли такі думки, гадаю, ти б мені не завадив.

Якщо не брати до уваги незначні докори сумління, що на моєму ліжку марнується стільки місця, самій мені спалося справді краще.

Більше нам не доведеться ночувати в готелі. Дні пролітали швидше, наче навіть секунди хотіли мчати додому. Моє тіло саме тягнулося на захід. Всі ми з нетерпінням чекали повернення в наш темний мурашник — на наші небеса.

Навіть Джаред розслабився.

Сутеніло, за горами сховалися останні промінчики сонця. Ми з Джаредом вели фургон, підмінюючи один одного; позаду нас Кайл з Іяном, також по черзі, вели переповнену здобиччю вантажівку, їм доводилося вести важку машину обережніше, ніж нам фургон. Світло фар у дзеркалі заднього огляду блякло, аж поки зовсім не зникло за рогом.

Ми наближалися додому. Тусон залишився позаду. За кілька коротких годин я побачу Джеймі. А тоді, оточені привітними обличчями, ми вивантажимо довгоочікувану провізію. Справжнє повернення додому!

Для мене — вперше, усвідомила я.

Цього разу ми веземо з собою саму тільки радість. Ніяких приречених на муки заручників.

У збудженому очікуванні я ні на що не звертала уваги. Здавалося, милі пролітають не так швидко, як хотілося б.

Позаду знову з’явилися фари.

— Мабуть, Кайл за кермом, — муркнула я. — Наздоганяють.

А тоді несподівано з темряви випірнули червоно-сині вогні. Вони відбивалися в усіх дзеркалах, кольоровими плямами танцювали на даху машини, на сидіннях, на завмерлих обличчях і на щитку управління, стрілка спідометра показувала, що ми на двадцять миль перевищили швидкість.

Тишу пустелі розітнуло виття сирени.

Розділ 48

Затримка

Червоно-синє світло блимало воднораз із завиванням сирени.

Перш ніж на Землю прийшли душі, і виття сирени, і миготливе світло означали одне: це їдуть представники закону, миротворці, карателі злочинців.

Зараз блимання світла й сердите виття теж означають одне. Майже те саме — це їдуть миротворці. Карателі.

Шукачі.

Однак тепер, на відміну від минулого, ці сигнали зустрічалися набагато рідше. Поліцію використовували для рятувальних робіт при нещасних випадках абощо, а не для забезпечення порядку. Здебільшого навіть поліція не мала мигавок — тільки «швидка» й пожежники.

Приземкувата обтічної форми машина позаду нас не призначалася для рятувальних робіт. Такий транспорт використовували на ловах. Такого я ще зроду не бачила, але одразу здогадалася, в чому справа.

Джаред завмер, його нога досі давила на педаль газу. Я бачила, як він силкується знайти вихід, вагається — обігнати їх на цьому старезному фургоні чи обдурити — заховати широкий білий кузов у ріденьких кущах пустелі, щоб не привести до печер. Ми вже зовсім близько до своїх. Вони сплять і гадки ні про що не мають…

За дві хвилини шалених пошуків виходу Джаред здався й зітхнув.

— Вибач мені, Вандо, — мовив він. — Це все через мене.

— Через тебе?

Він узяв мене за руку, а тоді скинув швидкість. Машина почала пригальмовувати.

— Пігулка в тебе? — видихнув він.

— Так, — прошепотіла я.

— Мел мене чує?

«Так», — схлипнула Мел.

— Так, — майже схлипнула і я.

— Я кохаю тебе, Мел. Вибач.

— Вона також тебе кохає. Понад усе на світі.

Коротка болюча пауза.

— Вандо, я… ти теж мені небайдужа. Ти чудова, Вандо. І заслуговуєш на більше, ніж я здатен тобі дати. Більше, ніж оце.

В пальцях він тримав малесенький предмет — замалий як на свою смертоносність.

— Зажди, — видихнула я.

Він не може померти.

— Вандо, ми не можемо ризикувати. Ми не обженемо їх, принаймні не на цій таратайці. Якщо почнемо тікати, за нами кинеться тисяча шукачів. Подумай про Джеймі.

Фургон пригальмовував, з’їжджаючи на узбіччя.

— Одна спроба, — благала я. Швидко витягнула пігулку з кишені й стиснула її між великим і вказівним пальцями. — Я спробую їх обдурити. Якщо щось піде не так, я одразу ж ковтну отруту.

— Шукача тобі не обдурити!

— Дозволь спробувати. Швидше! — я розстебнула свій пасок безпеки й потягнулася до Джаредового. — Міняємося місцями. Швидше, поки вони не помітили.

— Вандо…

— Одна спроба. Швидше!

Джаред умів швидко приймати рішення, і ми хутко помінялися місцями.

— Пасок безпеки, — нагадала я. — Заплющ очі й відверни голову.

Він послухався. Навіть у темряві наші переслідувачі помітять свіжий блідо-рожевий шрам на його шиї.

Я пристебнулася і в’яло відкинулася на спинку сидіння.

Обманювати має тіло — ось ключ. Треба обрати правильні рухи. Просто імітація. Як це роблять актори по телевізору, тільки ще краще. Як це роблять люди.

«Допоможи мені, Мел», — пробурмотіла я.

«Не можу, Вандо, допомогти тобі поводитися, як справжня душа. Ти впораєшся сама. Врятуй його. Я певна, що ти зможеш».

Справжня душа. Мені треба просто бути собою.

Година пізня. Я втомилася. Цього вдавати не доведеться.

Мої повіки поповзли вниз, а тіло обм’якло.

Досада. Мені вдалося зобразити досаду. Бо я її відчувала.

Кутики вуст соромливо опустилися.

Машина шукачів припаркувалася не позаду, як очікувала Мел, а через дорогу, на узбіччі, проти руху на тій смузі. З вікна вдарило сліпуче світло. Я кліпнула й навмисно повільно піднесла руку до очей. У промені світла від моїх зіниць відбився тьмяний срібний зайчик і поскакав по дорозі, коли я опустила очі.

Дверцята машини гримнули. Почувся тупіт однієї пари ніг — хтось перетинав дорогу. Не було звуку кроків по землі чи по камінню, а значить, вийшов пасажир. Шукачів було щонайменше двоє, але до мене вийшов тільки один. Це хороший знак, знак довіри і впевненості.

Миготіння очей служило мені талісманом. Компасом, який ніколи не зрадить — як Полярна зірка.

Обманювати тілом — це не ключ. Достатньо казати правду. У мене є дещо спільне з немовлям у парку: ми перші — до нас нічого подібного не існувало.

Тіло шукача загородило світло, і до мене знову повернувся зір. Переді мною стояв чоловік, мабуть, середніх років, хоча це важко було визначити: його волосся було цілком білим, а шкіра — гладка, без жодної зморщечки. Він був одягнений у футболку й шорти, збоку теліпався пістолет. Одна рука лежала на руків’ї, друга тримала вимкнений ліхтарик.

— У вас проблеми, міс? — мовив він, наблизившись. — Ви перевищили швидкість. Це небезпечно.

Його очі нишпорили по фургону, вивчали вираз мого сонного обличчя, тоді знову фургон, оглянули темну пляму за пасажирськими сидіннями, метнулися на освітлену частину шосе, знову повернулися на обличчя. А тоді все почалося спочатку.

Шукача щось явно занепокоїло. Мої долоні заросилися потом, у голосі відлунювала паніка.

— Мені так шкода, — вибачилась я пошепки, а тоді озирнулася на Джареда, ніби перевіряючи, чи ми бува не потривожили його. — Я… я, здається, заснула за кермом. Я й не думала, що так утомилася.

Я винувато усміхнулася. Знала, що поводжуся незграбно — як актори, що переграють.

Очі шукача ще раз усе оглянули і цього разу затрималися на постаті Джареда. Серце в грудях закалатало. Я міцніше стиснула пігулку.

— Дуже безвідповідально з мого боку їхати так довго і зовсім не відпочивати, — випалила я й швиденько усміхнулася. — Я гадала, ми зможемо дістатися Фенікса. Мені так прикро!

— Як вас звати, міс?

Його тон був не різким, але й далеко не привітним. Однак шукач розмовляв тихо — зрозумів мій натяк.

— Листя Вгорі,— відповіла я, використавши ім’я, під яким я зареєструвалася в останньому готелі. Про всяк випадок. А що як він захоче перевірити мою байку? Потрібно якесь підтвердження.

— Ви з Планети Перевернутих Квітів? — здогадався він. Його очі знову рушили звичним маршрутом.

— Так, я звідти.

— Моя дружина також. Жили на острові?

— Ні,— мовила я швидко. — На суходолі, у межиріччі.

Він кивнув — мабуть, моя відповідь його розчарувала.

— То мені вертатися в Тусон? — запитала я. — Гадаю, тепер я остаточно прокинулася. Чи, може, подрімати просто тут…

— Ні! — перебив він мене, підвищивши голос.

Від несподіванки я аж підскочила, і маленька пігулка вислизнула з руки й упала на металеву підлогу з чітким стуком. Кров відхлинула мені від обличчя, мов хтось відкрутив кран.

— Вибачте, міс. Я зовсім не хотів вас налякати, — вибачився шукач швидко; його прискіпливий погляд продовжував блукати по фургону. — Але вам не варто тут затримуватися.

— Але чому? — насилу прошепотіла я, мало не зрадивши себе.

— Нещодавно поблизу дехто… зник.

— Не розумію. Як зник?

— Можливо, це нещасний випадок… хоча тут можуть бути… — він вагався, ніяк не міг вимовити це слово вголос. — Десь неподалік можуть переховуватися люди.

— Люди? — пискнула я надто голосно. Він уловив нотки страху в моєму голосі й інтерпретував його по-своєму.

— Не варто хвилюватися, Листя Вгорі, це всього-на-всього припущення. Жодних свідків не було. Прямуйте у Фенікс. Що швидше ви туди дістанетеся, то краще.

— Звісно. А може, ліпше таки в Тусон? Це ближче.

— Вам нічого не загрожує.

— Ну, якщо ви впевнені…

— На всі сто. Головне, не заїжджайте в пустелю, квітко.

З цими словами він усміхнувся, від чого його обличчя подобрішало, стало схожим на лиця інших душ, з якими мені випадало спілкуватися. Ну звісно, шукач хвилювався не через мене, а за мене.

Він не чекав, що я брехатиму. І, мабуть, не розпізнав би в моїх словах брехні. Він просто душа.

— І на гадці не мала, — усміхнулась я у відповідь. — Усе одно дякую за попередження. Тепер я буду обачнішою. Сумніваюся, що зможу заснути після почутого.

Я визирнула у вікно з боку Джареда, з тривогою вдивляючись у пустелю, — нехай шукач думає, що мені страшно, — і завмерла. На обличчі майнула непідробна тривога: в бічному дзеркалі відбивалося світло фар.

Джаред також напружився, але з усіх сил тримався.

Мої очі метнулися до шукача.

— Тут я вам допоможу… — мовив він, опустивши очі й з усмішкою на вустах копирсаючись у кишенях.

На щастя, він не помітив, як різко змінився вираз мого обличчя. Я намагалася контролювати м’язи, розслабитися, але ніяк не могла зосередитися: вогні в дзеркалі заднього огляду ставали дедалі яскравішими.

— Звісно, не варто зловживати, — провадив шукач, риючись у кишені.— Ліки, певна річ, не шкідливі, в іншому разі цілителі не дозволяли б роздавати їх просто так. Однак не вживайте часто, бо зіб’єте цикл сну… А, ось де вони. «Бадьорість».

Фари уповільнили своє наближення.

«Просто їдьте повз, — молила я подумки. — Не зупиняйтеся, не зупиняйтеся, не зупиняйтеся».

«Якби ж то за кермом був Кайл», — додала Мелані благальним тоном.

«Не зупиняйтеся. Просто їдьте. Не ставайте. Їдьте».

— Міс?

Я кліпнула, намагаючись зосередитись.

— А, «Бадьорість»?

— Просто вдихніть, Листя Вгорі.

В руці він тримав тоненький білий пульверизатор. Шукач легенько натиснув на нього, і перед обличчям з’явилося прозора маленька хмаринка. Я чемно нахилилася вперед і вдихнула, водночас поглядаючи в дзеркало.

— З ароматом грейпфрута, — мовив шукач. — Приємно, правда?

— Дуже приємно.

Раптом мій мозок немов протверезів, думки прояснилися.

Велика вантажівка пригальмувала й зупинилася позаду нас.

«Ні!» — зойкнули ми з Мелані воднораз. Частку секунди я шукала поглядом маленьку пігулку на підлозі, але де там — не змогла роздивитись і власної ноги.

Шукач неуважно зиркнув на вантажівку й махнув рукою, даючи знак проїжджати далі.

Я також озирнулася з натягнутою усмішкою на вустах, але не змогла роздивитися, хто сидить за кермом. Світло фар відбилося в моїх сріблястих зіницях і розсипалося тисячею зайчиків.

У вантажівці вагалися.

Шукач знову махнув рукою — цього разу наполегливіше.

— Давай, проїжджай, — буркнув він сам до себе.

«їдь! Їдь! Їдь!»

Рука Джареда стиснулася в кулак.

Вантажівка повільно заторохкотіла та зрушила з місця, протискаючись між машиною шукачів і фургоном. Світло від ліхтарика шукача висвітило два силуети, два профілі, які дивилися просто себе. У водія був перебитий ніс.

Ми з Мел одночасно зітхнули з полегшею.

— Як почуваєтеся?

— Бадьоро, — відповіла я.

— Години через чотири дія препарату припиниться.

— Дякую.

— Дякую вам, Листя Вгорі,— засміявся шукач. — Коли ми побачили вашу машину, подумали, що доведеться мати справу з людьми. Я увесь спітнів, але не від спеки! — (Я здригнулася). — Не хвилюйтеся. Вам нічого не загрожує. Якщо бажаєте, ми можемо провести вас до самого Фенікса.

— Дякую, але не варто хвилюватися.

— Було дуже приємно з вами познайомитися. От тільки закінчиться моя зміна, я одразу повернуся додому й розповім дружині, що зустрів іще одного переселенця з Планети Квітів. Ото вона зрадіє!

— Що ж… побажайте їй від мене «найяскравішого сонця і найтривалішого дня», — сказала я, переклавши на мову людей прийняте на Планеті Квітів привітання.

— Звісно. Спокійної вам подорожі.

— А вам спокійного чергування.

Він відійшов, і мені в очі знову вдарило світло ліхтаря. Я розлючено заморгала.

— Припини, Генку, — мовив шукач, приклавши долоню дашком до очей, і попрямував до машини. Стало знову темно. Я зробила ще одне неймовірне зусилля й усміхнулася невидимому Генку. А тоді тремтячою рукою завела мотор.

Виявилося, шукачі швидші. Маленька чорна машинка з мигавками на даху затуркотіла, різко розвернулася й розчинилась у темряві.

Я виїхала на дорогу. Серце скажено калатало, ривками штовхаючи кров по венах. Усе тіло тремтіло після стресу.

— Поїхали, — прошепотіла я, клацаючи зубами.

Джаред голосно ковтнув.

— Замалим не пропали, — мовив він.

— Я думала, що Кайл просто так не поїде далі.

— Я також.

Ми здатні були хіба перешіптуватися.

— Шукач купився на обман, — зуби Джареда досі клацали.

— Так.

— Я б не купився. Твої акторські здібності не поліпшилися.

Я знизала плечима. Тіло так закляло, що здригнувся кожен м’яз.

— Вони не могли мені не повірити. Я… це щось небувале. Яке не повинно існувати.

— Щось неймовірне, — погодився Джаред. — Чудесне.

Від його слів стало тепло, лід у венах і в животі розтанув.

— Шукачі не дуже відрізняються від решти, — пробурмотіла я сама до себе. — Їх нема чого боятися.

Джаред замислився й похитав головою.

— Зізнайся, є щось такс, що’ тобі не до снаги?

Я й не знала, що відповісти.

— Тепер, коли ти з нами, все зміниться… — він немов говорив сам до себе.

Я відчувала, як сумує Мелані, але цього разу вона не сердилась — мабуть, змирилася.

«Ти можеш їм допомогти. Можеш захистити їх краще за мене», — зітхнула Мел.

Попереду замаячили знайомі фари. Я полегшено зітхнула й додала швидкості — зовсім трошки, щоб не порушувати правил. Джаред витягнув ліхтарик. Я одразу втямила, що він збирається зробити. Ми під’їхали до кабіни вантажівки, і він спрямував промінь собі в очі. Кайл кивнув і полегшено зітхнув. Іян метушився й усе намагався роздивитися мене. Я помахала рукою, і він скорчив гримасу.

Ми наближалися до потаємного в’їзду в печери.

— Може, варто не зупиняючись їхати у Фенікс?

Джаред замислився.

— Ні. Нас можуть побачити на зворотному шляху. Не думаю, що вони стежать саме за нами. Їх більше цікавить дорога.

— Атож, вони за нами не поїдуть.

В цьому я була цілковито впевнена.

— Тоді гайда додому.

— Додому, — охоче погодилась я.

Ми загасили фари, Кайл зробив те ж саме. Ми квапилися: до світанку ще слід розвантажити машини та знайти місце, щоб заховати їх, тому що за невеличким виступом біля входу вантажівки не заховаєш.

Я подумала про вхід у печери й закотила очі: цю велику таємницю без сторонньої допомоги я так і не змогла розгадати. А Джеб таки хитрун. Ось, наприклад, орієнтири, які він накреслив для Мел на обкладинці фотоальбому. Вони вели не до сховища. По цій карті ви зрештою опиняєтеся на пагорбі неподалік од входу, а тоді Джеб вирішує, чи запрошувати вас усередину, чи ні.

— Як гадаєш, що трапилося? — запитав Джаред, урвавши мої роздуми.

— Що ти маєш на увазі?

— Нещодавнє зникнення, про яке згадував шукач.

— Хіба не про мене йшлося?

— Вандо, твоє зникнення не нещодавнє. Крім того, раніше за шосе не наглядали. Це щось новеньке. Вони шукали нас. Тут!

Його очі звузилися, а мої натомість розширилися.

— Що ж це наші робили? — раптом вибухнув Джаред і щосили вгатив кулаком по щитку.

— Гадаєш, Джеб і решта щось накоїли?

Джаред не відповів; він люто дивився на ясно освітлену зірками пустелю.

Не розумію. Чого це шукачі полюють посеред пустелі на людей, навіть якщо хтось і зник? Нещасні випадки іноді трапляються. Чому ж шукачі дійшли саме такого висновку?

І чому Джаред біситься? Наша велика родина в печерах не привертала б навмисно до себе зайвої уваги. Ми завжди поводилися обережно. Ніхто не виходить із печер, тільки у разі крайньої потреби.

Коли вірить, що на це є серйозна причина. Необхідність.

А може, Док із Джебом вирішили скористатися з моєї відсутності?

Джеб пообіцяв, що, поки я під його дахом, мордування людей і душ припиниться. Невже таким чином він знайшов компроміс?

— З тобою все гаразд? — запитав Джаред.

У горлі пересохло, я не могла відповісти. Тільки похитала головою. З очей покотилися сльози й закрапали з підборіддя на коліна.

— Може, краще я поведу?

Я знову похитала головою. І крізь сльози я все добре бачу.

Він не заперечував.

Я тихенько проплакала всю дорогу до невисокої гори, за якою ховався вхід у наші розгалужені печери. Насправді це був звичайний пагорб — незначний викид вулканічної породи, дуже схожий на всі інші пагорби, порослі чапарелем і колючими опунціями. Тисячі крихітних віддушин губилися поміж темно-червоної вулканічної породи. Де-не-де клубочився димок, чорний на чорному тлі.

Я вилізла з фургона й оперлася на дверцята, витираючи очі. Джаред став поруч. Він повагався, а тоді поставив руку мені на плече.

— Вибач. Я не знав, що вони замислили… Навіть уявити не міг. Не слід було…

Але він так думав тільки тому, що вони упіймалися.

Позаду з гуркотом зупинилася вантажівка. Гримнули двоє дверцят, і до нас долинув тупіт двох пар ніг.

— Що сталося? — вигукнув Кайл, який прибіг першим.

Іян відстав буквально на мить. Він побачив вираз мого обличчя, мої сльози, руку Джареда на моєму плечі — кинувся до мене й міцно пригорнув. Не знаю чому, але від цього я ще дужче розридалася. Я притиснулася до Іяна, і мої сльози зрошували його футболку.

— Все добре. Ти просто молодець. Усе позаду.

— Справа не в шукачеві, Іяне, — мовив Джаред сухо, досі тримаючи руку на моєму плечі, хоча для цього йому довелося нахилитися вперед.

— Га?

— Шосе патрулюють не просто так. Схоже, Док… попрацював за нашої відсутності.

Я затремтіла, і на якусь мить мені здалося, що я відчуваю в горлі смак срібної крові.

— Ні, ну ці…— від злості Іян втратив дар мови. Не зміг закінчити речення.

— Чудово, — мовив Кайл із відразою в голосі.— Бовдури. Нас нема заледве кілька тижнів, а вони за цей час примудряються роздратувати шукачів. Могли просто попросити нас…

— Стули писок, Кайле, — мовив Джаред різко. — Зараз це не важливо. Треба швидко вивантажити харчі. Хто знає, скільки шукачів нас пантрує. Хапай, скільки можеш, а тоді покличемо підмогу.

Я вивільнилася з обіймів Іяна, щоб і собі допомогти. Сльози не вщухали. Іян не відступався — забрав у мене важку коробку з консервованим супом і замінив її великою, проте легкою коробкою з макаронами.

На чолі з Джаредом ми спускалися темним коридором. Чорнильна темрява більше не лякала мене. Я ще не вивчила дороги, але не загубитися було легко. Прямо вниз, прямо вгору.

На півдорозі до нас іздалеку долинув знайомий голос. Він луною прокотився тунелями й розколовся на тисячі відголосків.

— Вони повернулися… ися… ися! — кричав Джеймі.

Я спробувала витерти сльози плечем, але не дотягнулася.

Синє світло наближалося підстрибом. Нам назустріч вибіг Джеймі.

Його обличчя вразило мене.

Я намагалася заспокоїтись, гадаючи, що Джеймі радітиме, тож не варто його засмучувати слізьми. Але виявилося, що Джеймі уже засмучений: обличчя бліде, очі червоні. На брудних щоках сліди сліз.

— Джеймі? — ми з Джаредом воднораз упустили коробки на землю.

Джеймі підбіг до мене й обхопив руками за талію.

— Ох, Вандо! Ох, Джареде! — схлипував він. — Вез помер! Помер! Його вбила шукачка!

Розділ 49

Допит

Я вбила Веза.

Мої руки, подерті, в синцях, червоні від пороху (розвантажувати довелося дуже швидко), здавалося, насправді червоні від крові.

Вез мертвий, і в цьому винна я — ніби я сама натиснула на гачок.

Розвантаживши припаси, ми всі, за винятком п’ятьох, сиділи на кухні, доїдаючи те, що могло зіпсуватися: сир, свіжий хліб і молоко, — їх ми прихопили під час останньої зупинки. Джеб із Доком розповідали Джареду, Іяну і Кайлу, що трапилося.

Я сиділа осторонь, підперши голову руками, занадто приголомшена горем і своєю провиною, щоб ставити запитання. Джеймі сидів зі мною. Час від часу він плескав мене по спині.

Веза вже поховали в темному гроті, поруч із Волтером. Він помер чотири дні тому, того вечора, коли ми з Джаредом та Іяном спостерігали за родиною в парку. Я більше ніколи не побачу свого друга, ніколи не почую його голосу…

Сльози градом покотилися на кам’яну долівку, і Джеймі енергійніше поплескав мене по спині.

Енді й Пейдж не було.

Вони переганяють фургон і вантажівку до схованок. А потім мають перегнати джип на звичне місце й повернутися додому пішки — і все це треба встигнути до світанку. Та ще й до світанку бути вдома.

Лілі також не було.

— Їй… їй зле, — пробурмотів Джеймі, коли зрозумів, що я шукаю її поглядом. Я більше нічого не питала. І так неважко уявити.

Не було й Аарона з Брандтом.

Брандт тепер завжди носитиме круглий рожевий шрам під лівою ключицею. Куля мало не зачепила серце та легені й застрягла під лопаткою. Док витратив майже все «Зцілення», поки витягнув її. Але зараз із Брандтом усе гаразд.

Куля, яка летіла у Веза, була влучнішою: вона поцілила в його оливкове чоло й вилетіла ззаду. Док нічим би не допоміг, навіть якби був поруч і мав під рукою галон «Зцілення».

Брандт, який після сутички завжди носив на стегні в кобурі важкий трофей, був з Аароном. Вони стерегли тунель, де ми б розвантажили здобуті припаси, якби той не був зайнятий. Там знову з’явився в’язень.

Так ніби втрати Веза було недосить.

Кількість пожильців печер не змінилася. Тридцять п’ять живих тіл, як тоді, коли я потрапила сюди вперше. Веза і Волтера немає, зате є я.

А зараз — і шукачка.

Моя шукачка.

Якби я поїхала просто в Тусон… Якби взагалі залишилася в Сан-Дієго… Якби прилетіла не на цю планету, а на іншу… Якби я присвятила себе материнству, як робило більшість жінок після п’ятьох-шістьох планет… Якби, якби, якби… Якби я не приїхала сюди, якби не дала орієнтирів шукачці, Вез був би живий. Їй знадобилося більше часу, щоб розгадати шараду, але зрештою вона це зробила і, забувши про обережність, одразу кинулася в бій — їздила бездоріжжям, уздовж і впоперек перетнула пустелю, залишаючи на крихкому піску нові шрами — сліди від коліс, підбираючись дедалі ближче.

Вони мусили щось робити. Мусили її зупинити.

Я вбила Веза.

«Мене ж усе одно зловили, Вандо. Тобто це я їх сюди привела, а не ти».

Я була настільки розчавлена, що навіть не могла відповісти.

«До того ж якби ми не прийшли, Джеймі б помер. І можливо, Джаред також. Якби не ти, він би помер сьогодні».

Смерть. Повсюди смерть.

«Навіщо їй було мене вистежувати? — стогнала я. — Я ж не завдаю шкоди іншим душам. Навпаки — я певним чином їх рятую. Рятую від скальпеля Дока. Навіщо вона мене вистежувала?»

«Чому її ув’язнили? — гарчала Мел. — Чому одразу ж не вбили? Хай би закатували до смерті, мені байдуже. Чому вона досі жива?»

Від страху в животі замлоїло. Шукачка жива; шукачка тут.

Чому я її боюся?

Звісно, шукачі могли влаштувати засідку — цього бояться всі. Люди, які стежили за пошуками мого тіла, знали, яка вона вперта. Вона силкувалася переконати інших шукачів, що десь у пустелі переховуються люди. Проте, здається, ніхто не сприймав її серйозно. Зрештою пошуки припинили, тільки вона не відступилася.

Але тепер вона зникла під час пошуків. Це все міняє.

Її машину вивезли й залишили посеред пустелі, далеко від Тусона. Все влаштували так, ніби вона зникла так само, як і я: розкидані речі, обгортки від їжі, шматки рюкзака. Чи повірять душі в такий збіг?

Ми вже знали, що душі не повірили. Точніше, не зовсім. Вони організували пошуки. Можливо, тепер вони шукатимуть наполегливіше?

Але боятися самої шукачки… Ну, хіба в цьому є сенс — з нею впорався б і Джеймі. Навіть я дужча і прудкіша, ніж вона. Мене оточують друзі й союзники, а вона тут сама-самісінька. Щохвилини на неї можуть націлити і гвинтівку, і її власний «глок» — ту саму зброю, якій колись так позаздрив Іян і яка вбила мого друга Веза. Шукачка була досі жива з єдиної причини, і довго це не триватиме.

Джеб вирішив, що я захочу з нею перемовитися. Оце і все.

Тепер, коли я повернулася, вона доживає лічені години, незалежно від того, чи побалакаю я з нею, чи ні.

То чому я почуваюся в небезпеці? Звідки цей дивний страх, що саме їй вдасться перемогти у нашому протистоянні?

Я ще не вирішила, чи хочу з нею розмовляти. Принаймні так я сказала Джебові.

Насправді мені геть не хотілося з нею говорити. Я лякалася на саму думку, що знову побачу її обличчя — обличчя, яке я, хай як силкувалася, не могла уявити перестрашеним.

Але якщо я скажу, що не бажаю з нею спілкуватися, Аарон одразу ж її пристрелить. З таким самим успіхом я можу дати команду стріляти. Або сама натиснути на гачок.

Або ще гірше — Док спробує вирізати її з людського тіла. Я згадала срібну кров на руках мого друга й мимоволі поморщилася.

Мелані заметушилася, відчуваючи наближення бурі.

«Вандо! Її просто пристрелять. Не панікуй».

І це має мене заспокоїти? Перед очима стояла картина: Аарон із пістолетом шукачки в руці, її тіло повільно сповзає на землю в калюжу червоної крові…

«Тобі необов’язково дивитися».

Їх це точно не зупинить.

Думки Мелані поскакали.

«Ми ж хочемо, щоб вона померла. Правда? Вона вбила Веза! До того ж її не можна лишати в живих. Хай там що!»

Ну звісно, вона має рацію. Шукачку не можна зоставляти в живих. Якщо її тримати у в’язниці, вона не заспокоїться, поки не втече. Якщо випустити її на свободу, моя родина приречена на смерть.

І це теж була правда — вона вбила Веза. Молодого хлопця, якого всі любили. Його смерть лишила в серцях вогненний слід. Тепер я розуміла людей, розуміла їхню жагу помсти й сама бажала шукачці смерті.

— Вандо? Вандо?

Джеймі трусив мене за руку. Я не одразу втямила, що мене кличуть, причому, судячи зі всього, уже давно.

— Вандо? — цього разу до мене звертався Джеб. Я підвела погляд. Його обличчя нічого не виражало — непроникна маска гравця в покер, яка означала, що його переповнюють емоції.— Хлопці цікавляться, може, ти схочеш поставити шукачці кілька запитань.

Я провела рукою по чолі, намагаючись позбутися нав’язливого образу.

— А якщо ні?

— Вони втомилися її охороняти. Зараз важкий час. Вони б охочіше побули зі своїми друзями.

— Гаразд, — кивнула я. — Тоді мені, мабуть… варто з нею побачитися.

Я оперлася на стіну й звелася на ноги. Мої руки тремтіли, тож я стиснула їх у кулаки.

«Тобі ж нема чого питати».

«Дорогою щось вигадаю».

«Навіщо відкладати те, чого все одно не уникнути?»

«Не знаю».

«Ти хочеш її врятувати», — злилася Мелані. В її голосі бриніла відраза.

«Це неможливо».

«Ну звісно, що неможливо. Ти також зичиш їй смерті. Нехай її просто пристрелять».

Я напружилася.

— Все гаразд? — запитав Джеймі.

Я мовчки кивнула — не варто було зараз покладатися на свій голос.

— Ти не мусиш це робити, — мовив Джеб, пильно вдивляючись у моє обличчя.

— Все добре, — прошепотіла я.

Джеймі притиснувся до мене й обхопив рукою за талію.

— Ти лишаєшся тут, Джеймі.

— Я йду з тобою.

Тепер мій голос набрав сили.

— О ні, не йдеш.

Ми довго дивилися одне на одного, і вперше в житті в суперечці перемогла я. Джеймі насупився, але не зрушив із місця.

Судячи з усього, Іян також збирався йти зі мною, але я зупинила його одним-єдиним поглядом. Джаред дивився на мене сповненими подиву й нерозуміння очима.

— Вона постійно скаржиться, — тихо мовив Джеб дорогою в нору. — Ти поводилася тихо. А ця постійно вимагає більше: їжі, води, подушок… А ще повсякчас нам погрожує. «Шукачі вас усіх переловлять!» У такому плані. Брандт ледве тримає себе в руках. Вона його вже дістала.

Я кивнула. Це зовсім не здивувало мене.

— Але вона й не намагалася втекти. Багато балачок, мало діла. Тільки-но бачить зброю, одразу затихає.

Я сахнулася.

— Здається мені,— пробурмотів Джеб собі під носа, — що їй зовсім не хочеться помирати.

— Ви впевнені, що тримати її тут… безпечно? — запитала я, коли ми зайшли в темний звивистий коридор.

Джеб гигикнув.

— Ти ж не втекла, — нагадав він. — Іноді найнадійніший спосіб заховати річ — залишити її на видноті.

— У неї є мотив, а в мене не було, — коротко відповіла я.

— Хлопці ока з неї не спускають. Тобі нема чого хвилюватися.

Ми майже прийшли. Тунель повернув назад під гострим кутом.

Скільки разів я завертала за той ріг, навпомацки тримаючись за внутрішню частину виступу, як от зараз? Я ще ніколи не йшла із зовнішнього боку. Вона була нерівною, з випнутими гострими камінцями, що залишали синці й забої. І до того ж із внутрішнього боку коротше.

Коли мені вперше пояснили, що тунель не просто повертав під гострим кутом, а нагадував у цьому місці «Y» — два відгалуження від іншого тунелю — головного тунелю, — я відчула себе справжньою дурепою. Як казав Джеб, іноді найкращий спосіб заховати річ — залишити її на видноті. В хвилини відчаю, коли я замислювалася про втечу, подумки я завжди проминала це місце. Бо тут — нора, тюрма. Я уявляла, що це найтемніший, найглибший колодязь у печерах. І мене тут заживо поховали.

Навіть розумниці Мел не спало на думку, що в’язня триматимуть усього за кілька кроків од входу.

І виявляється, це був не єдиний вихід. Хоча другий був зовсім вузький — по ньому треба було лізти навкарачки. В печери я потрапила, йдучи випроставшись на весь зріст. Тому мені й на гадку не спало шукати вузький тунель. До того ж я ніколи не вивчала володінь Дока, а з самого початку намагалася їх уникати.

Знайомий, хоча й забутий з часом — ніби з іншого життя — голос урвав мої роздуми.

— І як ви примудряєтеся виживати з такою їжею. Бр-р-р!

Щось пластикове з тріскотом ударилось об каміння.

За рогом ясніло блакитне світло.

— Не думала, що людям стане терпіння заморити когось голодом. Надто складний план для таких тупоголових створінь.

— Я ж казав, — гигикнув Джеб. — Я вражений терпінням хлопців. Дивина, що вони так довго протрималися.

Останній ріг — і ми опинилися в яскраво освітленому тупику. Брандт і Аарон зі зброєю напоготові сиділи якнайдалі від шукачки. Побачивши нас, вони обоє полегшено зітхнули.

— Нарешті,— пробурмотів Брандт. На його обличчі з’явилися глибокі зморшки — їх проклало горе.

Шукачка припинила міряти кроками коридор.

Я здивувалася, побачивши, в яких умовах її тримають.

Її не запхнули в крихітну вузьку нору, а натомість дали відносну свободу, виділивши для прогулянок увесь кінець тунелю. На долівці лежав матрац і подушки. Поблизу валялася пластикова таця, коренеплоди хікамі й перевернута супова миска. З неї вихлюпнулося трохи супу. Це пояснювало нещодавній шум — шукачка викинула їжу, хоча, судячи усього, спочатку трохи підкріпилася.

Я подивилася на цей прояв людяності — й усередині замлоїло.

«А кого вбили ми?» — пробурмотіла Мелані похмуро. Її це також зачепило за живе.

— Побалакаєш із дівчиною хвильку? — запитав мене Брандт, і в грудях знову засвербіло. З дівчиною, не з істотою? А мене Брандт бодай колись так називав? Не дивно, що Джеб ставиться до шукачки, як до людини, але щоб і всі решта?

— Так, — прошепотіла я.

— Тільки будь обачною, — попередив Аарон. — Вона люта.

Я кивнула.

Всі залишилися на своїх місцях, а я рушила вперед.

Злий погляд шукачки, немов холодні пальці, обмацував моє обличчя. Її ж обличчя перетворилося на злісну гримасу. Ще в жодної душі я не бачила такого виразу.

— Що ж, привіт, Мелані,— глузливо мовила вона. — Чому так затрималася з відвідинами?

Я не відповіла. Просто повільно наближалася до неї і намагалася переконати себе, що злість і ненависть, які пульсують у моєму тілі, насправді належать не мені.

— Чи, може, твої маленькі друзі вирішили, що з тобою я згоджуся побалакати? Що я видам усі таємниці тільки тому, що в твоїх очах відбивається паралізована, заглушена душа? — вона хрипко засміялася.

Я зупинилася за два кроки від неї — тіло напружилося, готове щомиті втекти. Шукачка не виявляла агресії, але я все одно нервувала. Ця зустріч була зовсім не такою, як розмова з шукачем на шосе, — не було звичного відчуття безпеки. Мене знову пронизало дивне передчуття, що шукачка житиме довго, переживе й мене.

«Не будь смішною. Став свої запитання і гайда звідси. Щось уже надумала?»

— То що тобі треба? Хочеш убити мене власноруч, Мелані? — просичала шукачка.

— Тут мене називають Банда, — мовила я.

Щойно я розтулила рота, як вона легенько смикнулася — немов чекала, що я заволаю. Схоже на те, що мій рівний тихий голос розчарував її більше, ніж лемент, на який вона очікувала.

Я вивчала вираз її обличчя, а вона палила мене своїми булькатими очима. Її брудне спітніле лице було вкрите червоним порохом. За винятком цього, на ньому не було більше жодного сліду. Я знову відчула дивний біль у грудях.

— Банда, — повторила вона тихо. — Ну, чого ти чекаєш? Невже тобі не дали згоди? Ти збираєшся вбити мене голіруч чи скористаєшся моїм пістолетом?

— Я прийшла сюди не для того, щоб вас убивати.

Вона гірко усміхнулася.

— Тоді навіщо? Щоб мене допитати? А де тоді знаряддя тортур, людино?

— Я не завдам вам шкоди, — поморщилась я.

Невпевненість, яка майнула на її обличчі, вмить сховалася за глузливою посмішкою.

— Навіщо ж мене тут тримати? Невже люди думають, що мене можна приручити й зробити з мене домашню тваринку, як із твоєї душі?

— Ні. Просто вони… не хотіли вас убивати, поки не… порадяться зі мною. Раптом я захочу з тобою перемовитися.

Вона примружила очі.

— Ти хочеш щось сказати?

— Мені цікаво… — ковтнула я. Сама я не могла відповісти на це запитання. — Чому? Чому ви не дозволили мені просто зникнути, як іншим? Чому ви так наполегливо мене вистежували? Я не хотіла нікому завдавати шкоди. Я просто хотіла… йти своїм шляхом.

Вона стала навшпиньки й зазирнула мені в лице. Позаду хтось заворушився, але я чула тільки її лемент.

— Тому що я була права! — гаркнула вона. — Більш ніж права! Тільки поглянь на них! Зграя вбивць, зачаїлися! Такі, як я й думала, тільки ще гірші! Я знала, що ти тут, із ними! Ти така ж, як і вони! Я ж казала всім, що існує загроза! Я їм казала!

Несподівано вона замовкла й ступила назад, зазираючи за моє плече. Я навіть не озирнулася. Джеб мені вже пояснював: «Тільки-но бачить зброю, одразу затихає». Поки шукачка намагалася відсапатися, я вивчала вираз її обличчя.

— Але вас не послухали, і ви прийшли сюди самі.

Шукачка не відповіла, ступила крок назад, і по її обличчю пробігла тінь сумніву. Тепер вона здавалася якоюсь уразливою, так ніби мої слова здерли щит, за яким вона ховалася.

— Вас шукатимуть, та чи довго? Вам же ніколи не вірили. Не повірять і зараз, — мовила я, спостерігаючи за тим, як її відчайдушний погляд підтверджує кожне моє слово. Це додало мені впевненості.— Тож скоро пошуки припиняться. Тіла не знайдуть — і цікавість притупиться. А ми будемо обережні, як завжди. І нас нізащо не знайдуть.

Вперше за увесь час шукачка по-справжньому злякалася — знала, що так і буде. А я зітхнула полегшено: з моєю родиною, з цим людським гніздечком нічого не станеться. Я таки мала рацію. Їм нічого не загрожує. Але мені й далі було прикро за себе.

У мене не залишилося запитань до шукачки. Коли я піду, вона помре. Чи дочекаються люди, поки я відійду подалі, щоб не чути пострілу? Чи це взагалі можливо в печерах із такою луною?

Я втупилася в шукаччине водночас люте і перелякане обличчя й усвідомила, як я її ненавиджу. Як не хотіла б я бачити це обличчя до кінця своїх життів.

Але саме сила моєї ненависті не дозволяла їй померти.

— Я не знаю, як вас урятувати, — прошепотіла я зовсім тихо — ніхто з людей не почує. Ну чому мені здавалося, що я брешу? — Нічого не можу вдіяти.

— Чому б це тобі мене рятувати? Ти така ж, як вони!

Але в її очах з’явився промінчик надії. Джеб мав рацію. Все це нахваляння — оці її погрози… їй таки хотілося жити.

Я кивнула на її обвинувачення — трішки неуважливо, адже в цей час швидко міркувала.

— Але все-таки це я… — пробурмотіла я. — І я не хочу… я не хочу…

Як завершити це речення? Я не хочу… щоб шукачка померла? Ні. Це неправда.

Я не хочу… ненавидіти шукачку? Ненавидіти так, що аж зичити їй смерті? Не хочу, щоб вона померла в той час, як я її ненавиджу. Бо так вона помре фактично через мою ненависть.

Якби я насправді не бажала їй смерті, чи знайшла б я спосіб її врятувати? Невже я не можу знайти виходу саме через ненависть? Невже смерть шукачки залишиться на моєму сумлінні?

«Ти з глузду з’їхала?» — запротестувала Мелані.

Вона вбила мого друга, просто застрелила його в пустелі, розбила серце Лілі. Вона становить загрозу для моєї родини. І доки вона живе, доти становитиме для них небезпеку. Для Іяна, Джеймі та Джареда. Вона зробить усе можливе, щоб побачити їх усіх мертвими.

«Саме так», — такі думки Мелані схвалювала.

«Але якщо вона помре, а я навіть не спробую її врятувати… то хто я після цього?»

«Вандо, міркуй тверезо. Це війна. На чиєму ти боці?»

«Ти знаєш відповідь».

«Знаю. І ти знаєш, хто ти, Вандо».

«Але… а якщо я зможу зробити і те, і те? Врятувати шукачці життя й водночас не піддати нікого небезпеці?»

До шлунку підкотила нудота: я чітко побачила вихід, якого так наполегливо намагалася не помічати.

Єдина стіна, якою я досі відгороджувалася від Мелані, рухнула.

«Ні! — видихнула Мелані. А тоді щосили заволала: — НІ!»

Мабуть, я підсвідомо знала, що вихід є. І це пояснювало мої дивні передчуття.

Мені до снаги врятувати шукачку. Звісно, до снаги. Але мені це дечого коштуватиме. Це буде обмін. Як там говорив Кайл? Життя за життя.

Шукачка витріщилася на мене темними очима, повними отрути.

Розділ 50

Жертва

Поки ми з Мелані сперечалися, шукачка уважно вивчала моє обличчя.

«Ні, Вандо, ні!»

«Не будь дурненькою, Мел. Хто-хто, а ти одразу мала б угледіти перспективи. Хіба не цього ти хотіла?»

Але навіть зараз, думаючи про щасливий кінець, я не могла позбутися думки, що такий вибір — жахливий. Я маю померти, захищаючи цю таємницю. Не видавати її, навіть піддавшись найстрашнішим тортурам.

Та хіба таких тортур я очікувала: кризи власного сумління, ускладненої і заплутаної любов’ю до людської сім’ї. Як боляче!

Яка з мене емігрантка, якщо я видам цю таємницю? Ні, я стану чистої води зрадницею.

«Не заради неї, Вандо! — застогнала Мелані.— Тільки не заради неї!»

«А що мені — чекати? Чекати, поки зловлять ще одну душу? Безневинну, ненавидіти яку в мене геть немає підстав? Рано чи пізно мені доведеться прийняти рішення».

«Не зараз! Зажди! Обміркуй усе!»

У шлунку знову закрутило, аж я схилилася, щоб глибоко вдихнути. Мало не виблювала.

— Вандо? — схвильовано гукнув Джеб.

«Мел, я б змогла погодитися. Знайшла б виправдання, посилаючи її смерть, якби вона була просто безневинною душею. Я б дозволила її вбити. Бо втому разі я б мала здатність приймати об’єктивне рішення».

«Але вона жахлива, Вандо! Ми обидві її ненавидимо!»

«Саме так. Тому я не покладаюся на власну об’єктивність. Подумай тільки, я мало не проґавила очевидний вихід…»

— Вандо, з тобою все гаразд?

Шукачка метнула палючий погляд мені за спину, туди, звідки долинув голос Джеба.

— Все добре, Джебе, — видихнула я. Голос мій був напружений, засапаний. Звучав він жахливо.

Чорні очі шукачки невпевнено металися між мною і Джебом. А тоді вона відсахнулася від мене й утиснулася в стіну. Знайома поза — хто-хто, а я пам’ятала її до деталей.

Чиясь лагідна рука лягла мені на плече й розвернула мене.

— Що з тобою, люба? — запитав Джеб.

— Мені потрібна ще хвилина, — мовила я задихано й чесно подивилася в його блакитні очі.— Я маю ще одне запитання. Але насправді мені просто треба ще хвилинку поміркувати. Ви… почекаєте на мене?

— Звісно, ми почекаємо. Віддихайся.

Я кивнула і якнайшвидше пішла геть од в’язниці. Спочатку ноги від страху не слухалися, а тоді самі мене понесли. Проминаючи Аарона та Брандта, я майже бігла.

— Що трапилося? — здивовано прошепотів Аарон до Брандта.

Я не знала, куди подітися. Ноги самі несли мене по коридору до спальні — я сподівалася, що там нікого не буде.

Було темно, тьмяне світло зірок ледве пробивалося крізь тріщини в стелі. Я об щось спіткнулася — це Лілі лежала в проході, скрутившись калачиком. Я ледве її впізнала — обличчя її спухло від сліз… Вона також не тямила, хто я, дивилася на мене широко розплющеними очима.

— Навіщо? — запитала вона. — Колись я казала, що любов і життя тривають. Але навіщо? Тепер не треба. Не треба. В чому сенс?

— Не знаю, Лілі. Я не знаю, в чому сенс.

— Навіщо? — не вгавала вона, але говорила не до мене. Її скляні очі дивилися крізь мене.

Я обережно переступила її й поквапилася до спальні. У мене було своє запитання, на яке слід було відповісти. На щастя, кімната виявилася порожньою. Я долілиць упала на наш із Джеймі матрац.

Коли я сказала Джебові, що маю ще одне запитання, я його не обманула. Але відповісти на нього повинна була не шукачка. А я сама.

Ось воно: чи наважусь — не чи зможу — я це зробити?

Так, я можу врятувати життя шукачки. Це я знала. В печерах не буде загрожене жодне життя. Окрім мого. Такі умови.

«Ні», — Мелані, попри паніку, намагалася говорити твердо.

«Будь ласка, дай поміркувати».

«Ні».

«Зрозумій, Мел. Це невідворотно. Тепер я це усвідомлюю. Я повинна була про все здогадатися раніше. Це ж так очевидно».

«Ні, не очевидно».

Я згадала нашу нещодавню розмову з Мел біля ліжка хворого Джеймі. Ми помирилися, і я сказала, що не змогла б її позбутися і що мені дуже шкода, адже я не можу дати їй більшого.

Це була не зовсім неправда… радше незакінчене речення. Я здатна дати їй більше — і при цьому вижити.

А от Джаредові я збрехала. За кілька секунд після того я сказала йому, що не можу просто припинити існування — не знаю як. У контексті нашої розмови все так і було. Я не знала, як зникнути, сидячи всередині Мелані. Дивно, чому я тоді ж не помітила такий явний обман, який бачу зараз? Ну звісно, я знала, як припинити існувати.

Справа в тому, що я ніколи не розглядала такої можливості, адже це найстрашніша зрада, яку могла вчинити душа на планеті Земля.

Тільки-но люди дізнаються, що в мене є відповідь, заради якої вони готові знову і знову вбивати, я за це заплачу.

«Ні, Вандо!»

«Хіба ти не хочеш звільнитися?»

Запала тиша.

«Я б ніколи тебе про це не попросила, — зрештою мовила Мел. — Я б сама не зробила такого заради тебе. А тим паче, чорт забирай, заради шукачки!»

«А тобі й не треба просити. Мені здається, я б сама наважилася… рано чи пізно».

«Чому ти так гадаєш?» — здавалося, Мел от-от розридається. Мене це зворушило. Я-бо думала, вона зрадіє.

«Частково через них — Джареда і Джеймі. Я можу дати їм цілий світ — все, що вони захочуть, навіть тебе. Мабуть, я б зрозуміла це… одного дня. Хтозна. Може, мене попросив би Джаред. А ти ж знаєш, я не можу йому відмовити».

«Іян має рацію. Ти справді готова пожертвувати собою. Ти не знаєш міри. Тебе потрібно оберігати від самої себе, Вандо!»

«Ох, Іян», — застогнала я. Серце розкраяв біль.

«Ти забереш у нього увесь світ. Усе, чого він прагне».

«З Іяном у мене ніколи нічого не вийде. Не в цьому тілі — навіть якщо він полюбить його, ніколи не отримає взаємності».

«Вандо, я… — Мелані намагалася підібрати правильні слова. Я чекала, що вона зрадіє, принаймні не стане відмовляти мене, а натомість… — Я не дозволю тобі так учинити. Насправді ти потрібна їм набагато більше, ніж я. Ти можеш їм допомогти; врятувати їх. А я ні. Ти повинна залишитися».

«Мел, я не бачу іншого виходу. Як я не усвідомила цього раніше! Це ж так очевидно. Звісно ж, я повинна піти — ми, душі, вчинили неправильно, прилетівши сюди. Тому тепер у мене немає іншого вибору — я мушу вчинити правильно, тобто забратися геть. Ви якось виживали без мене раніше; виживите й зараз. Ти стільки всього дізналася від мене про душі — тепер ти зможеш допомогти людям. Хіба не бачиш? Це щасливий кінець. Так повинна закінчитися наша історія. Я можу подарувати вам надію. Я можу подарувати вам… ні, не майбутнє. Мабуть, іще ні. Але це бодай щось. І це все, на що я здатна».

«Ні, Вандо, ні».

Мел плакала, слів її неможливо було розібрати. Від її смутку на моїх очах також виступили сльози. Я й не уявляла, що вона так хвилюватиметься за мене. Я не здогадувалася про силу нашої взаємної любові.

Навіть якби Джаред ніколи не попросив мене про таке, навіть якби його взагалі не існувало… Рано чи пізно я б обрала цей шлях. Бо я полюбила Мел.

Не дивно, що відсоток вдалих спроб підкорити собі волю дорослого носія на Землі такий мізерний. Варто нам, душам, полюбити свого носія — і що тоді? Ми не можемо жити за рахунок того, кого любимо. Ми ж душі. Душі так не вміють.

Я перевернулася на спину і в зоряному світлі подивилася на своє тіло.

Під шаром болота й синцями ховалися чарівні руки. Приємна засмагла шкіра; навіть у тьмяному блідому світлі вона була прегарна. Нігті покусані, проте тверді та гладкі, з маленькими білими півмісяцями біля краю. Я поворушила пальцями, спостерігаючи, як ожили м’язи й запрацювали тоненькі кісточки. Я зігнула руки й підняла їх над головою: немов дві темношкірі танцівниці вигиналися на тлі зоряного неба.

Я провела долонею по волоссю — воно відросло майже до плечей. Мелані це сподобається. Після кількох тижнів, проведених у готелях, після шампунів і вітамінних масок воно знову стало шовковистим і блискучим.

Я широко розкинула руки, поки не хруснули суглоби, й відчула їхню силу. Вони здатні видертися на скелю, носити вантажі, скопати поле. Водночас вони неймовірно ніжні. Здатні заколисати дитину, втішити друга, любити… але все це не для мене.

Я глибоко вдихнула, й з очей покотилися сльози. Вони стікали по скронях прямісінько у волосся.

Я напружила м’язи ніг і відчула їхню пружність та стрімкість. У мене з’явилося непереборне бажання мчати, оббігти велике поле, відчути підошвами тверду землю. Щоб вітер тріпотів у волоссі. І щоб падав дощ і я на бігу вдихала його запах.

Ступні витягнулися й повернулися назад — в такт диханню. Вдих, видих. Витягнулися, повернулися назад. Приємне відчуття.

Кінчиками пальців я торкнулася обличчя — тепла гладенька шкіра. Я рада, що повернула Мелані її колишню ніжну шкіру. Я заплющила очі й погладила повіки.

Я жила в стількох тілах, але жодне не любила так сильно, як це. Жодного не бажала так, як цього. І звісно, саме від цього тіла мені доводиться відмовлятися.

Яка іронія долі! Я засміялась і зосередилася на своїх відчуттях: повітря потрапляло в рот і повільно затікало в легені; сміх, немов свіжий вітерець, пронісся по тілу й забрав із собою всі тривоги й печалі. А інші види здатні так легко зцілюватися? Я не пам’ятала.

Я діткнулася вуст і згадала поцілунки Джареда, Іяна… Не кожному випадало цілувати стільки вродливих тіл. За такий короткий час я встигла набагато більше, ніж інші.

Як швидко сплив час! Я не певна, але, мабуть, минув рік. Єдиний швидкий оберт зеленої планети навколо звичайної жовтої зірки. Найкоротше життя з усіх, що я прожила.

Моє найкоротше, найважливіше, найболючіше життя. Життя, яке назавжди визначило моє «я» і прив’язало мене до однієї зірки, однієї планети, однієї маленької родини чужинців.

Ще трошки часу… що в цьому такого поганого?

«Нічого, — прошепотіла Мел. — Отож скористайся з цього».

«Ніколи не знаєш, скільки часу в тебе залишилося», — прошепотіла я у відповідь.

Але насправді я знала. Знала, скільки мені залишилося. І я не могла дозволити собі чекати. Мій час вийшов.

По всьому тілу — від пальчиків ніг до кінчиків волосся — прокотилося зітхання. Аарон і Брандт не чекатимуть вічно. А тепер у мене з’явилося ще кілька запитань, які потребували відповіді. Цього разу мені потрібен був Док.

Повсюди в печерах мене зустрічали сумні, опущені долі очі. Було легко прослизнути повз них непоміченою. Нікого не хвилювало, що я тут роблю, хіба що Джеба, Брандта й Аарона, а їх тут не було.

Безмежного поля під дощем у печерах не знайти, проте був довгий південний тунель. Бігти швидко не вийшло — було занадто темно, але вдалося підтримувати середній темп. Я відчувала, як мої м’язи розігрівалися.

Я сподівалася, що Док уже в себе, а якщо ні, я б його дочекалася. Він буде сам. Бідолаха — тепер він завжди сам.

Після того, як ми врятували Джеймі, Шерон зібрала речі й переїхала до матері, а Док не хотів спати в порожній кімнаті, тому ночував у лікарні.

Яка сильна ненависть! Шерон радше знищить не тільки своє щастя, але й щастя Дока, але не пробачить чоловікові те, що він допоміг мені врятувати Джеймі.

Шерон і Меґґі день у день дедалі рідше з’являлися на людях, віддалялися від решти. Вони немов нікого не помічали, як колись не помічали мене. Цікаво, чи зміниться щось після того, як мене не стане, чи ця парочка так віддалася своїм упередженням, що вже запізно?

Ну, що за безглуздий спосіб марнувати дорогоцінний час!

Уперше сьогодні південний тунель видався мені неймовірно коротким. Не встигла я пробігти й половини, як з арки, за якою починалися володіння Дока, полилося тьмяне світло. Він у себе.

Я пішла ступою. Не хотілося його лякати, а то ще подумає — знову щось сталося.

Але він таки злякався, коли я, задихана, з’явилася в кам’яному проході.

Він підскочив. Книжка, яку він читав, упала на долівку.

— Вандо? Щось сталося?

— Ні, Доку, — запевнила я. — Все добре.

— Я комусь потрібен?

— Тільки мені,— я слабко усміхнулася.

Док вийшов із-за столу й розширеними очима дивився на мене. Він зупинився за крок від мене та звів брову.

На обличчі світилася доброта. І як я могла вважати його чудовиськом?

— Ви — людина слова, — почала я.

Він кивнув і розтулив був рота, щоб заговорити, але я спинила його рухом руки.

— Це серйозна перевірка, чи здатні ви справді дотримати слово, — попередила я.

Він чекав, у очах з’явилися тривога та збентеженість.

Я вдихнула, відчуваючи, як розширюються легені.

— Я знаю, як зробити те, заради чого ви змарнували стільки життів. Я знаю, як витягнути душу з тіла, не завдавши шкоди ні душі, ні людині. Ну звісно, мені це відомо. Всі ми знаємо, як це робиться, про всяк випадок. Одного разу, коли я була ведмедем, мені довелося зробити це власноруч.

Я дивилася на Дока, очікуючи реакції. До нього поступово доходив зміст сказаного, і його очі загоралися цікавістю.

— Чому ти розказуєш це мені? — видихнув він зрештою.

— Тому що… тому що я збираюся поділитися з вами своїми знаннями, — я знову жестом зупинила його. — Але тільки якщо ви дасте мені взамін те, чого хочу я. І одразу попереджаю — вам так само нелегко буде зробити для мене те, що хочу я, як і мені зробити те, чого хочете ви.

Таким ярим я його ще не бачила.

— Які твої умови?

— Ви нікого не вбиваєте — я маю на увазі душі, які витягнете. Дайте мені слово — обіцянку, клятву, що хочете, — що ви гарантуєте їм безпечний перехід в інше життя. Це трохи ризиковано: доведеться роздобути кріоконтейнери, а потім підкинути їх на міжпланетний корабель. Ви повинні відсилати душі на інші планети. Тоді вони не зможуть вам нашкодити. До того часу, поки вони потраплять на іншу планету, повмирають ваші онуки.

Чи пом’якшать мої умови відчуття провини? Тільки якщо Докові можна довіряти.

Я пояснювала, а він зосереджено думав. Я спостерігала за його обличчям: Док не розізлився, але в його очах досі горів дикий вогник.

— Ти не хочеш, щоб ми вбили шукачку? — здогадався він.

Я не відповіла, бо він усе одно не зрозумів би відповіді; так, я не хотіла, щоб її вбили. Ось у чому вся біда. Натомість я провадила.

— Вона буде першою — піддослідним щуром. Поки я тут, мені важливо переконатися, що ви все зробите правильно. Я сама проведу вилучення. Тільки-но шукачка буде в безпеці, я навчу вас, як це робиться.

— На кому?

— На викрадених душах. Як і раніше. Не можу гарантувати, що до них повернеться людська свідомість. Не знаю, чи можна її повернути, якщо вона стерта. Перевіримо на шукачці.

Док закліпав, перетравлюючи інформацію.

— Що ти маєш на увазі — «поки ти тут»? Ти від нас їдеш?

Я дивилася на Дока й чекала, поки він сам здогадається. Він витріщився на мене очима, в яких плескалося нерозуміння.

— Невже ви не усвідомлюєте, що я вам пропоную? — прошепотіла я.

Нарешті на нього впало прозріння.

Я швидко заговорила, поки він не отямився.

— Є ще дещо, про що я хотіла вас попросити, Доку. Я не хочу, щоб… Не відсилайте мене на іншу планету. Моя домівка тут, справжня домівка. І в той сам час місця для мене тут немає. Тому… Я знаю, це може… когось образити. Якщо ви гадаєте, що хтось заперечуватиме, то просто нічого нікому не кажіть. Якщо доведеться — брешіть. Але я волію, щоб мене поховали поряд із Волтером і Везом. Зробите це заради мене? Я не займу багато місця, — слабко всміхнулась я.

«Ні,— волала Мелані.— Ні, ні, ні…»

— Ні, Вандо, — вражено заперечив Док.

— Будь ласка, Доку, — прошепотіла я й скривилася: Мелані у мене в голові протестувала дедалі голосніше. — Не думаю, що Вез і Волтер будуть проти.

— Я не це маю на увазі! Я не можу вбити тебе, Вандо. Бр-р-р! Я так утомився від смерті, від убивства моїх друзів, — мало не схлипував Док.

Я поклала долоню йому на руку й погладила.

— Люди помирають. Таке трапляється.

Саме так казав Кайл. Сміхота — вдруге за одну ніч я цитую саме Кайла.

— А Джаред і Джеймі? — запитав Док задихано.

— У них буде Мелані. Все з ними буде гаразд.

— А Іян?

— Без мене йому буде краще, — зронила я крізь зуби.

Док похитав головою й витер очі.

— Мені треба поміркувати, Вандо.

— У нас мало часу. Хлопці не чекатимуть вічно — пристрелять шукачку.

— Я не про це. На цю умову я пристаю. Але не думаю, що зможу вбити тебе.

— Все або нічого, Доку. Вирішуйте просто зараз. І…— раптом я усвідомила, що в мене є ще одна вимога. — І ви не повинні нікому розповідати про останню частину нашої угоди. Нікому. Такі мої умови, пан або пропав. То ви хочете дізнатися, як витягнути душу з людського тіла?

Док знову похитав головою.

— Дай мені поміркувати.

— Ви вже знаєте відповідь, Доку. Ви ж саме її так довго шукали.

Він і далі повільно хитав головою.

Але я не зважала, адже ми обоє знали, що вибір зроблено.

— Піду по Джареда, — сказала я. — Зробимо коротку вилазку і роздобудемо кріоконтейнери. Притримайте інших. Скажіть їм… скажіть їм правду. Скажіть, що я допоможу вам витягнути шукачку з тіла.

Розділ 51

Приготування

Джаред і Джеймі були у спальні, на їхніх обличчях застигла тривога. Джаред, мабуть, уже встиг побалакати з Джебом.

— Усе гаразд? — запитав Джаред, а Джеймі підскочив й обхопив мене руками за талію.

Я не була певна, як відповісти на це запитання. Не знала відповіді.

— Джареде, мені потрібна твоя допомога.

Я ще не замовкла, а Джаред уже скочив на ноги. Джеймі відхилився назад і зазирнув мені в обличчя. Я не зустрілася з ним очима — не була певна, що витримаю його погляд.

— Що я маю зробити? — запитав Джаред.

— Я планую вилазку. Мені б не завадили… зайві м’язи.

— По що йдемо? — Джаредів голос був серйозний — він уже переключився на робочий лад.

— Дорогою поясню. У нас обмаль часу.

— Можна й мені з вами? — мовив Джеймі.

— Ні! — вигукнули ми з Джаредом одностайно.

Джеймі насупився й відпустив мене; він осів на матрац і схрестив ноги. Опустив обличчя на руки й похмуро мовчав. Задкуючи з кімнати, я не наважувалася поглянути на нього прямо. Я вже тягнулася до нього — сісти якнайближче, міцно обняти його й забути всі негаразди.

Джаред ішов за мною по південному тунелю.

— Чому ми обрали цей шлях? — запитав він.

— Я… — якщо я спробую збрехати або ухилитись од відповіді, він миттю зауважить, — не хочу на когось наскочити. Особливо на Джеба, Аарона чи Брандта.

— Чому?

— Не хочу пояснювати їм усе сама. Не зараз.

Джаред замовк, намагаючись збагнути, що я маю на увазі.

Я змінила тему:

— Ти знаєш, де Лілі? Її не варто залишати саму. Здається, вона…

— З нею Іян.

— Чудово. Він найдобріший.

Іян допоможе Лілі — він саме те, що їй зараз потрібно. А хто допоможе Іянові, коли?.. Я потрусила головою, проганяючи цю думку.

— В чому така нагальна потреба? — запитав Джаред.

Перш ніж відповісти, я глибоко вдихнула:

— В кріоконтейнерах.

У південному тунелі було темно, тому я не бачила його обличчя. Кілька хвилин Джаред мовчав, відлунювали тільки його кроки. Коли він зрештою заговорив, то, здавалося, був повністю зосереджений на вилазці — цікавість відійшла на задній план, поступившись місцем місії, яка насправді планувалася заради нього.

— Де їх можна дістати?

— Порожні кріоконтейнери зберігаються біля цілилень — вони там лежать, поки не знадобляться. Якщо прибуває більше душ, ніж відлітає, залишаються зайві контейнери. Їх ніхто не охороняє, і ніхто не помітить зникнення кількох штук.

— Ти впевнена? Звідки в тебе ця інформація?

— Я бачила цілі стоси у Чикаго. Навіть у невеличкій цілильні в Тусоні був запас — кілька коробок у ніші для сміття.

— Якщо вони були в ящиках, то звідки тобі знати…

— А ти ще досі не помітив, як ми обожнюємо етикетки?

— Я не сумніваюся в тобі,— мовив він. — Просто хочу переконатися, що ти все як слід обміркувала.

Я вловила в його словах підтекст.

— Обміркувала.

— Тоді гайда.

Дока в лікарні не було — мабуть, одразу ж помчав на пошуки Джеба. Цікаво, як усі інші сприйняли новину. Сподіваюся, їм вистачило здорового глузду не обговорювати її при шукачці. Чи зруйнує вона мозок свого носія, здогадавшись, що я замислила? Чи вважатиме мене зрадницею, бо я даю людям те, що їм потрібно, не беручи нічого навзамін?

А хіба я не це збиралася зробити? Чи дотримає Док слова, коли мене не стане?

Так, він спробує дотримати слова. В це я вірю. Просто мушу вірити. Однак самотужки він не впорається, а хто йому допоможе?

Ми протиснулися невеличким отвором і вишли з південного боку кам’янистого пагорба, приблизно на півдорозі до виходу, яким ми зазвичай користувалися. Виднокрай на сході вияснився, між камінням і небом пролягла кривава смуга.

Я спускалася, уважно дивлячись під ноги: стежини тут не було, а каміння постійно зсувалось. Однак навіть якби переді мною вибрукували гладку дорогу, я все одно не змогла б підвести очей. Мої плечі зігнулися, немов на мене тиснув непосильний тягар.

Зрадниця. Не мантелепа, не вандрівниця — зрадниця. Я віддавала життя своїх тендітних братів і сестер у злопам’ятні, жорстокі руки своєї прийомної сім’ї.

Люди мають повне право ненавидіти душі. Це війна, а я даю їм зброю. Тепер люди можуть убивати безкарно.

В світлі ранкового сонця ми бігли — бігли, тому що вдень не можна довго перебувати на поверхні, нас можуть знайти шукачі.

Я намагалась обміркувати ситуацію, подивитися на неї з різних боків: можливо, зробивши вибір, я не жертвую собою, а просто даю людям зброю в обмін на життя шукачки? Ні, це не так. Якби я намагалась урятувати тільки шукачку, я б негайно передумала й повернулася назад. Її життя не варте тисячі життів моїх крихітних родичів. Навіть вона сама погодилася б зі мною.

Чи ні? Раптом мені стало цікаво. Моя шукачка зовсім не здавалася здатною на… Яке слово щодо мене вжив Джаред? Альтруїзмі Можливо, на відміну від більшості душ, вона цінує своє життя набагато дорожче, ніж життя інших.

Та вже запізно щось міняти. Я продумала все до дрібниць, не тільки порятунок шукачки. По-перше, це повторювалось би знову і знову: люди продовжували б убивати душі, які потрапляють їм до рук. По-друге, я збираюсь урятувати Мелані, а це того варте. Таким чином я врятую не тільки її, але й Джареда з Джеймі. Тоді чому б за компанію не зробити послугу й бридкій шукачці?

Душі даремно сюди прилетіли. Люди заслужили свій світ. Я не могла повернути їм його цілком, але могла дати бодай щось. Якби тільки мати певність, що вони не будуть жорстокі!

Мені залишається тільки довіритися Доку й сподіватися на краще.

А ще, мабуть, варто взяти обіцянки з кількох моїх друзів — так, про всяк випадок.

Цікаво, скільки людських життів я врятую? Скільки душ я могла б урятувати? І тільки себе я врятувати не можу…

Я тяжко зітхнула. І хоча ми обоє засапалися й важко дихали, Джаред почув моє зітхання й обернувся. Я не хотіла зустрічатися з ним поглядом, тому опустила очі.

Ми дісталися схованки ще до сходу сонця, хоча небо вже стало блакитним. І пірнули в невелику печеру до того, як перші промінчики позолотили пісок.

Джаред узяв дві пляшки води з заднього сидіння, кинув одну мені й оперся на стіну. Він миттю спорожнив півпляшки, витер рот зворотним боком долоні й заговорив до мене:

— Я розумію, що ти хотіла вибратися з печер якнайшвидше, але тепер доведеться чекати на темряву.

Я ковтнула воду.

— Добре. Я впевнена, що хлопці нас дочекаються.

Його очі наполегливо шукали зустрічі з моїми.

— Я бачив твою шукачку, — мовив він, спостерігаючи за моєю реакцією. — Вона… енергійна.

Я кивнула.

— І шумна.

Він усміхнувся й закотив очі.

— Здається, їй не до душі запропоновані апартаменти.

— Могло бути й гірше, — пробуркотіла я. Як я не опиралася, ревнощі таки просочилися в голос.

— Правда, — погодився він.

— Чому всі такі добрі до неї? — прошепотіла я. — Вона ж убила Веза.

— Ну… ти сама в усьому винна.

Я витріщилася на Джареда і з подивом зауважила, що кутики його вуст поповзли вгору: він дражнився.

— Я?

— Їм не хотілося бути чудовиськами, — його усмішка стала нерішучою. — Вони намагалися загладити свою провину, тільки трохи запізнилися — й обрали не ту душу. Я й не підозрював, що це… ранить твої почуття. Навпаки, я думав, що тобі сподобається.

— Мені сподобалося, — я таки не хотіла, щоб люди когось ображали. — Слід частіше виявляти доброту. Просто… — я глибоко вдихнула. — Я рада, що тепер знаю причину.

Людська доброта призначалася мені, а не їй. Із плечей немов тягар звалився.

— Не дуже приємно усвідомлювати, що ти вартий носити ім’я чудовиська. Краще бути добрим, аніж постійно мучитися через докори сумління й відчуття провини, — Джаред знову всміхнувся й позіхнув. Від цього я також позіхнула.

— Довга була нічка, — мовив він. — І судячи з усього, наступна буде ще довшою. Слід поспати.

Я неймовірно зраділа такому повороту подій, адже в Джареда, мабуть, було чимало запитань. Гадаю, він сам багато про що здогадався. В будь-якому разі я не хотіла це обговорювати.

Я випросталася на гладенькому піску біля джипа. На мій подив Джаред умостився поруч, зовсім поруч — притиснувся до моєї спини, повторюючи вигини мого тіла.

— Ось так… — сказав він і торкнувся пальцями мого обличчя. Підняв мою голову з землі й поклав під неї руку — як подушку. Його друга рука обняла мою талію.

Спливло кілька секунд, перш ніж я спромоглася відповісти.

— Дякую.

Він позіхнув. Я чула його теплий подих на шкірі.

— Поспи, Вандо.

Ось так, тримаючи мене в обіймах — а як це ще було назвати? — Джаред швидко заснув. Я спробувала розслабитися під його теплою рукою, але це вдалося не одразу.

Через його обійми я почала міркувати над тим, як багато він уже зрозумів.

Надокучливі думки крутилися й плуталися в голові. Джаред має рацію — довга була нічка. Тільки не для мене. Відведені мені дні й ночі пролетять швидко, немов хвилини…

Наступне, що я пам’ятаю, — мене трусив Джаред. Маленьку печерку заливало тьмяне оранжеве світло. Захід сонця.

Джаред допоміг мені звестися на ноги. Ми мовчки поїли й випили залишки води. Обличчя Джареда було серйозне й зосереджене.

— Досі квапишся? — запитав він, коли ми залізли в джип.

Ні, мені хотілося, щоб час зупинився. Назавжди.

— Так.

Який сенс відтягувати? Якщо ми зволікатимемо, шукачка та її носителька загинуть, а переді мною постане той самий вибір.

— Тоді їдьмо у Фенікс. Там нас не помітять і не здогадаються, що ми шукаємо кріоконтейнери. Навіщо людям кріоконтейнери?

Запитання було зовсім не риторичним, і я відчувала, як Джаред дивиться на мене. Але я втупилася поперед себе, просто в каміння, і мовчала.

Ми пересіли в іншу машину й виїхали на шосе. Уже зовсім стемніло. Джаред завбачливо пригальмував і дочекався, поки шосе звільниться — попри нас проїхало щонайменше десять машин, — і тільки тоді виїхав зі схованки.

Подорож у Фенікс виявилася короткою, хоча Джаред намагався не перевищувати швидкості. Час летів, немов Земля почала обертатися швидше.

Ми влилися в потік машин, прямуючи по шосе, яке обтікало місто обабіч. Цілильню я побачила ще здалеку. Ми прилаштувалися за однією з машин, повільно заїхали на рампу.

Джаред повернув і виїхав на стоянку.

— Куди тепер? — запитав він напружено.

— Побачимо, чи можна звідси під’їхали до службового входу. Швидше за все, контейнери зберігаються там.

Джаред їхав дуже повільно. Навколо було чимало душ, вони заходили в цілильню й виходили з неї. Деякі були одягнені в однострої — цілителі. Але ніхто не звернув на нас уваги.

Дорога йшла вздовж тротуару, а тоді звертала на північ попри цілильний комплекс.

— Дивись. Вантажівки. Нам сюди.

Між невисокими будівлями та службовим гаражем розташувався склад, де розвантажували вантажівки з медичним приладдям і ліками. Я уважно оглянула складені в стоси ящики — всі підписані.

— Не зупиняйся. На зворотному шляху прихопимо кілька з собою. Бачиш — «Зцілення»… «Від гарячки»… — «Спокій»? Цікаво, а це що таке?

Все підписано й без нагляду — це мені сподобалося. Коли я зникну, моя родина сама зможе про себе подбати. «Коли я зникну»… здавалося, ця фраза повсюди мене переслідувала.

Ми обігнули невисоку будівлю. Джаред трохи додав газу й сторожко дивився вперед — там були душі: четверо робітників складали коробки у вантажівку. Мою увагу привернуло те, як обережно вони рухаються. Маленькі коробки вони не кидали, а навпаки, обережно ставили на бетонну сходинку, яка сягала їм до пояса.

Не треба було й етикетки, але саме тоді один із вантажників обернув коробку написом до нас.

— Ось те місце, яке нам потрібне. Зараз розвантажуються повні контейнери. А порожні повинні бути десь поблизу…. Ага! Ось тут, з іншого боку. Отой ангар заповнений наполовину. А зачинені, я певна, повнісінькі.

Так само повільно Джаред повернув за ріг і заїхав з іншого боку.

А тоді тихо пирхнув.

— Що сталося? — запитала я.

— Все ясно. Бачиш? — він кивнув на вивіску на будівлі.

То було пологове крило.

— А, — мовила я. — Тепер ти завжди знатимеш, де шукати, еге ж?

Він глипнув на мене і знову зосередився на дорозі.

— Доведеться трохи почекати. Здається, вантажники вже закінчують.

Джаред зробив іще одне коло навколо цілильні, а тоді припаркувався подалі від світла.

Він заглушив мотор і відкинувся на спинку, а тоді потягнувся до мене й узяв за руку. Я знала, що зараз він почне розпитувати мене, й спробувала приготуватися.

— Вандо?

— Так?

— Ти збираєшся врятувати шукачку?

— Так.

— Тому що так правильно? — здогадався він.

— І через це також.

Він якусь мить помовчав, а тоді запитав:

— Ти знаєш, як витягнути душу, не пошкодивши при цьому тіла?

Серце стрибнуло, і перш ніж відповісти, я голосно ковтнула.

— Так. Мені траплялося робити таке раніше. У мене не було виходу — надзвичайна ситуація. Але не на Землі.

— А де? — запитав він. — І що за надзвичайна ситуація?

Цієї історії я ще не розповідала — з очевидних причин. А це одна з моїх найкращих — захоплива, динамічна. «Джеймі сподобалася б», — подумала я, зітхнула й почала тихим голосом.

— Це трапилося на Планеті Туманів. Ми були з моїм другом Приборкувачем Світла і з провідником. Не пам’ятаю імені провідника. А мене звали Живе На Зорях. У мене й на той час була вже певна репутація…

Джаред гигикнув.

— Ми вирушили в подорож через четверте крижане поле до одного з найвеличніших кришталевих міст. Той маршрут досить безпечний, тому ми вирушили втрьох.

Пазурзвірі частенько викопують ями в снігу й ховаються в них — такий собі камуфляж, пастка.

Йдеш собі по рівному безмежному полю… Аж раптом снігове покривало вибухає та здіймається в небо.

В середньому дорослий пазурзвір важить, як здоровенний бізон. А великий не поступається по вазі блакитному китові. А нам трапився особливо великий.

Я втратила провідника з поля зору. Пазурзвір з’явився переді мною й Приборкувачем Світла в одну мить. Ведмеді прудкіші за пазурзвірів, проте в цього була перевага: він напав зненацька. Його велетенська тверда клешня впала на нас зверху й розрубала навпіл Приборкане Світло, перш ніж я усвідомила, що відбувається…

Якась машина повільно виїхала зі стоянки і проминула нас.

— Я вагалася. Слід було негайно тікати, але… мій друг помирав на кризі. Через таке зволікання я також мало не померла, але, на щастя, увагу звіра відвернули. Пізніше я дізналася, що наш провідник — якби ж я запам’ятала його ім’я! — напав на звірюку ззаду, сподіваючись, що в нас з’явиться шанс на втечу. Вискакуючи зі сховку, пазурзвір здійняв купу снігу в повітря і тому не помітив провідника. Так само, як і провідник не бачив, що Приборканому Світлу вже пізно тікати.

Пазурзвір розвернувся до провідника й напіддав другою лівою ногою — мене відкинуло геть. Верхня частина тіла Приборканого Світла приземлилася неподалік. Від його крові танув сніг…

Я замовкла, ледве стримуючи дрож.

— А тоді я вчинила справді безглуздо, тому що під рукою не було нового тіла для Приборкувача Світла. Ми застрягли поміж двох міст, посеред снігової пустелі, до цивілізації не дістатися. Звісно, було жорстоко вирізати мого друга без знеболювального, але я не могла витримати — він помирав у понівеченому тілі носія.

Я скористалася тильним боком долоні — там у ведмедів широке гостре лезо, яким вони рубають лід. Рана була величезна. Хотілося вірити, що Приборкувач Світла без тями і не відчуває болю.

За допомогою м’яких внутрішніх пальців я виманила Приборкувача Світла з мозку ведмедя.

Він був досі живий. Я заледве встигла це перевірити — одразу заховала його в яйцевидну кишеню у себе на грудях, між двома найгарячішими серцями, щоб уберегти від холоду. Без носія він протягнув би кілька хвилин, не довше. От тільки де взяти годяще тіло, якщо довкола тільки снігова пустка?

Спочатку я хотіла підсадити Приборкувача Світла в свого носія, але сумніваюся, що змогла б залишитися при тямі… Та й без ліків я б померла разом із ним — у ведмедів стільки сердець, що вони дуже швидко стікають кров’ю.

Аж тут земля здригнулася від скаженого реву пазурзвіра. Я знала, що рано чи пізно пазурзвір знайде нас, хоча ми й сховалися під снігом, тим паче що поряд лежало тіло роздертого навпіл ведмедя, і яскрава кров швидко б нас видала.

Саме тоді мені спала на думку божевільна ідея…

Я замовкла й тихенько захихотіла.

— У мене не було носія для Приборкувача Світла. Я не могла підселити його у власне тіло. Ми навіть не були близькими друзями, але він помирав, повільно помирав поміж моїх сердець. Терпіти було несила.

Розлючений пазурзвір знову заревів, і я побігла на звук його голосу. Ось переді мною густе біле хутро. Діставшись третьої лівої ноги пазурзвіра, я стрибнула вгору. А стрибала я добре. Я скористалася всіма шістьма руками, щоб видертися йому на спину, чіпляючись ножами. Пазурзвір ревів і вертівся, але це не допомогло. Уяви собаку, який силкується зловити свій хвіст. У пазурзвірів дуже маленький мозок — і розум відповідний.

Я видряпалася на спину звіра, пробігла подвійним хребтом, занурюючи леза якнайглибше, щоб він не скинув мене.

За кілька секунд я дісталася голови. Ось тут виникла проблема: мої ножі були з лікоть завдовжки, а шкіра пазурзвіра — вдвічі грубіша. Мені вдалося тільки зрізати хутро та дряпнути шкіру. Пазурзвір вереснув і став дибки. Я мало не впала.

Чотирма руками я схопила його за шкуру — він вищав і вертівся. Ще двома руками я намагалася поглибити поріз, але шкіра була такою твердою й товстою, що я не вірила — мені вдасться пропиляти її наскрізь.

Пазурзвір немов сказився. Він так смикав головою, що я ледве трималася. Я відчувала, що Приборкувач Світла згасає. Я занурила руки в розріз і спробувала розсунути шкіру.

Несподівано пазурзвір кинувся на землю.

Якби не нора, в якій він перед тим ховався, він мене б розчавив. І хоча з мене аж дух вилетів, як то кажуть, не знаєш, де знайдеш. Мої леза були біля шиї звіра, і тільки-но ми впали на землю, від сили удару вони розітнули шкіру й занурилися навіть глибше, ніж потрібно.

Нас обох оглушило від падіння; я насилу розуміла, де я і що зі мною діється. Знала, що маю щось нагально зробити, але не пригадувала, що саме. Звір почав перевертатися. Але, на щастя, свіже повітря швидко привело мене до тями, і я згадала про Приборкувача Світла.

Затуляючи його м’якою частиною долоні, я перенесла душу з яйцевидного мішка у рану на шиї пазурзвіра.

Звір звівся на ноги й засіпався. Цього разу я таки злетіла з його спини — щоб помістити в рану Приборкувача Світла, довелося відпустити руки. Пазурзвір був розлючений. Рана на шиї не могла його вбити — тільки дратувала.

Сніг поволі осів на землю, і тепер пазурзвір міг чітко мене бачити, особливо якщо зважити на те, що я була вимащена його власною яскраво-червоною кров’ю. Це дуже яскравий колір — на Землі такого немає. Звір простягнув до мене гігантські клешні. Кінець, вирішила я, та принаймні мене втішала думка, що помру я не просто так, що я спробувала.

А тоді клешні вгрузли в сніг поруч зі мною. Я не могла повірити, що звір промахнувся! Я подивилася на величезну страшну морду і мало не… ні, не засміялася. Ведмеді не вміють сміятися. Але відчуття було саме таким. Бо на огидному обличчі пазурзвіра я побачила подив, збентеження і сором. Жоден пазурзвір ще в житті ні на кого так не дивився.

Приборкувачу Світла знадобилося кілька хвилин, щоб проникнути в пазурзвіра — на такій великій території йому, певно, довелося попрацювати. Але зрештою звір був приборканий. Він був збентежений і загальмований, адже у пазурзвірів — маленький мозок, проте мій друг таки впізнав мене.

Я доїхала верхи на Приборкувачі Світла до самого кришталевого міста — слід було стискати рану на шиї, поки ми не дісталися до цілителя. Ото галасу було! Деякий час мене так і називали — Верхи На Звірі. Мені ім’я не сподобалося, і я попросила називати мене, як раніше…

Я дивилася просто себе, на вікна лікарні, де горіло світло і мелькали постаті. Вперше за увесь час я поглянула на Джареда. Він сидів, роззявивши рота, й не зводив із мене очей.

Це була справді одна з найкращих моїх історій. Я навіть змусила Мелані дати обіцянку, що вона розкаже її Джеймі, коли я…

— Здається, завантажувати коробки вже закінчили, — мовила я. — Швиденько беремо контейнери — і додому.

Джаред іще якусь мить не зводив із мене очей, а тоді повільно кивнув.

— Так, гаразд, Вандрівнице, Живе На Зорях, Верхи На Звірі. Крадіжка кількох ящиків, які ніхто не охороняє, не здатна злякати тебе, авжеж?

Розділ 52

Вилучення

Щоб доправити трофеї в печери, ми скористалися південним отвором, хоча це й означало, що до світанку нам треба ще перегнати джип в інше місце. Найбільше мене хвилювало те, що коли б ми зайшли в печери через головний вхід, шукачка почула б шум нашого повернення. Гадки не маю, чи здогадується вона про те, що я збираюся зробити, а мені зовсім не хочеться, щоб вона вбила свою носительку і себе заодно. Мене переслідувала розказана Джебом історія про одного з полонених — просто упав, і зовні не було й знаку, що в нього вже не мозок, а домашній сир.

В лікарні світилося. Коли я протиснулася крізь вузький прохід, щоб нарешті опинитися на майдані, виявилося, що Док готується до операції. Стіл уже підготували, на ньому кріпився пропановий світильник — найяскравіше джерело світла в печерах — і чекав на свою чергу. В тьмяному світлі сонячної лампи поблискували численні скальпелі.

Я знала, що Док пристане на мої умови, але від усіх цих приготувань мені стало зле. Можливо, так подіяв на мене спогад про той день, коли руки Дока були вимащені срібною кров’ю.

— Повернулися, — мовив він полегшено. Ну звісно, він хвилювався за нас, як завжди всі хвилюються, коли хтось залишає безпечні печери.

— Ми принесли тобі подарунок, — мовив Джаред, пролазячи крізь отвір. Він потягнувся назад і дістав коробку. Простягнув її Докові навмисно ярликом угору.

— «Зцілення!» — вигукнув Док. — Скільки вам удалося роздобути?

— Два ящики. А ще ми знайшли новий спосіб, щоб поповнювати наші запаси; Ванді більше не доведеться калічитися, — пожартував Джаред.

Док не засміявся на жарт. Натомість пильно поглянув на мене. Мабуть, ми обоє думали те ж саме: «Дуже зручно, адже Ванди більше не буде».

— Ви дістали кріоконтейнери? — запитав Док тихо.

Джаред зауважив і погляд Дока, і напругу. Зиркнув на мене — з виразу обличчя не можна було вгадати його думки.

— Так, — відповіла я. — Десять штук. Більше не помістилося в машину.

Поки я говорила, Джаред смикнув за шнурок. З торохкотінням до ніг Джареда підтягнувся другий ящик «Зцілення», а за ним і контейнери. Вони дзвеніли як метал, хоча й були зроблені з речовини, якої на Землі не існувало. Їх можна кидати, товкти, волочити по землі; вони створені, щоб витримувати ще не такі навантаження. Тепер контейнери виблискували на долівці — ні подряпини.

Док узяв один контейнер і покрутив у руках.

— Десять? — здається, кількість його здивувала. Цікаво, він вважає, що це забагато? Чи замало? — Складні у використанні?

— Ні, прості. Я покажу.

Док кивнув, його очі невідривно вивчали інопланетний прилад. Я відчувала, що Джаред досі дивиться на мене, але навмисно не зводила очей із Дока.

— Що вирішили Джеб, Аарон і Брандт? — запитала я.

Док підвів погляд і зустрівся зі мною очима.

— Вони… пристають на твої умови.

Я кивнула. Мені досі не вірилося.

— Я не покажу, як це робити, поки на переконаюсь остаточно…

— Справедливо.

Джаред розгублено дивився на нас.

— Що ти сказала йому? — запитав Док обережно.

— Що я збираюся врятувати шукачку.

Я обернулася до Джареда, старанно уникаючи його погляду.

— Док пообіцяв: за умови, що я покажу йому, як робити операцію, вилучені душі безпечно полетять на іншу планету, де на них чекає нове життя. Більше жодних убивств.

Джаред задумливо кивнув. Його погляд знову ковзнув на Дока.

— Я також пристаю на ці умови й обіцяю, що простежу за тим, аби їх виконали. Я припускав, що ти захочеш відіслати душі на іншу планету.

— Ви зробите це так само безперешкодно, як сьогодні було з контейнерами. Просто доведеться не забирати контейнери, а підкласти на купу.

— Добре.

— Ти вже… продумала розклад? — запитав Док. Він силкувався, щоб голос звучав байдуже, але в його тоні майнула нетерплячість. Він просто хотів отримати нарешті відповіді, а зовсім не поспішав мене вбити. Принаймні я намагалася переконати в цьому себе.

— Мені треба відігнати джип, — мовив Джаред. — Зачекаєте на мене? Я також хочу подивитися.

— Звісно, — погодився Док.

— Я швидко, — пообіцяв Джаред і зник у тунелі, який вів до отвору.

Не сумніваюся — час летітиме швидко.

Ми з Доком мовчали, поки стихли кроки Джареда.

— Ти поговорила з ним про… Мелані? — запитав Док.

Я похитала головою.

— Я думаю, він сам про все здогадується. Мабуть, він уже збагнув мій план.

— Але ще не до кінця. Він не дозволить…

— А його ніхто й не питатиме, — втрутилась я. — Пан або пропав, Доку.

Док зітхнув. За хвилину він потягнувся й зиркнув на головний вихід.

— Побалакаю з Джебом, усе владнаю.

Він потягнувся до пляшечки. Хлороформ. Упевнена, що в душ є кращий препарат. Поки я ще тут, треба буде роздобути його для Дока.

— Кому вже відомо?

— Тільки Джебові, Аарону та Брандтові. Всі вони хочуть бути присутні під час операції.

Це зовсім не здивувало мене: Брандт та Аарон досі мені не довіряють.

— Більше нікому не кажіть. Не сьогодні.

Док кивнув і зник у темному тунелі.

Я сіла біля стіни подалі від розстеленого ліжка — скоро прийде моя черга лягти на нього. Намагаючись думати про щось інше, я раптом усвідомила, що давненько не розмовляла з Мелані… Коли вона востаннє озивалася? Як я укладала угоду з Доком? Я запізніло здивувалася: сьогодні вночі, коли ми з Джаредом спали біля джипа, вона ніяк не відреагувала.

«Мел?»

Мовчання.

Все було не так, як минулого разу, тож приводу для паніки не було. Я чітко відчувала її в себе в голові, але вона мене… ігнорувала? Що вона робить?

«Мел? Що відбувається?»

Мовчання.

«Гніваєшся на мене? Вибач за те, що сталося біля джипа. Я ж нічого не зробила, ти знаєш… Тому не зовсім чесно з твого боку…»

Вона роздратовано мене перебила:

«Припини. Я не гніваюся на тебе. Просто облиш мене».

«Чому ти не хочеш зі мною розмовляти?»

Мовчання.

Я напружилася, намагаючись зрозуміти, до чого це все. Мел спробувала мене відштовхнути, відгородитися стіною, але за останні кілька місяців стіна стала занадто тонкою — ми рідко нею користувалися, — тому я з легкістю розкусила Мел.

Я намагалася говорити спокійно.

«Ти з глузду з’їхала?»

«Так би мовити», — спробувала огризнутися вона.

«Думаєш, якщо змусиш себе зникнути, то це мене зупинить?»

«Що ще мені зостається? Якщо в тебе є краща ідея, будь ласка, поділися зі мною».

«У мене її немає, Мелані. Хіба ти не хочеш назад свою родину? Не хочеш бути знов із Джаредом? Із Джеймі?»

Вона старанно відганяла від себе очевидну відповідь.

«Так, але… я не можу… — Мелані знадобилося кілька секунд, щоб заспокоїтися. — Я не можу спричинитися до твоєї смерті, Вандо. Просто не витримаю».

Я усвідомила глибину її болю, і на очі навернулися сльози.

«Я також люблю тебе, Мел. Але тут немає місця для нас обох. У цьому тілі, в цій печері, в цьому житті…»

«Не згідна».

«Послухай, просто припини самознищення, гаразд? Якщо я щось запідозрю, то змушу Дока витягнути мене сьогодні ж. Або просто розповім про все Джаредові. Уявляєш, що він зробить, — усміхаючись крізь сльози, я намалювала їй картину. — Пам’ятаєш? Він сказав, що піде на все, тільки б утримати тебе».

Я згадала пекучі поцілунки в коридорі… подумала про інші поцілунки і ночі з її спогадів. Обличчя спалахнуло — я відчула тепло.

«Це удар нижче пояса».

«Ще б пак».

«Я ще не здалася».

«Я тебе попередила. Більше жодних мовчанок».

Ми замислилися над іншими речами, не такими болючими. Наприклад, обміркували, куди відіслати шукачку. Після моєї сьогоднішньої розповіді Мел наполягала на Планеті Туманів, але мені здалося, що Планета Квітів підійде шукачці більше. У цілому всесвіті не знайти лагіднішої планети. А шукачці й потрібне довге життя серед квітів і сонячна дієта.

У пам’яті спливали приємні спогади. Крижані замки, нічна музика, кольорові сонця. Мелані все це здавалося казкою. Вона також розповідала мені казки. Кришталеві черевички, отруєні яблука, русалки, які воліють мати людську душу…

У нас було зовсім мало часу на розмови.

Всі повернулися водночас. Джаред теж зайшов через головний вихід — мабуть, просто відігнав джип до північного схилу й залишив під прихистком скелі. Поспішав.

До мене долинули тихі голоси — приглушені й серйозні. А це означало, що шукачка з ними. Прийшов перший етап моєї смерті. «Ні».

«Будь уважна. Ти їм допомагатимеш, коли я…»

«Ні!»

Проте Мел не сподобалися не мої настанови, а те речення, яке я подумки не закінчила.

Джаред ніс шукачку на руках. За ним у кімнату увійшли всі інші. Аарон і Брандт тримали зброю напоготові — на той раз, якщо шукачка прикидається і спробує напасти, розмахуючи своїми маленькими кулачками. Джеб із Доком ішли позаду, і я знала, що зараз допитливий погляд Джеба поїдатиме моє обличчя. Про що він уже здогадався?

Я зосередилася на головній задачі.

Джаред досить ніжно вклав шукачку в ліжко. Нещодавно це могло б мене ранити, але тепер навіть зворушило. Я усвідомлювала, що він робив це не для неї, а для мене — щоб компенсувати колишню надмірну грубість.

— Доку, де «Знеболювальне»?

— Зараз принесу, — пробурмотів він.

Цікаво, яким стане обличчя шукачки, коли носій отримає свободу? Чи залишиться бодай якась схожість? Чи зостанеться це тіло порожнім, а може, колишня власниця заявить на нього свої права? Чи відчуватиму я відразу, коли зі знайомих очей на мене подивиться інша істота?

— Ось візьми, — з цими словами Док простягнув мені флакончик.

— Дякую.

Я витягнула один тоненький квадратик і віддала пляшечку назад Докові.

Торкатися шукачки не хотілося, але я змусила руки швидко і впевнено покласти «Знеболювальне» їй на язик. Її обличчя здавалося зовсім маленьким, а мої руки — просто велетенськими. Мене завжди дивувала мініатюрність шукачки, яка зовсім не відповідала її характеру.

Я стулила їй рот. Язик у неї був вологий — ліки розчиняться швидко.

— Джареде, переверни її на живіт, будь ласка, — попросила я.

Він дуже обережно, мало не ніжно, доторкнувся до неї. Саме в цю мить спалахнула пропанова лампа, і в печері стало ясно як удень. Я мимовільно задерла голову й побачила, що Док затулив отвори в стелі брезентом, щоб не випускати світло назовні. За час нашої відсутності він устиг добре приготуватися.

Було дуже тихо. Шукачка дихала рівно — вдих, видих. А от дихання чоловіків було напруженим. Хтось переступив із ноги на ногу, й під підошвою захрустів пісок. Я майже фізично відчувала погляди на своїй шкірі.

Я ковтнула й тихо мовила:

— Доку, мені потрібні «Зцілення», «Очистка», «Замазка» й «Розгладження».

— Ось, будь ласка.

Я відсунула темне жорстке волосся шукачки від рожевого шраму на шиї. Дивлячись на її смагляву шкіру, я завагалася.

— Зробите надріз, Доку? Я не… Я не хочу.

— Без проблем, Вандо.

Коли він наблизився, я бачила тільки його руки. Він виклав на ліжко поряд із плечем шукачки пляшечки з ліками. У яскравому світлі зблиснув скальпель, і на моєму обличчі затанцював зайчик.

— Тримай її волосся.

Я двома руками звільнила її шию.

— Шкода, що я не можу помити руки, — пробурмотів Док сам до себе.

— Нічого страшного. У нас є «Очистка».

— Знаю, — зітхнув він. Насправді Доку був потрібен звичний порядок, щоб звільнити розум від думок і зосередитися.

— Який має бути надріз? — запитав він вагаючись.

Я відчувала позаду тепло гарячих тіл, які протискувалися вперед, щоб усе якнайкраще роздивитися, але не торкалися ні мене, ні Дока.

— Такий, як шрам. Цього цілком достатньо.

— Точно? — сумнівався Док.

— Так. Ой, заждіть!

Док відсунувся.

Я збагнула, що роблю все навпаки. Я не цілителька. Це не моє покликання. Руки тремтіли. Не відводячи погляду від шукачки, я сказала:

— Джареде, подай мені один із кріоконтейнерів.

— Гаразд.

До мене долинули кроки, а тоді стукіт: обраний Джаредом контейнер грюкнув об інші.

— Що тепер?

— Згори на кришечці є коло. Натисни на нього.

Почулося тихе гудіння: контейнер запрацював. Чоловіки почали перешіптуватися й відступили.

— Добре. Там збоку повинен бути перемикач… більше схожий на телефонний диск. Бачиш його?

— Так.

— Крути його до упору.

— Гаразд.

— Яке світло горить на кришці?

— Е-е-е… з червоного перетворюється на синє… А тепер блакитне.

Я полегшено зітхнула. Принаймні контейнери функціонують.

— Чудово. Зніми кришку й чекай.

— Як?

— Натисни попід виступ.

— Ясно… — почулося клацання — й механізм загудів. — Холодно!

— Ну звісно. Так має бути.

— Як він працює? Де джерело живлення?

— Я знала відповіді на ці запитання, коли була павуком, — зітхнула я. — Зараз я сама не розумію принципу дії контейнерів. Можете починати, Доку. Тепер я готова.

— Ну що ж, уперед, — прошепотів Док і провів скальпелем по шкірі шукачки. По шиї потекла кров і закрапала на рушничок, завбачливо приготовлений Доком.

— Трошки глибше. Під сам край…

— Так, бачу, — Док дихав швидко та збуджено.

Крізь червону кров пробивалося срібло.

— Добре. Тепер ви тримайте волосся.

Док плавно ковзнув на моє місце. Він ідеально пасував до свого покликання. З нього вийшов би чудовий цілитель.

Я не приховувала від нього своїх дій — мої рухи були настільки непомітні, що Док нічого не зрозуміє. Він не зможе повторити їх без пояснення.

Обережно провівши пальцем по спинці крихітної срібної істоти, я майже повністю занурила палець у розріз на шиї носія, відшукала передні паростки і відчула напнуті ниточки, які тягнулися до мозку.

Я ніжно просунула подушечку пальця під тільце душі, намацала передній сегмент і просунула руку далі, вздовж клубочка натягнутих ниток, цупких як ворсини щітки.

Я помацала крихітні з’єднання натягнутих ниток — не більші за голівку булавки. Заглибившись приблизно на третину, можна полічити всі з’єднання, але це забрало б забагато часу. Їх аж двісті сімнадцять, і до того ж, існує простіший спосіб. Мої пальці легенько доторкнулися до крихітного з’єднання, трошки більшого, ніж інші — радше перлинки, ніж голівки булавки. Воно було зовсім гладеньким.

Я лагідно натиснула на нього, масажуючи. З душами треба завжди поводитися лагідно, вони не розуміють насильства.

— Розслабся, — видихнула я.

І хоча душа не чула мене, все одно послухалася: напруга спала, нитки послабилися, провисли. Я відчувала, як вони повертаються в тільце, яке поступово розбухає, вбираючи їх. Усього кілька ударів серця — і процес закінчився. Я затамувала подих, відчуваючи, як у моїх руках тріпоче душа. Рветься на свободу.

Я дозволила їй трішки випручатися, а тоді обережно обняла пальцями крихітне вразливе тільце. Витягнула блискучу срібну істоту, вологу від крові, яка стікала з гладкої поверхні, й поклала собі в долоню.

Вона була прекрасна. Душа, чийого імені я не знала, срібною хвилею билася у мене на долоні… мила стрічечка, легка як пір’їна.

Хіба тепер я можу ненавидіти шукачку? Мене захлиснула майже материнська любов.

— Приємних снів, крихітко, — прошепотіла я.

Ліворуч од мене тихенько гудів кріоконтейнер. Джаред нахилив його під кутом, і мені залишилося тільки піднести душу до отвору, з якого витікало крижане повітря. Душа ковзнула всередину, і я обережно закрила кришку.

Я забрала контейнер із рук Джареда й притисла його до грудей, повільно повертаючи, поки він не став вертикально. Ззовні контейнер був кімнатної температури. Я тулила його до грудей, як мати тулить дитину.

Док уже сипав «Розгладження» на ледь помітний шрам на шиї незнайомки. З нас вийшла непогана команда: я потурбувалася про душу, Док — про тіло. Ми подбали про всіх.

Док подивився на мене повними радості й подиву очима.

— Чудово, — прошепотів він. — Це було просто неймовірно.

— Гарна робота, — прошепотіла я у відповідь.

— Як гадаєш, коли вона прокинеться? — запитав Док.

— Усе залежить від того, скільки хлороформу вона вдихнула.

— Небагато.

— Що ж, подивимося, чи вона тут. Доведеться заждати…

Джаред обережно підняв незнайомку, перевернув і переніс на сусіднє ліжко. Його ніжність не розчулила мене. Вона призначалася не мені, а людині, Мелані…

Док поміряв дівчині пульс, зазирнув під повіки, посвітив ліхтариком в очі й перевірив реакцію на світло. Срібне світло не відбилося від зіниць, не осліпило Дока. Вони з Джаредом обмінялися довгими поглядами.

— Вона справді це зробила, — мовив Джаред тихо.

— Так, — погодився Док.

Я й не помітила, як поряд з’явився Джеб.

— Вправно, дитинко, — пробурмотів він.

Я знизала плечима.

— Почуття суперечливі?

Я не відповіла.

— Еге ж. І в мене, люба. І в мене.

Позаду мене Аарон із Брандтом збуджено перемовлялися — відповідали одне одному на питання швидше, ніж воно прозвучить, мов читали думки.

У них точно не було жодних суперечливих почуттів.

— Ми як усім розповімо!

— Подумай тільки…

— Ходімо по…

— Так, просто зараз, я готовий…

— Стривайте! — втрутився Джеб. — Поки цей контейнер не опиниться в дорозі на іншу планету, ніяких викрадень. Правда, Вандо?

— Правда, — підтвердила я й дужче притиснула контейнер до грудей.

Брандт і Аарон обмінялися кислими поглядами.

Я вирішила, що союзники мені не завадять. Зараз у мене є Джаред, Джеб і Док, із чиєю думкою рахуються найбільше. Все одно потрібна додаткова підтримка.

Що це означає?

А це означає, що саме час поговорити з Іяном.

З іншими також, але в першу чергу з Іяном. Серце провалилося в п’яти. За увесь час мого перебування серед людей я встигла чимало, та мені ще жодного разу не було так нестерпно, так гостро боляче. Навіть рішення проміняти своє життя на життя шукачки — мене мов кинули в безкраю пустелю болю — було прийняти легше, тому що я бачила перспективу, розуміла, навіщо я це роблю. Прощання з Іяном краяло серце гострим лезом; воно заступало собою всю перспективу. Хотілося знайти вихід, будь-який вихід, аби вберегти Іяна від болю. Та виходу не було.

Єдине, що може бути гіршим, — це прощання з Джаредом. Воно роз’ятрить і розкрає серце. Бо Джаред не відчуватиме болю. Його радість затьмарить смуток і втрату.

Що ж до Джеймі, то я вирішила, що не прощатимуся з ним зовсім.

— Вандо! — голос Дока прозвучав різко.

Я поквапилася до ліжка, над яким він схилився. Ще здалеку я побачила, як маленька смаглява рука, яка нещодавно звисала з ліжка, стиснулася в кулак і розтиснулася.

— Ах! — пролунав із людського тіла добре знайомий мені голос шукачки. — Ах!

У кімнаті запанувала цілковита тиша. Всі подивилися на мене, так ніби я найкраще розумілася на людях.

Не випускаючи з рук контейнера, я підштовхнула ліктем Дока.

— Побалакайте з нею, — прошепотіла я.

— Е-е-е… Агов? Ви чуєте мене… міс? Ви в безпеці. Ви мене розумієте?

— Ах! — простогнала вона. Її повіки здригнулись і розплющилися, очі швидко сфокусувалися на обличчі Дока. Судячи з усього, дискомфорту вона не відчувала — «Знеболювальне» діяло, вона почувалася чудово. Її очі були чорні як онікс. Вони забігали по кімнаті, поки погляд не впав на мене; впізнавши мене, вона насупилася. Незнайомка відвела погляд і подивилася на Дока.

— Що ж, приємно повернути собі голову, — сказала вона чітким і гучним голосом. — Дякую.

Розділ 53

Приречені

Носительку шукачки звали Лейсі; лагідне, ніжне, жіночне ім’я — Лейсі. Як і мініатюрність тіла, воно зовсім не пасувало хазяйці, на мою думку. Це те саме, що назвати пітбуля Пухнастиком.

Лейсі здіймала багато галасу, як і шукачка, і постійно скаржилася.

— Вибачте, що я не стуляю рота, — торохкотіла вона, не лишаючи нам вибору — тільки вислуховувати її.— Я стільки років волала, а мене ніхто не чув. Стільки всього назбиралося — проситься назовні!

Як нам пощастило (в лапках)! Я була майже рада з того, що скоро звідси заберуся.

Одразу ж з’ясувалося, що моя відраза до цього обличчя нікуди не поділася, хоча свідомість шукачки начебто змінилася. Та видно, змінилася вона не настільки.

— Ось чому ти нам не подобаєшся, — оголосила Лейсі в перший же вечір, досі говорячи в теперішньому часі й у множині.— Коли вона усвідомила, що ти чуєш Мелані так само виразно, як вона мене, вона злякалася. Подумала, що ти про все здогадаєшся. Я — її найбільша, найсокровенніша таємниця, — Лейсі хрипло засміялася. — Їй не вдалося заткнути мені рота. Саме тому вона стала шукачкою — сподівалася, що це їй підкаже, як упоратися з носіями, які чинять опір. А тоді вона попросила прикріпити її до тебе, щоб вона могла бачити, як тобі вдається боротися. Вона ревнувала — як це було жалюгідно! Хотіла бути сильною, як ти. Ми розгубилися, коли нам здалося, що Мелані перемогла. Я в це не вірила, гадаю, насправді перемогла ти. То чому ти тут? Чому допомагаєш бунтівникам?

Я неохоче пояснила, що ми з Мелані подружилися. Лейсі це не сподобалося.

— Але чому? — домагалася вона.

— Мелані — чудова людина.

— Але як вона могла полюбити тебе?

«З тієї самої причини».

— Вона каже, що з тієї ж причини.

Лейсі пирхнула.

— Добре ти промила їй мізки!

«Ого, ця краля ще гірша за попередню».

«Ага, — погодилась я. — Тепер зрозуміло, чому шукачка так поводилася. Уяви тільки — тягати повсякчас у голові таку штучку».

Лейсі мала претензії не тільки до мене.

— Не могли ви кращого місця підшукати? В печерах так брудно! Може, неподалік є будинок?.. Що? По двоє в одній кімнаті? Розподіл обов’язків? Нічого не розумію. Ви маєте на увазі, що мені доведеться працювати? Ні, мені здається, це ви не розумієте…

Наступного дня Джеб улаштував їй звичну екскурсію, крізь зуби пояснюючи, як ми тут живемо. Проходячи повз кухню, де ми з Іяном і Джеймі саме обідали, він виразно подивився на мене, немов запитуючи: «Чому ти не дозволила Аарону пристрелити її, коли ще була можливість?»

Назирці за Лейсі ходив цілий натовп: кожен хотів побачити на власні очі диво. Здавалося, нікого не хвилює її… важкий характер — їй усі раділи. Всюди і завжди. І знову я заревнувала. Дурниці, звісно, — вона людина, втілення надії. Тут її домівка. Мене не буде, а вона зостанеться.

«Пощастило тобі», — саркастично прошепотіла Мелані.

Балакати з Іяном і Джеймі про те, що сталося, виявилося куди простіше, ніж я очікувала.

Жоден із них, із різних причин, не здогадувався і навіть не запідозрив, що мені доведеться зникнути.

З Джеймі все було зрозуміло. Більш ніж будь-хто інший він сприймав нас із Мелані як єдине ціле. Своїм юним відкритим розумом він легко осягнув існування двох особистостей в одному тілі як факт. Для нього ми були різними людьми, він відчував присутність Мел так само, як і я. Він не сумував за нею, бо знав, що вона завжди поруч, тому й не бачив необхідності в моєму зникненні.

Не розумію, чому цього не міг осягнути Іян. Можливо, його вразили ті зміни, які тепер очікують на людство? Якщо раніше виживанці тремтіли на саму думку проте, що їх упіймають, то тепер стало зрозуміло, що фінальну крапку ставити зарано. З’явився спосіб повернутися. Те, що я врятувала шукачку, здавалося Іянові цілком природним — це відповідало його уявленню про мене. Можливо, він не помилявся.

А може, в нього просто забракло часу все обміркувати й побачити очевидне — його відволікли. Відволікай й розізлили.

— Слід було давним-давно його придушити, — буркотів Іян, пакуючи речі для останньої вилазки… Я намагалася про це не думати. — Ні, краще б мати втопила його одразу ж по народженні!

— Він — твій брат.

— Не розумію, чому ти його захищаєш. Хочеш, щоб я почувався ще гірше?

На Кайла лютилися всі. Губи Джареда стиснулися в тонку злісну лінію, а Джеб останнім часом не розлучався з рушницею.

Джеб нетерпляче готувався до вилазки — його першої з часу моєї появи тут, до того ж йому кортіло побачити зблизька космодром. Але тепер, коли Кайл підставив нас усіх, Джеб відчував, що його обов’язок — залишитися в печерах. А він страшенно дратувався, коли щось псувало його плани.

— Застряв тут із цією… — бурмотів він собі під носа, погладжуючи дуло рушниці. Здається, він був не в захваті від нового члена нашої родини. — Знову проґавлю всі розваги, — сплюнув він.

Ми всі знали, куди подався Кайл. Тільки-но до нього дійшло, що шукачка якимось магічним чином перетворилася на Лейсі, він одразу ж вислизнув через чорний хід. Замість зібрати однодумців і вимагати страти шукачки (я не випускала кріоконтейнера з рук — навіть дрімала, поклавши на нього долоню), Кайл мов крізь землю провалився, а Джеб швидко втихомирив решту невдоволених.

Джаред помітив, що бракує джипа, а Іян логічно пов’язав ці два зникнення.

— Він поїхав по Джоді,— простогнав Іян. — Що далі?

Надія і відчай. Я дала їм перше, Кайл — друге. Невже через нього все зійде нанівець?

Джаред із Джебом хотіли відкласти вилазку, допоки не з’ясується, що з Кайлом усе гаразд — у кращому разі на це знадобиться щонайменше три дні, якщо Джоді досі в Орегоні. І якщо він зможе її там знайти.

Взагалі-то є ще одна печера, куди можна евакуюватися. Але вона набагато менша і без води, тому годиться лише для тимчасового перебування. Отож усі гаряче дискутували, чи починати переїзд уже, чи ще зачекати.

Однак я поспішала: люди підозріло косилися на срібний контейнер у моїх руках і перешіптувалися. Що довше я тримала тут шукачку, то більше було шансів, що її таки вб’ють. Запізнавшись із Лейсі, я навіть поспівчувала шукачці — вона таки заслужила на мирне, спокійне життя на Планеті Квітів.

Дивна річ, саме Іян підтримав мене і наполягав на тому, щоб не відкладати вилазку. Він досі не здогадувався, до чого все ведеться.

Однак я була йому вдячна, що він переконав Джареда поїхати зі мною й не чекати на повернення Кайла. А ще за те, що він знову вжився в роль охоронця. Тільки Іянові з-поміж усіх можна було довірити блискучий контейнер. Тільки Іянові я дозволяла тримати його в руках, оберігати тендітне життя, яке потребувало захисту. Тільки він бачив у срібній істоті друга, якого можна полюбити. Кращого союзника годі й шукати. Я була невимовно вдячна Іянові за все, зокрема за те, що він не здогадувався про мої плани — хоч і ненадовго, незнання рятувало його від болю.

Доводилося поспішати — на той раз, якщо Кайл усе зіпсує. Ми знову вирушили у Фенікс. На південний схід від міста, в містечку Меса, розташувався космодром, а неподалік — кілька цілилень. Саме те, що потрібно, — поки ще є можливість, я маю забезпечити людей якнайкраще. Якщо нам удасться викрасти цілителя, тоді ми, можливо, зуміємо зберегти його пам’ять у тілі носія — а це означає, що ця людина розумітиметься на ліках, знатиме, як їх застосовувати, і володітиме інформацією щодо того, де вони зберігаються. Док був би в захваті. Уявляю, скільки в нього назбиралося запитань.

Однак спочатку космодром.

Мені було сумно та шкода Джеба, адже він проґавив таку нагоду! Проте колись він іще тут побуває, і неодноразово. Попри темряву, цілі шереги тупоносих шатлів курсували над землею — одні заходили на посадку, інші злітали.

Я сиділа за кермом, мої супутники ховалися в кузові; Іян, звісно, стискав у руках контейнер. Я об’їхала поле, тримаючись чимдалі від метушливого місцевого терміналу. Було нескладно відшукати білі лискучі міжпланетні кораблі, які відлітали набагато рідше, ніж місцеві. Вони ховалися в ангарах, і поки що жоден із них не готувався до скорого відльоту.

— На кожному кораблі написана назва рейсу, — пояснила я супутникам, які зачаїлися в кузові.— Головне, уникайте кораблів, що летять на Планету Кажанів, а особливо — на Планету Морських Водоростей — вони занадто близько, за десять років можна злітати туди й назад. А цього замало. Планета Квітів — найвіддаленіша, політ до Світів Дельфінів, Ведмедів і Павуків забере не менш як століття. Саме на ці планети відсилайте контейнери.

Я повільно під’їхала до кораблів.

— Усе буде просто. Тут чимало вантажного транспорту, і нас не помітять. О! Бачу вантажівку з контейнерами — Джареде, пам’ятаєш, такі самі розвантажувалися в лікарні? Якийсь чоловік оглядає стоси… Потім перекладає їх на візок… Збирається завантажити… — я ще трохи скинула швидкість, уважно роздивляючись все довкола, — так, саме на потрібний корабель. Просто у відчинений люк. Зараз зроблю ще один круг і підкрадуся, коли чоловік буде в кораблі.

Я проїхала повз, раз у раз зиркаючи у дзеркало заднього огляду. Біля кишки, що з’єднувала корабель із терміналом, висіла табличка. Прочитавши написане, я усміхнулася. Корабель вирушав на Планету Квітів. Це доля.

Чоловік зник у кораблі, і я повільно розвернулася.

— Приготуйтеся, — прошепотіла я і зупинилася в тіні циліндричного крила сусіднього корабля, за три-чотири фути від вантажівки. Неподалік, біля старої злітно-посадкової смуги, працювало кілька людей. У темряві ночі ще одна постать — моя — легко загубиться.

Я заглушила двигун і вистрибнула з машини, намагаючись поводитися невимушено, так ніби роблю свою звичну роботу. Обійшла фургон і зі скреготом відчинила багажник. Кришка контейнера світилася червоним — це означало, що всередині є душа. Я обережно підняла свою тендітну ношу й захлопнула багажник.

Я намагалася не пришвидшувати кроку, наближаючись до кузова вантажівки. Однак дихання прискорилося само собою. Здалося, тут небезпечніше, ніж у цілильні, і я розхвилювалася. Чи захочуть люди отак ризикувати своїм життям?

«Не забувай, що я там буду. Якщо хочеш, я сама це робитиму. А може, ти все-таки передумаєш?»

«Дякую, Мел».

Довелося докласти зусиль і не озиратися на відчинений люк, у якому зник чоловік. Я обережно поставила контейнер на саму гору стосу. Серед сотень таких самих ніхто його й не запримітить.

— Прощавай, — прошепотіла я. — Нехай із наступним носієм тобі поталанить більше.

І з цими словами я дуже повільно рушила до фургона.

Коли я вирулювала з-під великого корабля, у фургоні панувала тиша. Ми вже зрушили з місця, а серце досі шалено калатало. В дзеркалі заднього огляду відбивався порожній люк. Чоловік так і не з’явився, і дуже скоро корабель зник із поля зору.

Іян переліз на пасажирське сидіння.

— Здається, нічого складного.

— Пощастило — ми опинилися там дуже вчасно. Наступного разу, може, доведеться чекати довше.

Іян потягнувся і взяв мене за руку.

— Ти наш талісман.

Я не відповіла.

— Тепер, коли вона в безпеці, тобі стало легше?

— Так.

Він здригнувся, вловивши в моєму голосі фальшиві нотки. Я так і не наважилась на нього подивитися.

— Що ж, а тепер гайда по цілителів, — пробурмотіла я.

Всю дорогу до невеличкої цілильні Іян мовчав.

Я гадала, що друге завдання виявиться небезпечнішим, складнішим. План був такий: я повинна (якщо все складеться вдало) виманити парочку цілителів, мовляв, у фургоні — поранений друг. Старий трюк, який безвідмовно діє на довірливих і зовсім не підозріливих цілителів.

Як виявилося, мені навіть не знадобилося заходити всередину. Коли я під’їхала до стоянки, два цілителі середнього віку, чоловік і жінка, вдягнені в пурпурову уніформу, саме сідали в машину. Їхня зміна закінчилася, і тепер вони їхали додому. Машина стояла на розі цілильні. Поряд нікого не було.

Іян напружено кивнув.

Я зупинила фургон просто біля їхньої машини. Вони водночас здивовано зиркнули на мене.

Я відчинила дверцята й вислизнула надвір. В очах у мене стояли сльози, голос тремтів, і це допомогло їх переконати.

— Мій друг у фургоні… Я не знаю, що з ним!

Цілителі негайно кинулися на допомогу, і я квапливо відчинила задні дверцята. Іян зайшов іззаду, Джаред приготував хлороформ.

Далі я не дивилася.

Це забрало всього кілька секунд. Джаред затягнув обм’яклі тіла всередину, а Іян захряснув дверцята. Кілька секунд Іян дивився на мої заплакані очі, а тоді сів за кермо.

Я сіла поруч, і він знову взяв мене за руку.

— Вибач, Вандо. Я знаю, як тобі важко.

— Так.

Він і близько не уявляв, наскільки мені важко і скільки на те існує причин.

— Принаймні все минулося гладенько, — він ніжно стиснув мої пальці.— 3 тебе чудовий талісман.

Занадто гладенько. Обидва завдання ми виконали занадто ідеально, занадто швидко. Це все доля — вона мене підганяє.

Іян попрямував до шосе. За кілька хвилин з’явився добре знайомий яскравий знак. Я глибоко вдихнула й витерла очі.

— Іяне, зробиш мені послугу?

— Все що забажаєш.

— Хочу бутерброд.

— Без проблем, — засміявся він.

На стоянці ми помінялися місцями, і я під’їхала до віконечка.

— Що хочеш ти? — запитала я в Іяна.

— Нічого. Яке задоволення — спостерігати, як ти робиш щось для себе. Мабуть, уперше за увесь час.

Я не усміхнулася на його кпини. Оцей бутерброд для мене — останній обід засудженого на страту, останнє бажання приреченого. Я більше ніколи не вийду з печер.

— А ти, Джареде?

— Дві порції того, що й ти.

Тож я замовила три чізбургери, три порції картоплі фрі та три полуничні коктейлі.

Ми Іяном знову помінялися місцями, щоб я могла спокійно поїсти, поки він вестиме фургон.

— Бр-р-р, — скривився він, спостерігаючи за тим, як я вмочаю картоплю фрі у полуничний коктейль.

— Спробуй, це дуже смачно, — я запропонувала йому щедро вимочену в коктейлі соломинку.

Він знизав плечима й ковтнув.

— Цікаво…

Я розсміялася.

— Мелані також вважає, що це гидота.

Саме тому я й виробила в собі звичку їсти саме так. Сміхота, як я зі шкіри пнулася, щоб їй дозолити.

Насправді я зовсім не зголодніла, просто закортіло наостанок оживити в пам’яті знайомий смак і запах. Іян доїв за мною половину чізбургера.

Додому ми доїхали без пригод. Не помітили ніяких ознак стеження чи шукачів. Можливо, всі зникнення списали на збіг обставин. А може, дійшли висновку, що блукати пустелею небезпечно: якщо довго вештатися тут, то рано чи пізно це на тобі окошиться. На Планеті Туманів існувала схожа приказка: «Перетни самотою забагато крижаних пустель — і станеш харчем для пазурзвіра». Кострубатий переклад. На мові ведмедів це звучало краще.

Удома на нас чекав цілий прийом.

Я несміливо усміхнулася друзям: Труді, Джефрі, Гітові та Гайді. Ряди справжніх друзів поріділи — не було Волтера і Веза, та й Лілі кудись поділася. Гірко. Може, мені й не хочеться жити на цій сумній планеті, де так багато смертей? Може, небуття краще?

Мене зажурило ще дещо… Люсина, Рід і Віолетта стояли поруч із Лейсі та жваво розмовляли, ставили запитання. На руках Лейсі сидів Фрідом, який так зрадів, що його допустили до розмови дорослих, аж навіть не намагався злізти.

Мені й наблизитися не давали до дитини, а Лейсі вже стала своєю. Гідною довіри.

Ми попрямували до південного тунелю. Іян із Джаредом пихтіли й хилилися під вагою цілителів. Іянові дістався важчий тягар — чоловік, і з його обличчя аж струменів піт. Джеб загнав усіх у печеру й попрямував за нами.

Док чекав на нас у лікарні, неуважливо потираючи руки, мовби мив їх.

Час спливає так швидко! Світилася яскрава лампа. Цілителям дали «Знеболювальне» й уклали на ліжка долілиць. Джаред показав Іянові, як активувати кріоконтейнери. Їх тримали напоготові, й Іян кривився — з контейнера потягнуло крижаним холодом. Док приготував усі необхідні ліки й зі скальпелем у руках стояв над жінкою.

— Вандо? — звернувся він до мене.

Моє серце краялося від болю.

— Доку, ви присягаєтеся? Ви виконаєте всі мої умови? Присягніться власним життям.

— Так, я пристаю на всі твої умови, Вандо. Присягаюся.

— Джареде?

— Так. Більше жодних убивств. Ніколи.

— Іяне?

— Життя покладу, захищаючи їх, Вандо.

— Джебе?

— Це мій дім. Хто не може жити за моїми правилами, буде змушений піти геть.

Я кивнула, в очах стояли сльози.

— Що ж, гаразд. Тоді до справи.

Очі Дока світилися. Він зробив надріз на шиї цілителя, аж поки не побачив срібне миготіння. Тоді він швидко відклав скальпель.

— Що тепер?

Я накрила його долоню своєю.

— Промацайте спинний гребінь… Відчуваєте? Відчуйте під пальцями обриси сегментів. Що ближче до передньої частини, то менші вони стають. О’кей, в кінці ви відчуєте три маленькі… обрубки. Намацали?

— Так, — видихнув він.

— Добре. Це передні паростки. Починайте з них. Тепер дуже лагідно заведіть палець під тільце. Знайдіть ряд ниточок, які відходять від тіла. Вони натягнуті, мов струни.

Док кивнув.

Я спрямовувала його рухи, навчила, як перерахувати вузлики, якщо виникнуть сумніви. У нас не було часу рахувати, бо кровотеча не вщухала. Я знала, що жінка, отямившись, обов’язково нам допоможе — повинні існувати ліки, щоб зупиняти кровотечу. Я допомогла Докові намацати найбільший вузлик.

— А тепер ніжно потріть. Легенько помасажуйте.

Від паніки голос Дока раптом став вищим на октаву.

— Воно рухається.

— Чудово — значить, ви все робите правильно. Дайте душі час забрати щупики, зачекайте, поки вона розслабиться, а тоді беріть у долоню.

— Гаразд, — голос Дока тремтів.

Я потягнулася до Іяна.

— Дай мені руку.

Я відчула, як його пальці сплелися з моїми. Я перевернула його долоню, склала її човником і притягнула його ближче до столу, де Док завершував операцію.

— Дайте душу Іяну… Лагідніше, будь ласка.

З Іяна буде чудовий асистент. Коли я зникну, хто ще так піклуватиметься про моїх маленьких родичів?

Док поклав душу в Іянову простягнуту долоню й одразу взявся зцілювати людське тіло.

Іян дивився на срібну стрічку у своїй руці, а на його обличчі не було й тіні відрази — сама тільки цікавість. Завваживши його реакцію, я відчула тепло на серці.

— Красиво, — здивовано прошепотів він. Байдуже, як він ставиться до мене, він усе одно очікував побачити паразита, стонога, чудовисько. Рештки, які вишкрябувалися з понівечених тіл, не підготували його до такої краси.

— Атож. Поклади її в контейнер.

Ще кілька секунд Іян тримав душу в долонях, так ніби намагаючись зберегти в пам’яті її вигляд і свої відчуття. А тоді зі зворушливою обережністю опустив її у холод.

Джаред показав, як затиснути кришку.

З плечей звалився тягар.

Справа зроблена. Вже запізно змінювати своє рішення. Але було не страшно, як я очікувала, адже тепер я не сумнівалася, що ці четверо людей потурбуються про душі незгірш за мене. Коли мене не буде.

— Обережно! — несподівано крикнув Джеб. У його руках з’явилася рушниця, спрямована на когось позаду нас.

Ми всі водночас озирнулися, відчувши небезпеку, а Джаред впустив на долівку контейнер і скочив до цілителя, який звівся на ліжку навколішки й приголомшено дивився на нас. Іян не втратив голови й міцно притиснув до грудей свій контейнер.

— Хлороформ, — гукнув Джаред, тримаючи цілителя й притискаючи до ліжка. Однак було вже запізно.

Цілитель спантеличено дивився на нас безневинним дитячим поглядом. Знаю, чому він не зводив погляду саме з мене — промені ліхтаря відбивалися в наших із ним очах і скакали діамантовими зайчиками по стінах.

— Чому? — запитав він мене.

А тоді знепритомнів, і його тіло обм’якло і впало на ліжко. З ніздрів потекли два струмочка крові.

— Ні! — зойкнула я і кинулася до його інертного тіла, усвідомлюючи, що вже запізно. — Ні!

Розділ 54

Забуті

— Елізабет? — не вгавала я. — Енн? Карен? Як ваше ім’я? Ну ж бо, я знаю, що ви пам’ятаєте.

Тіло цілительки і досі лежало на ліжку цілком розслаблене. Спливло чимало часу — я не була певна, скільки саме. Години минали одна по одній. Уже сонце виткнулося на небо, а я ще так і не лягала. Док видряпався по скелі, щоб відсунути брезент, і сонце, пробившись крізь отвори у стелі, обпекло мені шкіру. Я всадовила безіменну жінку так, щоб сонце не падало їй на обличчя.

Я легенько торкнулася її щоки, погладила м’яке каштанове волосся, в якому заплуталися сиві пасма, забрала з обличчя.

— Джулі? Британі? Анжела? Патрисія? Нічого не нагадує? Озвіться до мене. Будь ласка!

Всі, окрім Дока, який тихенько похропував у найтемнішому закутку лікарні, давно пішли. Слід було поховати тіло носія, якого ми не вберегли. Я здригнулася, згадавши його збентежене запитання і те, як раптово змінилося його обличчя.

«Чому?» — запитав він.

Шкода, що він не дочекався відповіді, тоді б я спробувала все йому пояснити. Можливо, він би і зрозумів. Зрештою, хіба існує щось важливіше за любов? Хіба для душі це не головний чинник? І я б відповіла — через любов.

Можливо, якби він зачекав, то збагнув би, що я маю рацію. І якби він справді зрозумів мене, певна, не знищував би свого людського тіла.

Однак моє прохання, мабуть, видалося б йому безглуздим. Це ж бо було його тіло, а не окрема істота. І самогубство не здавалося йому чиїмсь убивством. Обірвалося всього одне життя. І швидше за все, цілитель мав рацію.

Принаймні вижили обидві душі. Поряд із контейнером цілительки стояв контейнер і цілителя, і на кришці тьмяно горіло червоне світло; яка ознака людської відданості переконливіша, ніж те, що навіть йому люди зберегли життя?

— Мері? Маргарет? Сьюзен? Джилл?

Хоча Док спав, а всі інші пішли, в повітрі досі висіла напруга.

Напруга не спадала, бо жінка ще не отямилася, хоча дія хлороформу давно закінчилась. Вона навіть не поворухнулася. Вона дихала, її серце билося, але жодна зі спроб Дока розбудити її не мала успіху.

Може, вже запізно? Може, ми вже її втратили? Її свідомість згасла? Точно так, як сталося з тілом чоловіка?

Може, вони всі давно згасли? А залишилися тільки поодинокі винятки, такі як господиня шукачки — Лейсі, та ще Мелані,— крикуни, бунтівники, які ще здатні повернутися? І нікого вже повертати?

Може, Лейсі — аномалія? Чи повернеться Мелані так, як це вдалося Лейсі… чи й це ще під питанням?

«Я нікуди не зникла. Я тут», — запевнила мене Мелані, однак у голосі її відчувалася тривога — вона також хвилювалася.

«Так, ти тут. Тут ти і залишишся», — пообіцяла я.

Я зітхнула і знову повернулася до спроб оживити жінку. Марних спроб?

— Я знаю, що в тебе є ім’я, — мовила я до жінки. — Як тебе звати? Ребекка? Александра? Олівія? Може, щось простіше… Джейн? Джин? Джоан?

Усе одно це краще, ніж не робити нічого, похмуро подумала я. Принаймні я підказала людям, як діяти, коли їх спіймають. Допомогла бунтарям, якщо іншим не вдалося.

Хоча цього було недостатньо.

— Ви зовсім мені не допомагаєте, — пробурмотіла я, схопила руку незнайомки й почала її розтирати. — Було б непогано, якби ви принаймні спробували. Моїм друзям і так боляче. Вони б зраділи, почувши гарну новину. До того ж Кайла досі немає… Евакуювати всіх, коли доведеться ще й вас на собі тягати, буде непросто. Я знаю, що ви хочете допомогти. Тут ваша родина. Адже вони люди, як і ви. Вони добрі. Принаймні більшість із них. Вони вам сподобаються.

Обличчя з ледь помітними зморшками залишалося безтямним. Жінка була вродлива красою, яка не одразу впадала в око, — ідеальний овал лиця, симетричні риси. Років сорок п’ять, а може, й менше. Важко сказати, коли обличчя геть позбавлене життя.

— Ви їм потрібні,— благала я. — Ви здатні їм допомогти. Ви знаєте набагато більше, ніж я. Док так старається! Він геть знесилився. І заслуговує на допомогу. Док хороший. Ви були цілителькою, а значить, у вас є бодай крапля співчуття. Гадаю, Док вам сподобається… Може, вас звуть Сара? Емілі? Крісті?

Я погладила її м’яку щоку — ніякої реакції, отож я знову взяла її безвільну руку. Крізь отвори у високій стелі прозирало блакитне небо. Мої думки поблукали геть.

— Цікаво, що надумають люди, якщо Кайл так і не повернеться? Скільки часу вони переховуватимуться? Чи доведеться шукати нову домівку деінде? Їх так багато… Це буде нелегко. Шкода, що я не зможу їм допомогти, та навіть якби я залишилася, яка з мене користь?.. А може, людям нікуди не доведеться тікати? Може, в Кайла все вийде? — я гірко засміялася, подумавши про його шанси. Кайл ніколи не відзначався обережністю. Мабуть, я ще поживу, поки все не владнається. Якщо на Кайла полюватимуть шукачі, мої безгрішні очі нікому не завадять. Це може затягнутися надовго — ця думка гріла більше, ніж тепле сонечко. Я була вдячна Кайлові за поспіх та імпульсивність. Скільки часу спливе, перш ніж ми зможемо з певністю сказати, що ми в безпеці?

— Цікаво, а тут буває холодно? Я уже й забула, як це — мерзнути. А якщо впаде дощ? Напевно, тут бувають дощі. А тут стільки дірок у стелі… Та нас затопить! І де тоді спати? — зітхнула я. — Може, я й дізнаюся. Однак не варто на це покладатися… Хіба вам зовсім не цікаво? Якби ви прокинулися, то отримали б відповіді. Особисто мені цікаво. Треба запитати в Іяна. Важко уявити, що тут бодай щось змінюється… Тут і так славно.

Раптом пальці незнайомки заворушилися.

Мене це заскочило зненацька, адже думки мої витали далеко від непритомної жінки — я знов почала поринати у меланхолію, яка останнім часом не відпускала мене.

Я уважно подивилася на жінку — її рука в моїй долоні досі була безвільна, обличчя порожнє. Мабуть, мені здалося.

— Я сказала щось таке, що вас зацікавило? Про що ж я говорила? — міркувала я і не зводила очей з її обличчя. — Про дощ? А може, про переміни? Переміни? Попереду у вас багато перемін, еге ж? Однак спершу вам слід отямитися.

Обличчя й далі було порожнє, рука не рухалася.

— Отже, забудьмо про переміни. Ні, я зовсім вас не звинувачую. Я також не хочу перемін. Ви така ж, як я? Волієте, щоб усе лишалось як є, коли й так славно?

Якби я не спостерігала за її обличчям так пильно, то не помітила б легенького здригання її повік.

— Коли й так славно? — повторила я з надією в голосі.

Її губи скривилися.

— Славно?

Рука незнайомки затремтіла.

— Це ваше ім’я — Слава? Слава? Яке гарне ім’я!

Долоня її стислась у кулак, а губи розтулилися.

— Повертайтеся, Славо! Я знаю, що ви зможете. Слухайте, Славо. Розплющте очі, Славо.

Її повіки затріпотіли.

— Доку! — гукнула я через плече. — Доку, прокиньтеся!

— Га?

— Гадаю, вона приходить до тями! — я вже знову повернулася до жінки. — Гаразд, Славо. Ви зможете. Я знаю, що це нелегко. Славо, Славо, Славо. Розплющте очі.

Її обличчя скривилося — невже від болю?

— Доку, принесіть «Знеболювальне». Швидше.

Жінка стиснула мою руку, і її повіки розчахнулися. Спочатку погляд блукав залитою сонцем печерою і не міг сфокусуватися в одній точці. Яким дивним і незвичним повинно було видатися їй це місце!

— Все добре, Славо. Все буде гаразд. Ви чуєте мене, Славо?

Її погляд метнувся до мене, зіниці звузилися. Вона витріщилася на мене, пожираючи очима кожну рису мого обличчя. Тоді сахнулася від мене, засмикалася на ліжку, так ніби шукаючи вихід. З її вуст зірвався низький, хриплий, переляканий крик.

— Ні, ні, ні,— зойкала вона. — Не треба більше!

— Доку!

Док стояв потойбіч ліжка, як на операції.

— Все гаразд, мадам, — запевнив він її.— Вас більше ніхто не скривдить.

Жінка зажмурилась і втиснулась у тоненький матрац.

— Гадаю, її звуть Слава.

Док поглянув на мене й скривився.

— Вандо, твої очі,— видихнув він.

Я кліпнула й зрозуміла, що сонце падає мені на обличчя.

— Ой!

Я відпустила руку незнайомки.

— Ні, будь ласка, — благала вона. — Тільки не це знову!

— Ш-ш-ш, — пробурмотів Док. — Славо? А я Док. Ніхто й пальцем вас не зачепить. З вами все буде гаразд.

Я відступила у тінь.

— Не називайте мене так, — схлипувала жінка. — Це не моє ім’я! Це її ім’я, її! Не вимовляйте його більше!

Я помилилася з іменем.

Мел одразу ж заповзялася мене захищати: «Ти тут ні до чого. Слава — нормальне ім’я для людини».

— Добре, більше не буду, — пообіцяв Док. — А як звати вас?

— Я… я не знаю! — застогнала вона. — Що сталося? Ким я була? Не змушуйте мене ставати ще кимсь, — вона металася й крутилася на ліжку.

— Заспокойтеся, все буде гаразд. Обіцяю. Вам ніким не доведеться ставати, хіба що собою. І ви згадаєте своє справжнє ім’я. Пам’ять повернеться.

— Хто ви? — вигукнула жінка. — Хто вона? Вона така, якою… колись була я. Я бачила її очі!

— Я — Док. І я людина, як ви. Бачите? — він підставив очі під промені й покліпав повіками. — Ми — це ми. Тут чимало людей. Вони вам зрадіють.

Вона знову здригнулася.

— Люди! Я боюся людей.

— Ні, ви їх не боїтеся. Це та істота, що була у вашому тілі, їх боялася. Вона була душею, пам’ятаєте? А тепер згадайте, що було до неї? Ви були людиною, і тепер ви знову людина.

— Я не можу згадати свого імені,— з панікою в голосі зронила жінка.

— Я знаю. Скоро саме згадається.

— Ви лікар?

— Так.

— Я також… вона також… цілителька. Це як лікарка. Її звали Славна Пісня. А хто я?

— Скоро ми дізнаємося. Обіцяю.

Я ковзнула до виходу. Нехай Докові допомагають Труді або Гайді. Хтось, чиї очі заспокоять жінку.

— Вона не людина! — тривожно прошепотіла жінка до Дока, крадькома позираючи на мене.

— Вона наш друг. Не бійтеся її. Вона допомогла мені вас повернути.

— А де Славна Пісня? Вона боялася. Там були люди…

Поки жінка не бачила, я позадкувала в коридор. Однак я чула, як Док відповів на її запитання:

— Вона житиме на іншій планеті. Ви пам’ятаєте, звідки вона прилетіла?

З імені я здогадувалася, що вона відповість.

— Вона була… кажаном. Літала… Співала… Я пам’ятаю… Але це було не тут. Де я?

Я поспішила по допомогу. У великій печері з городом було ясно — і це мене здивувало, тому що голосів чути не було. Зазвичай спочатку долинають голоси, а потім уже виходиш на світло. Зараз день. Тут мають бути люди — бодай хтось, хто просто проходить повз…

Я ступила під полуденне сонце — величезна печера була абсолютно порожня.

Свіжі темно-зелені вусики бокастих динь здавалися темнішими за пересохлу землю. Стояла повна води діжка, вздовж грядок лежали шланги. Але не було нікого, щоб запустити примітивний механізм. Він одиноко нидів на краєчку поля.

Я зупинилась і прислухалася. У величезній печері панувала тиша, і тиша ця здалася зловісною. Куди всі поділися?

Може, евакуювалися без мене? Мене прошили страх і біль. Але люди б ніколи не втекли без Дока. Ну звісно, вони б нізащо не кинули Дока. Мені кортіло метнутися назад до лікарні, щоб пересвідчитися, що Док досі там, нікуди не зник.

«Дурненька, без нас вони не підуть — ні Джаред, ні Джеймі, ні Іян».

«Твоя правда. Як завжди. Нумо… подивимося, що там робиться на кухні?»

Я скочила на ноги й побігла вздовж тихого коридору, а занепокоєння моє зростало. Може, це все витвір моєї уяви, бо я не чула нічого, крім голосного стукоту в скронях. Ну звісно, повинна ж я чути бодай якісь звуки! Треба просто заспокоїтися, відсапатися…

Та коли я прибігла на кухню, виявилося, що й тут порожньо. Людей немає. На столах — тарілки з недоїденим обідом. Арахісове масло, залишки свіжого хліба. Яблука та бляшанки з теплою газованою водою.

Шлунок нагадав мені, що сьогодні я ще нічого не їла, але відчуття страху було дужчим за голод.

«А що… що як ми запізнилися з евакуацією?»

«Ні! — гаркнула Мел. — Ні, ми б обов’язково щось почули! Хтось би… або… Нас би шукали, нікуди б не пішли, поки не знайдуть. Шукачі б не здалися, поки не обнишпорили кожен закуток. Тож це щось інше».

«Може, вони шукають нас зараз».

Я розвернулася й кинулася до виходу, вдивляючись у кожну тінь. Треба попередити Дока. Може, нас у печерах тільки двоє. І слід чимшвидше забиратися геть.

«Ні! Не може бути, що їх більше немає!»

Джеймі, Джаред… їхні обличчя чітко стояли в мене перед очима, так ніби викарбувані на повіках.

А ще обличчя Іяна — його я додала від себе. Джеб, Труді, Лілі, Гіт, Джефрі.

«Ми їх повернемо, — заприсяглась я. — Вистежимо по одному й викрадемо! Я не дозволю шукачам відібрати в мене сім’ю!»

Якщо в мене й були якісь сумніви, то тепер я остаточно їх відкинула. Жодного разу за всі свої життя я ще не була такою лютою. Я зціпила зуби — вони аж клацнули.

Аж раптом із коридору луною докотився довгоочікуваний шум голосів, і я затамувала подих. Притиснувшись до стіни, я зачаїлась у тіні, дослухаючись.

«В печері з городом. Судячи з відлуння».

«Здається, їх багато».

«Ага. От тільки твої чи мої?»

«Наші чи не наші», — виправила Мелані.

Я скрадалася коридором, тримаючись у тіні. Тепер голоси лунали чіткіше, деякі з них були добре знайомі. Що це може означати? Скільки часу в досвідченого шукача забере, щоб провести втілення?

Я знов опинилася біля входу у велику печеру; голоси стали чіткішими, і мене затопила хвиля полегшення: точно таке саме гудіння голосів я чула в свій перший день у печерах. До смерті обурене.

Це точно люди.

Мабуть, повернувся Кайл.

Я поквапилася в залиту сонцем печеру, і полегшення змішалося з болем. Полегшення — бо з Кайлом усе гаразд і люди в безпеці. А біль — бо повернення Кайла означає, що…

«Ти досі потрібна їм, Вандо. Набагато більше, ніж я».

«Завжди можна знайти відмовку, Мел. Завжди буде якась причина».

«Залишайся».

«Щоб і надалі тримати тебе в ув’язненні?»

Ми припинили сперечатися — нас більше цікавило, що це за буча в печері.

Кайл таки повернувся — його я помітила одразу: найвищий у гурті, він єдиний стояв обличчям до мене. Цілий натовп притис його до стіни. Шуміли всі довкола, окрім самого винуватця. На обличчі його застиг примирливий, благальний вираз. Він завів руки трішки собі за спину, так ніби намагаючись когось захистити.

— Просто заспокойтеся, добре? — низький Кайлів голос злетів над какофонією. — Відійди, Джареде, ти її лякаєш!

З-за його ліктя мигнуло чорне волосся й незнайоме обличчя з чорними очищами, які перелякано витріщалися на людську юрму.

Джаред стояв найближче до Кайла. Шия в нього аж побагровіла. Джеймі повис у нього на руці, намагаючись утримати. Іян стояв із другого боку, схрестивши руки на грудях й напруживши плечі. Решта людей, окрім Дока та Джеба, сердито скупчилися трохи оддалік. Цей натовп вирував позаду Джареда й Іяна, раз у раз голосно вигукуючи сердиті запитання.

— Про що ти тільки думав?

— Та як ти посмів?

— Навіщо ти взагалі повернувся?

Джеб стояв найдалі, в кутку, і просто спостерігав.

Краєм ока я зауважила яскраве волосся Шерон. Не сподівалася побачити її тут, та ще й разом із Меґґі, просто в центрі юрмища. Відтоді як ми з Доком зцілили Джеймі, мати й донька зовсім не брали участі в громадському житті печер. Трималися осторонь.

«Це все через бійку, — припустила Мел. — Серед щасливих людей їм місця не було, зате як усі лютують — вони почуваються як удома».

Я подумала, що вона, мабуть, має рацію. Як… тривожно.

До мене долинув пронизливий голос, і я збагнула, що й Лейсі долучилася до юрби.

— Вандо? — голос Кайла знову заглушив решту; я підвела погляд і виявила, що він не відводить від мене блакитних очей. — Нарешті! Ходи сюди й допоможи мені, будь ласка.

Розділ 55

Прив’язаність

Джеб розчистив для мене дорогу, розганяючи людей рушницею, як вівчар розганяє овець палицею.

— Досить, — гаркнув він на тих, хто досі не втихомирився. — У вас іще буде можливість поставити його на місце. У всіх. Але спершу слід владнати важливішу справу. Пропустіть!

Краєм ока я помітила, що Шерон і Меґґі вже в задніх рядах — втратили цікавість і забиралися геть. Можливо, і моя поява зіграла не останню роль. Зціпивши зуби, вони досі палили Кайла поглядами.

Останніми Джеб відштовхнув Іяна та Джареда. Проходячи повз них, я погладила їх по руках, сподіваючись бодай якось заспокоїти.

— Що ж, Кайле, — мовив Джеб, ударяючи дулом рушниці об долоню. — Навіть не намагайся знайти виправдання, бо його не існує. Мене аж навпіл роздирає — чи викинути тебе геть, чи просто пристрелити.

Зпід ліктя Кайла знову визирнуло малесеньке обличчя, обрамлене довгими чорними кучерями, бліде попід темною засмагою. Від переляку дівчина розтулила рота, в очах майнуло божевілля. Здалося, під чорною райдужною оболонкою блимнуло срібло.

— А поки що давайте всі заспокоїмося, — Джеб обернувся до натовпу, опустив рушницю, і склалося враження, що він захищає Кайла і те малесеньке личко, що ховалося за його спиною. — Кайл привів гостю, а ви її до смерті налякали. Пересильте себе, доведіть, що у вас теж є манери. А тепер вимітайтеся звідси й займіться чимось корисним. Дині засихають. Займіться ними, чули?

Він зачекав, поки розбурканий натовп потроху розсмокчеться. Я вдивлялася в обличчя й бачила, що люди вже майже заспокоїлися — принаймні більшість. Зрештою, нічого особливого не сталося, особливо якщо зважити на те, що останні кілька днів усі чекали біди. Так, Кайл повівся, як егоїстичний бовдур (ця думка читалася на всіх обличчях), але ж він повернувся, нічого не трапилося. Немає потреби в евакуації, жодної загрози від шукачів. Тобто жодної безпосередньої загрози. Ну, привів Кайл із собою ще одну гусінь, то їх і так тут повно останнім часом.

Нікого це вже так не вражало, як раніше.

Хто попрямував на кухню доїдати обід, хто на город поливати дині, а хто до себе в кімнату. Невдовзі поруч зі мною залишилися тільки Джаред, Іян та Джеймі. Джеб окинув трійцю злісним поглядом і розтулив був рота, щоб повторити наказ, аж раптом Іян узяв мене за одну руку, а Джеймі — за другу. На зап’ястя над рукою Джеймі лягла чиясь широка долоня. Джаред.

Джеб закотив очі, знизав плечима й розвернувся до нас спиною.

— Дякую, Джебе, — мовив Кайл.

— Стули свою чортову пельку, Кайле. Просто тримай її на замку. Я не жартував — зараз відстрелю твою паршиву голову.

За спиною Кайла вчулося тихеньке скиглення.

— Гаразд, Джебе. Тільки залиш свої погрози на потім. Вона й так до смерті налякана. Згадай, як попервах реагувала Ванда.

З цими словами Кайл усміхнувся мені. Мені. Чогочого, а такого я не чекала. А тоді Кайл обернувся до дівчини, що ховалася за його спиною, і вперше я побачила в його очах ніжність.

— Бачиш, Сонні? Це Ванда. Я розповідав тобі про неї. Вона нам допоможе і не дозволить тебе кривдити, як і я.

Дівчина (радше жінка: вона була мініатюрна, та її округлі форми свідчили про зрілість) витріщалася на мене сповненими жаху очима. Кайл обняв її за талію і притягнув до себе — і Сонні пригорнулася до нього, мов він був надійним якорем у розбурханому морі.

— Кайл має рацію… — (Ніколи не думала, що скажу таке). — Я не дозволю вас кривдити. Ваше ім’я Сонні? — запитала я м’яко.

Жінка метнула погляд на Кайла.

— Все гаразд. Не треба боятися Ванди. Вона така, як ти, — він обернувся до мене. — Справжнє ім’я Сонні дуже довге — щось там про лід.

— Сонячне Світло Пронизує Лід, — прошепотіла вона.

В очах Джеба загорілася цікавість.

— Вона не має нічого проти того, щоб її називали просто Сонні. Каже, що так теж гарно, — запевнив мене Кайл.

Сонні кивнула. Її погляд метався між мною і Кайлом. Інші чоловіки не ворушилися. Дівчина трохи заспокоїлася, відчула дружню атмосферу.

— Я також колись була ведмедем, Сонні,— мовила я, сподіваючись, що вона почуватиметься ще трошки затишніше. — Мене кликали Живе На Зорях. А тут мене звуть Вандрівниця.

— Живе На Зорях, — прошепотіла вона, і її величезні очі якимось дивним чином стали ще ширшими. — Верхи На Звірі…

Я мало не застогнала.

— Ви, мабуть, жили в другому кришталевому місті.

— Так. Я чула цю історію безліч разів.

— Вам сподобалося бути ведмедем, Сонні? — запитала я швидко. Мені не хотілося повертатися до тієї історії.— Ви були щасливі на Планеті Туманів?

Її обличчя скривилося, очі, які невідривно дивилися на Кайла, наповнилися сльозами.

— Вибачте, — я глянула на Кайла, шукаючи пояснення.

— Не бійся, — він ніжно погладив її по руці.— Тебе не скривдять. Обіцяю.

До мене долинув її ледь чутний шепіт:

— Але мені подобається тут. Я хочу залишитися.

Від її слів у мене клубок став у горлі.

— Я знаю, Сонні. Знаю, — Кайл погладив її по голові й ніжно притиснув обличчя Сонні до своїх грудей.

Аж раптом Джеб прокашлявся, від чого Сонні підскочила й затремтіла. Неважко здогадатися, які напружені її нерви. Душі болісно переносять насилля і жах.

Колись давно Джаред розпитував мене й поцікавився, чи схожа я на інші душі. Так ось, ні я, ні моя шукачка не були схожі на інших, а Сонні була просто втіленням нашого лагідного, боязкого виду; ми брали кількістю, а не силою.

— Вибач, Сонні,— сказав Джеб. — Я не хотів тебе налякати. Але нам, мабуть, час рухатися, — він окинув оком печеру, де кілька людей крутилося біля входу, спостерігаючи за нами. Джеб кинув на них жорсткий погляд, і Рід та Люсина одразу ж пірнули в коридор, який вів на кухню. — Ходімо до Дока, — зітхнув Джеб і задумливо подивився на маленьку перелякану жінку. Гадаю, йому бракувало моїх оповідок.

— Правильно, — мовив Кайл. З цими словами він міцно обняв Сонні за талію й повів до південного тунелю.

Я рушила слідом, тягнучи за собою інших.

Джеб зупинився й легенько підштовхнув Джеймі дулом рушниці.

— Малий, ти чому не в школі?

— Ну, будь ласка, дядьку Джебе! Будь ласка! Я не хочу знову проґавити…

— Бігом на урок.

Джеймі подивився на мене благальним поглядом, однак Джеб мав рацію: Джеймі не варто цього бачити. Я похитала головою.

— Попроси Труді зайти в лікарню, — мовила я. — Доку потрібна її допомога.

Джеймі понуро опустив плечі й висмикнув руку. Джаред тут-таки з цього скористався.

— Я завжди пропускаю найцікавіше, — стогнав Джеймі, розвертаючись.

— Дякую вам, Джебе, — прошепотіла я, коли Джеймі зник за рогом.

— Прошу.

Довгий тунель видався темнішим, ніж зазвичай, бо жінка, що йшла попереду, випромінювала жах.

— Усе гаразд, — бурмотів Кайл. — Ніхто не збирається тебе кривдити. Я тут, із тобою.

Цікаво, хто цей дивний чоловік, який повернувся замість Кайла? Чи хтось перевірив його очі? Важко повірити, що в цьому величезному агресивному тілі може бути стільки ніжності.

— Як там цілителька? — запитав мене Джаред.

— Вона отямилась, тому я й пішла по вас, — мовила я.

Всі полегшено зітхнули.

— Але вона дуже налякана і не розуміє, де вона, — попередила я. — Не може згадати власного імені. З нею працює Док. Коли вона всіх вас побачить, мабуть, злякається ще більше. Постарайтеся не робити різких рухів і не галасувати, гаразд?

— Добре, — прошепотіло кілька голосів.

— І ще одне. Джебе, будь ласка, заберіть рушницю. Та жінка досі боїться людей.

— А… гаразд, — відповів Джеб.

— Боїться людей? — пробурмотів Кайл.

— Ми ж погані, чи ти забув? — мовив Іян і стиснув мою руку.

Я потиснула його пальці, радіючи його дотику. Скільки часу мені ще залишилося відчувати тепло людської долоні? Коли я йтиму цим тунелем востаннє? Може, зараз?

«Ні, ще ні», — прошепотіла Мелані.

Раптом я затремтіла. Іян знову потиснув мою долоню, і Джаред також.

Ми йшли мовчки.

— Кайле? — почувся тоненький голосок Сонні.

— Так?

— Я не хочу назад до ведмедів.

— А ти й не повинна туди летіти. Можеш вибрати якесь інше місце.

— Але чому мені не можна залишитися тут?

— Просто не можна — і все. Вибач, Сонні.

Її дихання стало уривчастим. Я раділа, що ми йшли в абсолютній темряві — ніхто не помітив сліз, що котилися з моїх очей. Обидві руки були зайняті — тож сльози просто крапали мені на футболку.

Ось і кінець тунелю. З лікарні лилося сонячне світло, відбиваючись від танцюючих у повітрі порошинок. Зсередини долинало приглушене бурмотіння Дока.

— Дуже добре, — мовив він. — Продовжуйте згадувати деталі. Ви вже згадали адресу — скоро прийде й ім’я. Як ви почуваєтеся? Так не болить?

— Обережно, — прошепотіла я.

Кайл зупинився біля арки — Сонні досі чіплялася за його руку — й відступив, щоб дати мені дорогу. Я глибоко вдихнула й переступила поріг.

— Добридень, — мовила я тихим, рівним тоном.

Жінка подивилася на мене й тихо зойкнула.

— Це знову я, — підтвердила я.

— Це Ванда, — нагадав Док.

Док сидів поруч із безіменною жінкою та тримав руку на її плечі.

— Це душа, — прошепотіла вона стривожено, нахилившись до Дока.

— Так, але вона наш друг.

Жінка з підозрою дивилася на мене.

— Доку! У нас іще кілька відвідувачів. Можна їм увійти?

Док поглянув на жінку.

— Вони теж друзі. Це люди, які живуть тут разом зі мною, сусіди. Жоден із них вас не скривдить. Можна їм увійти?

Якусь мить жінка вагалася, а тоді кивнула.

— Гаразд, — прошепотіла вона.

— Це Іян, — мовила я, даючи Іянові дорогу. — А це Джаред і Джеб… — (Один по одному вони заходили в печеру та ставали поруч зі мною). — А це Кайл і… е-е-е… Сонні.

У Дока мало очі на лоба не вилізли, коли Кайл увійшов до кімнати не сам.

— Тут іще хтось живе? — запитала безіменна жінка пошепки.

Док прочистив горло й узяв себе в руки.

— Так. У печерах багато людей. Усі… майже всі — люди, — додав він, дивлячись на Сонні.

— Зараз прийде Труді,— сказала я Докові.— Мабуть, Труді зможе… — я глянула на Кайла і Сонні,— зможе знайти для вашої пацієнтки кімнату, щоб та відпочила?

— Справедливо, — кивнув Док.

— Хто така Труді? — прошепотіла жінка.

— Вона дуже мила і попіклується про тебе.

— Вона людина чи така ж, як та? — вона кивнула на мене.

— Вона людина.

Здається, жінка заспокоїлася.

— Ой, — зітхнула Сонні, не зводячи очей із кріоконтейнерів цілителів. Вони стояли на столі Дока, індикатори на кришечках світилися тьмяним червоним. На долівці біля столу стояло ще сім порожніх контейнерів.

З очей Сонні бризнули сльози, і вона тицьнулася обличчям Кайлові в груди.

— Я не хочу летіти звідси! Я хочу залишитися з тобою, — простогнала вона своєму велетню, якому, здається, довіряла на всі сто.

— Я знаю, Сонні. Вибач.

Тихі схлипування перейшли в ридання.

Я густо закліпала, намагаючись стримати власні сльози. Я підійшла до Сонні й погладила її темні кучері.

— Кайле, мені треба з нею поговорити, — мовила я. Він кивнув і відсторонив від себе дівчину, яка чіплялася за нього.

— Ні, ні,— благала вона.

— Все буде гаразд, — пообіцяла я. — Він нікуди не йде. Я просто хочу поставити вам кілька запитань.

Кайл розвернув її обличчям до мене, і Сонні вчепилася в мене. Я відвела її в кінець печери, якнайдалі від безіменної жінки, щоб наша з Сонні розмова її не налякала. Кайл тримався зовсім поруч. Ми сіли на землю, обличчям до стіни.

— О Господи! — пробурмотів Кайл. — Я не думав, що все так вийде. Мені аж зле.

— Як ти знайшов її? І як зловив? — запитала я. Дівчина не відреагувала, коли я поставила йому запитання; вона й далі плакала на моєму плечі.— Що сталося? Чому вона в такому стані?

— Я гадав, вона може бути в Лас-Вегасі. Тож перш ніж їхати до Портленда, вирішив туди заскочити. Там жила Доріс, матір Джоді, а вони завжди були дуже близькі. Я подивився на вас із Джаредом та Джеймі й подумав, що, може, вона й там, навіть якщо вона більше не Джоді. І я не помилився. Всі вони були там, жили в старому домі Доріс: Доріс, її чоловік Воррен — у них були інші імена, але я їх не розчув, — і Сонні. Я стежив за ними весь день, аж поки не стемніло. Сонні залишилася сама в колишній кімнаті Джоді. Тільки-но всі поснули, я прокрався в дім, схопив Сонні, перекинув її через плече і вистрибнув у вікно. Я подумав, що вона верещатиме, тому щодуху мчав до джипа. І страшенно перелякався, бо вона не верещала. Сиділа тихо як миша! Я боявся, що вона… ти знаєш. Як той хлопець, що його ми якось упіймали.

Я здригнулася — у мене були й свіжіші спогади.

— Тож я опустив її на землю, а вона жива, просто дивиться на мене широко розплющеними очима. І не кричить. Я відніс її до джипа. Я хотів був зв’язати її, але стало шкода. Вона все одно не намагалася втекти. Тому я всадовив її в машину й просто поїхав. Вона довго дивилася на мене, а тоді сказала: «Ти Кайл», а я їй: «Ага, а ти хто?» — і вона назвала мені своє ім’я. Як там?

— Сонячне Світло Пронизує Лід, — прошепотіла Сонні здригаючись. — Але ім’я Сонні мені також подобається. Воно миле.

— Взагалі…— Кайл прокашлявся й продовжив розповідь, — вона мене не злякалася. Навіть навпаки — ми розговорилися, — Кайл зробив паузу. — Вона була рада бачити мене.

— Він мені постійно снився, — прошепотіла Сонні.— Щоночі. Я сподівалася, що шукачі знайдуть його; я так за ним скучила!.. Коли я побачила його, то мені здалося, що це знову сон.

Я голосно ковтнула.

Кайл потягнувся попри мене й поклав долоню їй на щоку.

— Вона чудова мала, Вандо. Треба обрати для неї найкращу планету.

— Саме про це я хотіла з нею поговорити. Де ви жили, Сонні?

Очевидячки, в лікарню саме прийшла Труді, почулися жваві голоси, привітання. Ми стояли спинами. Мені кортіло подивитися, що там відбувається, але я пересилила себе й зосередилася на заплаканій душі.

— Тільки тут і з ведмедями. Я провела там п’ять життєвих циклів. Але тут мені подобається більше. Я і чверті циклу тут не прожила!

— Знаю. Повірте мені, я розумію вас, як ніхто. А є інші місця, які б ви хотіли відвідати? Може, Планету Квітів? Там гарно; я там була.

— Не хочу бути рослиною, — пробубоніла вона мені в плече.

— А павуки… — почала була я, але не доказала. Планета Павуків для Сонні не годиться.

— Мені набрид холод. І я люблю кольори.

— Розумію, — зітхнула я. — Я ніколи не була дельфіном, але чула, що там гарно. Кольори, рух, родина…

— Вони так далеко звідси! Поки я долечу туди, Кайл… Він… — вона гикнула та знову заридала.

— А інші місця? — не вгавав Кайл. — У вас же чимало планет.

До мене долинав голос Труді, яка розмовляла з безіменною жінкою, але я намагалася не прислухатися. Нехай люди самі подбають про себе.

— Планет багато, але наші кораблі літають тільки на деякі з них, — відповіла я й похитала головою. — Зазвичай це нові, ще не заселені планети. І вибачте, Сонні, але нам доведеться відіслати вас подалі звідси. Шукачі полюють на моїх друзів, а ви зможете показати їм дорогу.

— Але я не знаю дороги, — схлипувала вона. Моє плече вже було мокре від сліз. — Кайл зав’язав мені очі.

Кайл дивився на мене так, ніби очікував, що я от-от сотворю диво, і все саме собою владнається. Він чекав на чари — щось на зразок ліків, які я дістала у цілителів. Але я знала, що не буде ні дива, ні щасливого кінця — принаймні для душ, яких викреслили з рівняння.

Я безнадійно подивилася на Кайла.

— Є тільки ведмеді, квіти і дельфіни, — сказала я йому. — У Світ Вогню я її не відправлю.

Мініатюрна жінка здригнулася, почувши назву.

— Не хвилюйтеся, Сонні. Дельфіни вам сподобаються. Вони милі. Ну звісно, що вони милі.

Вона ще дужче заридала.

Я зітхнула й провадила.

— Сонні, я маю запитати вас про Джоді.

Кайл завмер.

— А що таке? — пробурмотіла Сонні.

— Чи вона… Вона з вами? Ви її чуєте?

Сонні шморгнула носом і звела на мене очі.

— Не розумію, що ви маєте на увазі.

— Чи вона бодай колись озивається до вас? Ви знаєте, про що вона думає?

— Моя… носителька? Її думки? Їх у неї немає. Зараз тут я.

Я повільно кивнула.

— Це погано? — прошепотів Кайл.

— Я знаю ще замало, щоб говорити з певністю. Але навряд чи це добре.

Очі Кайла звузилися.

— Скільки часу ви в цьому тілі, Сонні?

Вона насупилась і замислилася.

— Скільки часу минуло, Кайле? П’ять років? Шість? Ти зник іще до того, як я приїхала додому.

— Шість, — мовив він.

— А скільки вам років? — запитала я її.

— Двадцять сім.

Це мене здивувало. Вона була такою маленькою, здавалася зовсім юною. Мені було важко повірити в те, що вона на шість років старша за Мелані.

— Що все це означає? — запитав Кайл.

— Я не певна. Просто, здається, що довше носій пробув людиною, перш ніж став душею, то більше шансів, що… він отямиться. Що більше хтось був людиною, то більше він має спогадів, більше зв’язків, його більше років називали справжнім іменем… Не знаю.

— Двадцяти одного року достатньо? — розпачливо запитав Кайл.

— Скоро ми це з’ясуємо.

— Це нечесно! — вигукнула Сонні.— Ви ж залишаєтеся. Чому мені не можна, якщо можна вам?

Я проковтнула клубок у горлі.

— Так, це справді було б нечесно. Тому я й не залишаюся, Сонні. Мені також доведеться забиратися. І то скоро. Можливо, ми полетимо разом.

Нехай думає, що я полечу до дельфінів разом із нею. До того часу, як вона дізнається правду, у Сонні буде новий носій, з новими емоціями, який не матиме прив’язаності до чоловіка, що сидить зараз поруч зі мною. Можливо… В будь-якому разі буде вже запізно.

— Я повинна піти, Сонні, так само, як і ви. Я також маю повернути тіло справжній господині.

І тут позаду нас рівний, твердий голос Іяна розітнув тишу, як удар батога.

— Що?

Розділ 56

Прикуті

Іян пропалював нас трьох із такою люттю, що Сонні аж затремтіла від жаху. Дивне видовище: Кайл та Іян ніби помінялися обличчями. От тільки Іянове лице й досі лишалося ідеальним, без жодного шраму. Навіть у гніві прегарним.

— Іяне? — розгубився Кайл. — У чому річ?

— Ванда, — процідив Іян крізь зціплені зуби, а тоді загарчав і простягнув руку. Здавалося, він ледве стримувався, щоб не стиснути долоню в кулак.

«Ого», — подумала Мелані.

Мене накрила хвиля болю. Я не хотіла прощатися з Іяном, але тепер я тим більше змушена. Ну звісно ж, змушена. Не можу ж я утекти вночі, мов якийсь злодюжка, щоб Мелані потім довелося все пояснювати самій.

Іян утомився чекати, схопив мене за руку й смикнув із долівки. Сонні досі чіплялася за мене й, здавалося, так і ходитиме за мною всюди, тож Іян почав трусити мене, поки вона не впала.

— Та що з тобою таке? — вигукнув Кайл.

У відповідь Іян зацідив братові ногою просто в пику.

— Іяне! — скрикнула я.

Сонні кинулася до Кайла, який, тримаючись за ніс, силкувався звестися на ноги, і спробувала затулити його своїм тендітним тілом. Та від цього Кайл тільки втратив рівновагу, гепнувся на землю й застогнав.

— Ходімо, — рявкнув Іян і, не озираючись, потягнув мене за собою.

— Іяне…

Він грубо смикнув мене за собою, не даючи й слова мовити. От і добре. Все одно гадки не маю, що йому казати.

Мимо нас пролітали розмиті обличчя — на всіх читався подив і переляк. Я розхвилювалася, що ми налякаємо безіменну жінку, адже вона не звикла до люті й насилля.

Знагла ми зупинилися. Дорогу нам заступив Джаред.

— Ти з глузду з’їхав, Іяне? — вражено і розгнівано вигукнув Джаред. — Що це ти з нею робиш?

— Ти знав? — заволав Іян, штовхнувши мене до Джареда й добряче струсонувши. Позаду хтось заскиглив — Іян усіх налякав.

— Їй боляче!

— Ти знаєш, щó вона збирається зробити? — не вгавав Іян.

Джаред не зводив погляду з Іяна, але його обличчя немов закам’яніло. Він нічого не відповів.

Цього Іянові було достатньо.

Іянів кулак так стрімко врізався в Джареда, що я й не помітила: щось просвистіло повз мене — то Джаред відлетів у темний коридор.

— Іяне, припини, — благала я.

— Це ти припини, — гаркнув він у відповідь і потягнув мене в темний коридор, а тоді далі — на північ. Я мало не бігла, щоб устигати за його довгим кроком.

— О’Шей! — горлав Джаред нам услід.

— Я роблю їй боляче? — крикнув Іян у відповідь, не сповільнюючи кроку. — Я? Ти свинюка лицемірна!

Позаду нас залишилися темрява й тиша. Я бігла, спотикаючись і намагаючись не відставати.

Я відчувала пульсацію власної крові під Іяновою рукою. Він міцно стискав мені передпліччя — його довгі пальці легко обхопили мою руку й навіть трошки заходили одне на одні. Моя рука почала німіти.

Іян потягнув мене ще швидше, і з моїх губ зірвався болісний стогін.

Іян зупинився, в темряві чути було, як він засапався.

— Іяне, Іяне, послухай… я… — вичавила я, не в силі договорити. Я уявила його злісне обличчя і замовкла.

Дужі руки Іяна відірвали мої ноги від землі й одразу ж підхопили за плечі, не даючи впасти. Тримаючи мене на руках, він кинувся бігти. Руки, які нещодавно були грубими й сердитими, тепер лагідно притискали мене до грудей.

Іян промчав через майдан, не звертаючи уваги на здивовані, а подеколи й насторожені обличчя. Забагато тривожних подій відбулося останнім часом у печерах. Люди на майдані — Віолетта, Джефрі, Енді, Пейдж, Аарон, Брандт та багато інших, чиїх облич я не роздивилася, — були схвильовані. Вони з тривогою дивилися на Іяна, який із перекошеним від люті обличчям стрімголов мчав попри них зі мною на руках.

А потім усі залишилися позаду. Показалися двері, що вели в кімнату, яку Іян ділив із Кайлом. Іян буцнув червоні дверцята, які з тріскотом упали на кам’яну долівку, й опустив мене на матрац.

Іян застиг наді мною, його груди здіймалися від люті й виснаження. Він миттю розвернувся, одним швидким рухом причепив дверцята на місце та знову витріщився на мене.

Я глибоко вдихнула й перекотилася навколішки, тримаючи руки перед собою долонями вгору, чекаючи дива. Може, в долонях з’явиться щось, що я зможу йому подарувати? Але руки мої були порожні.

— Ти. Мене. Не. Покинеш, — його очі палали — ще ніколи вони не були такими ясно-синіми, як полум’я.

— Іяне, — прошепотіла я. — Ти маєш зрозуміти, що… що я не можу залишитися. Ти мусиш зрозуміти мене.

— Ні! — зойкнув він.

Я сахнулася, і раптом Іян упав переді мною навколішки, зарився головою мені в живіт і пригорнув мене за талію. Його трусило, з грудей виривалися голосні схлипи.

— Ні, Іяне, ні,— благала я. Краще б він гнівався. — Не треба, будь ласка. Будь ласка, ні.

— Вандо, — стогнав він.

— Іяне, благаю. Не треба так. Не треба. Вибач. Будь ласка.

Я також плакала, мене також трусило — чи це я трусилася разом із ним?

— Ти не можеш мене покинути.

— Я мушу, я мушу, — схлипувала я.

Довший час ми мовчки плакали.

Зрештою Іян витер сльози, випростався й притягнув мене до себе.

— Я перепрошую, — прошепотів він. — Я поводився грубо.

— Ні, ні. Це я перепрошую. Я повинна була розповісти тобі все, а не чекати, поки ти здогадаєшся сам. Я просто… не могла. Я не хотіла казати тобі — ранити тебе — ранити себе. Я егоїстка.

— Нам слід усе обговорити, Вандо. Це ще не кінець. Я не вірю.

— Ні, це кінець.

Він зціпив зуби й похитав головою.

— Як давно ти це замислила?

— Ще тоді, як ви знайшли шукачку, — прошепотіла я.

Він кивнув, так ніби саме такої відповіді й чекав.

— І ти вирішила розкрити таємницю, щоб її врятувати. Це я розумію. Але це не означає, що ти також повинна піти. Тепер Док усе знає… але це нічого не означає. Якби я здогадався про все ще тоді, то ніколи б не дозволив тобі розкрити йому карти. Ніхто не змусить тебе лягти під його ніж! Нехай тільки діткнеться тебе — і я йому руки поламаю!

— Іяне, будь ласка.

— Ніхто не змусить тебе, Вандо. Ти мене чуєш? — він знову кричав.

— А ніхто й не змушує. Я навчила Дока вивільняти душі не для того, щоб урятувати шукачку, — прошепотіла я. — Те, що шукачка опинилася тут, просто… прискорило моє рішення. Іяне, я зробила це, щоб урятувати Мел.

Він мовчав.

— Іяне, вона в пастці. Це наче в’язниця — ще гірше; важко навіть описати. Вона мов привид. А я можу її звільнити. Повернути їй саму себе.

— Ти також заслуговуєш на життя, Вандо. Ти заслуговуєш на те, щоб залишитися.

— Але я люблю її, Іяне.

Він заплющив очі, і його бліді губи стали білими, як у мерця.

— А я люблю тебе, — прошепотів він. — Та хіба це має значення?

— Ну звісно, це важливо. Дуже важливо… Хіба ти не бачиш? І від цього необхідність… ще очевидніша.

Його очі широко розплющилися.

— Невже я аж так замучив тебе своїм коханням? Невже ти так чиниш через це? Я більше не розтулятиму рота, Вандо. Більше ніколи нічого не скажу. Можеш бути з Джаредом, якщо ти справді цього хочеш. Просто залишися.

— Ні, Іяне! — я торкнулася долонями його обличчя, його гладенької пружної шкіри. — Ні. Я… я також тебе люблю. Я, срібна гусінь у голові Мелані. Але тіло моє не любить тебе. Воно просто не здатне тебе любити. В цьому тілі я ніколи не зможу покохати тебе, Іяне. Я розриваюся надвоє. Це нестерпно.

Це б я стерпіла. Але дивитися, як він страждає через обмеження, які накладає моє тіло? Це мені не до снаги.

Він знову заплющив очі. Його густі чорні вії змокріли. Я бачила, як вони блищать від сліз.

«Гаразд, уперед, — зітхнула Мел. — Роби як знаєш. А я… посиджу в сусідній кімнаті», — додала вона сухо.

«Дякую».

Я пригорнула його за шию й притулилася вустами до його вуст.

Іян обхопив мене руками, притиснув до грудей. Наші губи з’єдналися, мов прикуті, мов ніколи вже не роз’єднаються, мов розлука вже не нависає над нами дамокловим мечем, і я відчувала смак наших солоних сліз. Його і моїх.

Щось перемінилося.

Коли тіло Мелані торкалося Джареда, то мов спалахувало неконтрольоване полум’я — вогонь, який нісся пустелею, пожираючи все на своєму шляху.

З Іяном усе було інакше, зовсім інакше, бо Мелані не кохала його так, як я. Тож його дотик був м’якшим і водночас проникав глибше — не полум’я, а розплавлена магма, що витікає з-під земної кори. Вона занадто глибоко, щоб відчути її жар, але насувається невідворотно, змінюючи самі основи світу.

Моє неохоче тіло стояло між нами, як стіна туману — густа завіса, крізь яку я спостерігала за тим, що відбувається.

Змінилась я, а не Мелані. У найглибшій глибині мого нутра вже почався цей процес перетворення — у горнилі плавилося моє «я». Довгий, безперервний поцілунок завершив процес: метал зашипів, упав у холодну воду — і загартувався назавжди. І вже не зламається.

Усвідомивши, що цей чоловік — добрий і ніжний, немов душа, але водночас такий сильний, яким може бути тільки людина, — також змінився, я заплакала.

Він потягнувся губами до моїх очей, але було запізно. Звершилося.

— Не плач, Вандо. Не треба. Ти залишаєшся зі мною.

— Вісім повних циклів, — прошепотіла я, торкаючись губами його щоки; голос підвів — я схлипнула. — Вісім повних життів, і в жодному я не знайшла того, з ким хотіла б залишитися. Я так і не зустріла коханого. Чому зараз? Чому ти? Ти навіть не душа. Як це можливо?

— Це дивний світ, — пробурмотів Іян.

— Це несправедливо, — скаржилась я, повторюючи слова Сонні. Несправедливо. В останню мить я відшукала своє кохання — і повинна відмовитися від нього? Хіба справедливо, що мої душа і тіло не можуть співіснувати? Хіба справедливо, що я полюбила Мелані?

А справедливо те, що Іян страждатиме? Він більш ніж будь-хто інший заслуговує на щастя. Це не справедливо, не чесно і навіть не… нормально. Хіба здатна я так його ранити?

— Я кохаю тебе, — прошепотіла я.

— Ти так це кажеш, ніби прощаєшся.

Саме так і було.

— Я, душа на ім’я Вандрівниця, кохаю тебе, людину на ім’я Іян. І це не зміниться ніколи, байдуже, що зі мною станеться, — я підбирала слова обережно, щоб у голос не прокралася й нотка обману. — Хай ким би я була — дельфіном, ведмедем чи квіткою, — це не має значення. Я б завжди кохала тебе, пам’ятала тебе. Ти навіки залишишся моїм єдиним коханням.

Його руки напружилися, дужче стиснули мене, і я знову відчула його стримуваний гнів. Стало важко дихати.

— Ти нікуди не втечеш. Ти залишишся тут.

— Іяне…

Тепер його голос звучав різко — сердито й водночас по-діловому.

— Це не тільки заради мене. Ти — член нашого товариства, і ніхто просто так тебе не вижене. Ти занадто важлива для нас усіх — навіть для тих, хто ніколи цього не визнає. Ти нам потрібна.

— Іяне, мене ніхто не виганяє.

— Саме так. Навіть ти сама не виженеш себе, Вандрівнице.

Він знову поцілував мене, цього разу від злості трохи грубіше.

Його долоня стиснулася в кулак, схопивши мене за волосся, він на кілька дюймів відсторонив моє обличчя.

— Приємно чи ні? — з притиском запитав він.

— Приємно.

— Так я і думав, — проричав він.

І знову мене поцілував. Його руки так міцно пригорнули мене, що аж ребра захрустіли, а губи так яро накинулися на мої, що у мене запаморочилось у голові, стало важко дихати. Іян послабив обійми, і його вуста ковзнули до мого обличчя:

— Ходімо.

— Куди? Куди ми йдемо?

Я не збиралася нікуди йти, безперечно. І водночас на саму тільки думку, що я можу піти, байдуже куди, головне — з Іяном, серце шалено закалатало. З моїм Іяном. Він мій, тоді як Джаред ніколи буде моїм. Як і це тіло ніколи не належатиме Іянові.

— Не опирайся, Вандрівнице. Я і так заледве при тямі,— він підхопився на ноги й потягнув мене за собою.

— Куди? — наполягала я.

— Ми йдемо східним тунелем, попри поле, до самого кінця.

— У гральну кімнату?

— Так. А тоді тобі доведеться трохи зачекати, поки я всіх зберу.

— Навіщо?

Божевілля якесь. Він що, планує побігати, пограти? Знову знімати стрес?

— Нам слід усе обговорити. Я скликаю суд, Вандрівнице, і ти не зможеш оскаржити його рішення.

Розділ 57. Звершилося

Цього разу на суд прийшло набагато менше народу, ніж тоді, коли вирішувалася Кайлова доля. Іян привів тільки Джеба, Дока та Джареда. Іяну не треба було нагадувати, що Джеймі і близько не можна підпускати до таких зібрань.

За мене з ним попрощається Мелані. Я цього не витримаю — не з Джеймі. Байдуже, що я боягузка. Але я цього не робитиму.

Всього один блакитний ліхтар, один тьмяний круг світла на землі. Ми сиділи по краю цього кола: я — сама-самісінька навпроти чотирьох чоловіків. Джеб навіть приніс рушницю — наче то молоток судді, який додасть нашому зібранню офіційності.

Запах сірки повернув мене назад у болісні дні моєї скорботи; є спогади, про які я, зникаючи, не пошкодую.

— Як вона? — тривожно запитала я в Дока, поки всі всідалися й нічого ще не почалося. Цей суд був марним гаянням мого крихітного запасу часу. Мене хвилювали набагато серйозніші речі.

— Котра з двох? — відповів Док запитанням на запитання.

Кілька секунд я просто дивилася на нього, а тоді мої очі розширилися.

— Сонні в контейнері? Вже?

— Кайл вирішив, що з нашого боку жорстоко змушувати її і далі страждати. Вона була така… нещаслива.

— Шкода, що я з нею не попрощалася, — пробурмотіла я сама до себе. — Не сказала їй «щасти». Як там Джоді?

— Поки що не реагує.

— А господиня цілительки?

— Труді її забрала. Гадаю, вони пішли перекусити. Вони підбирають їй тимчасове ім’я: не називатися ж їй «господиня» або ще краще — «тіло», — Док криво усміхнувся.

— З нею все буде гаразд. Я впевнена, — мовила я, намагаючись вірити власним словам. — І з Джоді також. Усе владнається.

Ніхто не дорікнув мені за брехню. Всі розуміли, що так я силкуюся переконати сама себе.

Док зітхнув.

— Не хочу залишати Джоді саму надовго. Їй може щось знадобитися.

— Правильно, — погодилась я. — Тож не барімося.

Що швидше, то краще. Байдуже, який вирок винесе суд; Док уже пристав на мої умови. І все-таки якась дурненька часточка мене і далі сподівалася… сподівалася, що вихід знайдеться, що якимось дивовижним чином я залишуся з Іяном, а Мелані — з Джаредом, і то так, що ніхто не постраждає. Ні, марні надії слід задушити в зародку.

— Гаразд, — мовив Джеб. — Вандо, твоя позиція?

— Мелані має повернутися, — мовила я коротко і твердо — щоб не виникло й охоти сперечатися.

— А твоя, Іяне?

— Ванда потрібна нам тут.

Коротко, твердо — він копіював мене.

Джеб кивнув.

— Важка задача. Вандо, чому я маю підтримати тебе?

— На місці Мелані ви б теж хотіли отримати своє тіло назад. Тож і Мелані не можна в цьому відмовляти.

— Іяне? — запитав Джеб.

— Джебе, ми повинні думати про те, що вигідно всім. Ванда вже подарувала нам і здоров’я, і безпеку, про які нам годі було і мріяти. Вона життєво потрібна не тільки для виживання нашої громади — для виживання всієї людської раси. Одну людину не можна ставити вище за все людство.

«Він має рацію».

«А тебе ніхто не питає».

— Вандо, що каже Мелані? — втрутився Джаред.

«Ха!» — ущипнула мене Мелані.

Я подивилася в Джаредові очі, і сталося щось дивне. Все те, що я недавно переживала, кудись поділося, забилося в найпотаємніший куточок моєї свідомості. А я сама рвалася до Джареда з тим відчайдушним, божевільним бажанням, яке палало в мені з часу нашої першої зустрічі. Наше тіло не належало ні мені, ні Мелані — воно належало Джаредові.

Для нас двох тут було затісно.

— Мелані вимагає, щоб я повернула їй тіло. Повернула їй життя.

«Брехуха. Скажи їм правду».

«Ні».

— Брехуха, — сказав Іян. — Я бачу, що ти з нею сперечаєшся. Вона хороша людина. Вона знає, як сильно ми потребуємо тебе.

— Мелані знає рівно стільки, скільки знаю я. Вона сама здатна вам допомогти. Ще є носителька цілительки. Вона знає більше, ніж я. Ви дасте собі раду. Ви й до мене якось трималися. Виживете, як і раніше.

Джеб пирхнув і нахмурився.

— Ну, не знаю, Вандо. В словах Іяна є зерно.

Я спопелила старого поглядом — і тут-таки зрозуміла, що Джаред робить те саме. На мить я відвела очі, кинувши похмурий погляд на Дока.

Наші погляди схрестилися, і його обличчя скривилося від болю. Він зрозумів мій натяк: він дав слово. І цей суд нічого не змінить.

Іян спостерігав за Джаредом і помітив, як ми з Доком перезирнулися.

— Джебе, — запротестував Джаред. — Рішення може бути тільки одне, і ви його знаєте.

— Невже одне, хлопче? Здається, їх тут вагон і ще маленький возик.

— Це тіло Мелані!

— І Ванди також.

Джаред ледь не поперхнувся і вдався до іншої тактики.

— Мел мов ув’язнена, і лишати її так — усе одно що вбити, Джебе.

Обличчя Іяна перекосилося від люті.

— А що буде з Вандою, Джареде? З усіма нами, якщо її не буде?

— Насправді тобі байдуже, що буде з іншими! Ти просто хочеш зберегти Ванду, пожертвувавши Мелані,— все інше тебе не хвилює.

— А ти хочеш отримати Мелані, пожертвувавши Вандою, — і все інше не хвилює тебе! Отож за таких умов вибір зводиться до того, що буде краще для всіх.

— Ні! Вибір зводиться до того, що хоче Мелані! Це її тіло!

Джаред і Іян майже підвелися — руки стиснуті в кулаки, обличчя перекошені від люті.

— Заспокойтеся, хлопці! Охолоньте, — наказав Джеб. — Ми на суді, тому давайте зберігати спокій. Не втрачайте самоконтролю! Ми повинні добре обміркувати всі позиції.

— Джебе… — почав був Джаред.

— Замовкни, — Джеб покусував нижню губу. — Гаразд, ось як я розумію ситуацію: Ванда має рацію…

Іян скочив на ноги.

— Стривай! Сядь. Дай мені закінчити.

На напруженій шиї Іяна виступили жили, але він усе-таки сів на місце.

— Ванда має рацію, — повторив Джеб. — Мелані повинна повернути тіло собі. Але… — додав він швидко, бачачи, що Іян знову напружився. — Але я не погоджуюся з рештою, Вандо. Ти нам дуже потрібна. На нас полює чимало шукачів, а ти можеш із ними навіть поговорити. Ніхто більше не може. Ти рятуєш життя. Я повинен думати про благо нашої громади.

— Значить, знайдемо для неї інше тіло, — процідив Джаред крізь зуби. — Це ж очевидно.

Зажурене обличчя Дока враз повеселіло. Джебові сиві брови поповзли вгору — ледь не до волосся. Очі Іяна широко розплющилися, а губи стиснулися в одну лінію. Він дивився на мене й міркував…

— Ні! Ні! — я різко похитала головою.

— Чому ні, Вандо? — запитав Джеб. — Як на мене, звучить непогано.

Я глибоко вдихнула та спробувала взяти себе в руки, щоб не здатися істеричкою.

— Джебе, вислухайте мене. Будь ласка, Джебе. Мені набридло бути паразитом. Невже ви не розумієте? Невже ви справді гадаєте, що я хочу потрапити в інше тіло і пережити все це ще раз, з самого початку? І вічно почуватися винною за те, що забираю чиєсь життя? А ви б хотіли, щоб вас постійно хтось ненавидів? Мене вже й душею не назвеш — надто сильно я полюбила вас, брутальних людей. Мені тут не місце, але усвідомлювати це — нестерпно.

Я знову глибоко вдихнула й заговорила крізь сльози, які котилися по обличчю:

— А що як усе зміниться? Що як ви вкрадете чиєсь життя, посадите мене в чиєсь тіло, і щось піде не так? Нове тіло нав’яже мені нове кохання або потягне мене назад до душ? Якщо ви більше не зможете мені довіряти? А що як я вас зраджу? Я не хочу вас кривдити!

Перша частина моєї промови була щирою, незаперечною правдою, тоді як друга — чистісінька облуда. Я сподівалася, що ніхто цього не розпізнає. Я почала схлипувати — нерозбірливі слова приховають мої почуття. Я б нізащо у світі не скривдила свою нову родину. Те, що сталося тут, залишиться зі мною назавжди, злившись з атомами мого малесенького тільця. Але можливо, якщо я дам людям привід боятися мене, вони таки пристануть на невідворотне…

І мій обман спрацював: Джаред і Джеб збентежено перезирнулися. Вони не подумали про це — не передбачили, що я можу становити для них небезпеку. Іян обняв мене, і я висушила сльози об його груди.

— Все гаразд, люба. Тобі не потрібно бути ніким іншим. Все залишиться, як є.

— Зажди, Вандо, — мовив Джеб, його спостережливі очі звузилися. — Хіба летіти на іншу планету — це вихід? Не ображайся, але ти все одно залишишся паразитом, люба.

Іян здригнувся, почувши образливе слово.

Я також здригнулася, тому що Джеб, як завжди, бачив мене наскрізь.

Усі завмерли, чекаючи на мою відповідь, — усі, окрім Дока, який знав правду. Але правди я не викажу.

— На інших планетах усе зовсім інакше, Джебе, — я говорила повільно, намагаючись уникати брехні.— Там ніхто не опирається: носії зовсім інші — не такі індивідуалісти, як люди, їхні емоції набагато слабші. Там зовсім немає відчуття, ніби ти крадеш чиєсь життя. Тут усе не так. Там мене ніхто не ненавидітиме. І я буду надто далеко, щоб нашкодити вам. Так ви будете в безпеці…

У кінці голос зрадив мене — я сама відчувала в ньому брехню, тож не доказала.

Джеб подивився на мене своїм прискіпливим поглядом — і я відвела очі.

Я намагалася не дивитися на Дока, але не втрималася: всього один коротенький погляд, щоб переконатися, що він усе зрозумів. Наші очі зустрілися, і з його жалісливого обличчя стало ясно, що він про все здогадався.

Я швидко опустила очі й перехопила погляд Джареда, спрямований на Дока. Невже він помітив?

— Так… Халепа, — зітхнув Джеб і замислився над непростою задачею.

— Джебе, — вигукнули Джаред з Іяном воднораз і замовкли, похмуро позираючи один на одного.

Все це — марне гаяння часу, а в мене залишилися лічені години. Всього кілька годин, тепер я вже певна.

— Джебе, — мовила я тихо. Всі подивилися на мене. — Ви не повинні приймати рішення зараз. Доку варто провідати Джоді, та й я також хочу її побачити. До того ж я цілий день нічого не їла. Чому б усе не обміркувати? Поговорімо про це вранці. У вас буде достатньо часу на роздуми.

Знову брехня. Помітили чи ні?

— Непогана ідея, Вандо. Гадаю, всім нам не завадить передишка. Йди поїж. А завтра на свіжу голову про все побалакаємо.

Я щосили намагалася не дивитися на Дока, навіть коли заговорила до нього.

— Я поїм, а тоді допоможу вам із Джоді, Доку. Скоро буду.

— Гаразд, — відповів Док приречено, навіть не намагаючись приховати хвилювання. Навіщо він так поводиться? Він людина, а люди-бо брехати добре навчені!

— Зголодніла? — пробурмотів Іян, і я мовчки кивнула.

Я оперлася на простягнуту руку і зіп’ялася на ноги. Іянові пальці міцно стиснули моє зап’ястя, і я зрозуміла, що тепер він ні на крок від мене не відійде. Байдуже. Він спить міцно, як Джеймі.

Ми вийшли з темної кімнати, і я спиною відчула на собі чийсь погляд.

Залишилося зробити кілька речей. Якщо бути точною, то три. Три останні незавершені справи.

Перш за все я поїла.

Негарно з мого боку залишати Мелані голодне тіло. Крім того, відтоді як я почала брати участь у вилазках, їжа стала набагато смачнішою. На обід чекали, а не терпляче його зносили.

Я відіслала Іяна по їжу, а сама сховалася посеред поля, де замість нещодавно зібраної кукурудзи підростала молода пшениця. Я сказала Іянові правду: я уникала Джеймі. Мені не хотілося його лякати. Хлопчику буде набагато важче прийняти рішення, на відміну від Іяна чи Джареда — кожен із них має чітку позицію. А Джеймі любить нас із Мелані обох, він між нами розриватиметься.

Іян не опирався. Ми їли мовчки, але весь час його рука міцно пригортала мене за талію.

По-друге, я провідала Сонні та Джоді.

На столі Дока замість трьох блискучих кріоконтейнерів я розгледіла тільки два — з душами цілителів. Док і Кайл схилилися над ліжком, де лежало нерухоме тіло Джоді. Я негайно підійшла до них, щоб поцікавитися, куди поділася Сонні, але зблизька помітила, що Кайл однією рукою притримує контейнер.

— Поводься з нею лагідно, — пробурмотіла я.

Док тримав зап’ястя Джоді, рахуючи про себе. Тільки-но він почув мій голос, його губи міцно стиснулися, й відлік почався заново.

— Так, Док мене попередив, — мовив Кайл, не зводячи з обличчя Джоді очей, під якими розпливалися фіолетові синці. Невже знову перелом носа? — Я обережний. Я просто… не хотів залишати її там саму. Вона була такою сумною і… милою.

— Впевнена, вона б оцінила, якби знала.

Він кивнув, досі дивлячись на Джоді.

— Може, мені варто щось робити? Якось допомагати?

— Говори до неї. Називай її на ім’я. Згадуй події, які вона має пам’ятати. Та хоча б Сонні. Носительці цілительки це допомогло.

— Тобто Менді,— виправив Док. — Вона каже, що це не її ім`я, але щось дуже схоже.

— Менді,— повторила я. Не те щоб мені аж так треба було його запам’ятовувати. — Де вона?

— З Труді — добре, що ти її покликала. З Труді вийшла чудова помічниця. Здається, вона вкладає Менді спати.

— Це добре. З Менді все буде гаразд.

— Сподіваюся, — Док усміхнувся, але з його обличчя не сходив похмурий вираз. — У мене до неї багато запитань.

Я подивилася на мініатюрну жінку — було досі важко повірити, що вона старша за мою носительку. Її обличчя здавалося розслабленим, а погляд — відсутнім. Це лякало — вона була такою жвавою, коли всередині сиділа Сонні. А що як Мел?..

«Я досі тут».

«Я знаю. З тобою все буде гаразд».

«Як із Лейсі».

Ми обоє здригнулися.

«Тільки не як із Лейсі».

Я легенько торкнулася плеча Джоді. Вона була багато в чому схожа на Лейсі: смуглява, з темними очима, тендітна. Вони могли би бути сестрами — от тільки миленьке виснажене личко Джоді ніколи не відштовхуватиме.

Кайл мовчав — тільки міцно тримав її за руку.

— Ось так, Кайле, — мовила я і знову погладила її по плечу. — Джоді? Джоді, ви чуєте мене? На вас чекає Кайл. Джоді? Він тут добряче всіх розсердив, коли поїхав по вас. В усіх просто руки сверблять його провчити! — я стримано усміхнулася до велетня, і кутики його вуст поповзли вгору, хоча він начебто не дивився на мене.

— Мабуть, тебе це не здивувало, — сказав Іян. — Ти ж звикла до його вибриків, правда, Джоді? Приємно знову тебе бачити, люба. А тобі, мабуть, не дуже. Напевно, думаєш: тільки позбулася цього бовдура, а він знову тут.

Поки Іян не заговорив, Кайл і не помітив присутності брата, який, щойно увійшовши до кімнати, вчепився в мене, мов лещатами.

— Ти ж пам’ятаєш Іяна. Ну звісно, що пам’ятаєш. Він завжди намагався дорівнятися до мене, і досі не покинув марних спроб… Гей, Іяне, — додав Кайл, не відриваючи погляду від Джоді.— Ти хочеш щось мені сказати?

— Не зовсім.

— Я чекаю на вибачення.

— Не дочекаєшся.

— Джоді, уявляєш, цей баран зацідив мені по писку. Без жодних підстав.

— Джоді, ти ж знаєш, що він заслужив.

Ох ці братні сварки — вони по-своєму приємні. В присутності Джоді брати стримувалися, намагалися не перегинати палицю. Заради цього я б точно отямилася. На місці Джоді я б уже сміялася.

— Так тримати, Кайле, — пробурмотіла я. — Ти все робиш правильно. Вона обов’язково прокинеться.

Шкода, що я не зустрінуся з нею, не побачу, яка вона насправді. Поки що Джоді у мене асоціювалася з Сонні.

Цікаво, як усі почуватимуться, коли вперше зустрінуть Мелані? Чи відчують відмінність? Чи помітять моє зникнення — чи Мелані продовжить грати мою роль?

Може, вона здаватиметься їм зовсім не схожою на мене. І їм знову доведеться звикати до неї, до неї нової. Я уявила її, тобто себе, в оточенні дружньо налаштованих облич. Уявила нас із Фрідомом на руках, уявила, як люди, які завжди ставилися до мене з недовірою, приязно усміхаються.

Чому в мене на очах набрякли сльози? Невже я така дріб’язкова?

«Ні,— запевнила Мелані.— До того ж вони сумуватимуть за тобою — звісно, що сумуватимуть. Хороші люди відчуватимуть, що вони втратили».

Здається, вона таки змирилася з моїм рішенням.

«Не змирилася, — не погодилася Мелані.— Просто я не знаю, як тебе зупинити. І я відчуваю, як близько кінець. Мене це лякає. Ну хіба не смішно? Я до смерті перестрашена».

«Я почуваюся точно так само».

— Вандо? — озвався до мене Кайл.

— Так?

— Вибач.

— Гм… За що?

— За те, що намагався тебе вбити, — сказав він без жодних емоцій. — Я помилявся.

Іян поперхнувся.

— Доку, будь ласка, скажіть, що у вас є диктофон.

— Вибач, Іяне. Немає.

— Цю мить треба зберегти для нащадків, — похитав Іян головою. — Ото я вже не думав, що доживу до того дня, коли Кайл О’Шей визнає, що він помилявся. Давай, Джоді. Від такого шоку ти маєш прокинутися.

— Джоді, люба, ну хіба ти не хочеш вступитися за мене? Скажи Іянові, що раніше я ніколи не помилявся, — жартував Кайл.

Було приємно. Приємно усвідомлювати, що я таки встигла заслужити визнання Кайла. Такого я навіть не очікувала.

Більше тут робити нема чого. Не було сенсу відтягувати неминуче. Отямиться Джоді чи ні — я вже не зійду з обраного шляху.

Тож я взялася до третьої й останньої справи: збрехала.

Я відійшла від ліжка, глибоко вдихнула й потягнулася.

— Іяне, я так утомилася, — мовила я.

Чи справді я брехала? Звучало досить правдиво. Це був довгий-довгий день — мій останній день у печерах. Тільки зараз я усвідомила, що не спала всю ніч, власне, не спала з часу нашої останньої вилазки; я була таки виснажена.

Іян кивнув.

— Б’юсь об заклад, що так воно і є. Ти ж цілу ніч просиділа з ціли… з Менді.

— Ага… — позіхнула я.

— На добраніч, Доку, — мовив Іян і підштовхнув мене до виходу. — Щасти, Кайле. Ми повернемося вранці.

— На добраніч, Кайле, — пробурмотіла я. — Доку, до зустрічі.

Док похмуро подивився на мене, але Іян уже повернувся спиною, Кайлову ж увагу поглинула Джоді. Тому я у відповідь спрямувала на Дока твердий погляд.

Іян мовчки вів мене темним тунелем. Я була рада, що він не в гуморі для балачок. Я би просто не змогла зосередитися. В животі крутило й стискалося.

Я все зробила, всі справи завершила. Залишається зачекати, поки Іян засне. Якщо він такий утомлений, як і я, то це станеться швидко. Серце шалено калатало, ніби кулак бив зсередини по ребрах.

Більше жодних затримок. Все має відбутися сьогодні, і Мелані це усвідомлювала також. Те, що сталося нещодавно з Іяном, ще раз це підтверджувало. Що довше я залишатимуся, то більше сліз, сварок і бійок спричинятиму. Рано чи пізно хтось усе розбрвкає, і Джеймі дізнається правду. Нехай йому Мелані все пояснить уже потому, як невідворотне звершиться. Так буде краще.

«Дуже тобі дякую», — подумала Мелані; слова зірвалися самі собою, й іронія губилася в морі страху.

«Вибач. Ти ж не проти?»

«А хіба я можу бути проти? — зітхнула вона. — Я зроблю все, що ти мене попросиш, Вандо».

«Подбай про них заради мене».

«Я б і без тебе це зробила».

«Про Іяна також».

«Якщо він мені дозволить. У мене передчуття, що він навряд чи мене полюбить».

«Навіть якщо він тобі не дозволятиме».

«Я зроблю для нього все, що зможу, Вандо. Обіцяю».

Іян зупинився в коридорі біля червоно-сірих дверей, що вели в його кімнату. Він звів брови, і я кивнула. Нехай думає, що я досі ховаюся від Джеймі. Це, до речі, правда.

Іян відсунув червоні дверцята, і я попростувала до матраца, який лежав праворуч. Скрутилася калачиком і притиснула тремтячі руки до оскаженілого серця, ховаючись за власними колінами.

Іян умостився біля мене, притиснув до грудей. Нічого страшного: я знала, тільки-но він засне, одразу розкидає ноги-руки по всьому матрацу, — от тільки б він не помітив, як я тремчу.

— Все буде гаразд, Вандо. Я знаю, що ми знайдемо вихід.

— Я по-справжньому кохаю тебе, Іяне, — тільки так я можу з ним попрощатися. Тільки так він це прийме. Знаю, згодом він це згадає і все зрозуміє.— Всією душею я кохаю тебе.

— І я по-справжньому кохаю тебе, моя Вандрівнице.

Він тицьнувся носом мені в обличчя, знайшов мої губи й поцілував, повільно й ніжно; в темних надрах землі розбурхалася розпечена магма — і я помалу припинила тремтіти.

— Спи, Вандо. Все зачекає до завтра. А на сьогодні досить.

Я кивнула, притулилася до його обличчя й зітхнула.

Іян також утомився. Мені не довелося чекати довго. Я роздивлялася стелю — в тріщинах мерехтіли зірки. Ось їх уже три, а щойно було тільки дві. Я спостерігала за їхнім миготінням у чорному просторі. Вони не озивалися до мене. У мене не було жодного бажання приєднуватися до них.

Аж тут руки Іяна відпустили мене. Він перевернувся на спину, щось бурмочучи уві сні. Я не наважилася чекати довше — занадто кортіло залишитися, заснути поряд з Іяном, викрасти ще один день.

Я обережно поворухнулася, але Іян і не думав просинатися. Він дихав рівно й глибоко. Не розклепить повік до ранку.

Я легенько торкнулася вустами його чола, підвелася й вислизнула за двері.

Було ще не дуже пізно, і печери ще не спорожніли. Довкола стрибали голоси — дивні відлуння невідомо з якого напрямку. Але аж до великої печери я нікого не зустріла. Джефрі, Гіт і Лілі поверталися з кухні. Я не підводила очей, хоча й дуже зраділа зустрічі з Лілі. Тільки крадькома зиркнула в її бік і зауважила, що вона нарешті випросталася, розвела плечі. Лілі сильна. Як і Мелані. Вона також упорається.

Я поквапилася до південного коридору й, опинившись у його чорноті, зітхнула полегшено. Полегшено і нажахано. Тепер уже точно кінець.

«Мені так лячно», — схлипнула я.

Та ще не встигла Мел відповісти, як у темряві на моє плече впала чиясь важка рука.

— Кудись зібралася?

Розділ 58

Кінець

Я була така напружена, що аж скрикнула від страху, але страх мій був такий великий, що з грудей вихопився тільки задиханий писк.

— Вибач! — Джаред заспокійливо пригорнув мене за плечі.— Вибач, я не хотів тебе налякати.

— Що ти тут робиш? — з притиском запитала я, досі не в змозі відсапатися.

— Стежу за тобою. Всю ніч стежив.

— Що ж, уже можеш припиняти.

У темряві здалося, що він вагається, але рука його не рухалася. Я хотіла струсити її, але Джаред схопив мене за зап’ястя. Схопив міцно — нелегко буде вивільнитися.

— До Дока зібралася? — запитав він, і питання прозвучало майже ствердно. Було очевидно, що мова йде не про дружній візит.

— Звісно, — прошипіла я, сподіваючись, що Джаред не розчує паніки у моєму голосі.— А що мені ще залишається робити після сьогоднішнього суду? Краще все одно не буде. І тут не Джебові вирішувати.

— Знаю. Я на твоєму боці.

Я розізлилася, бо ці слова досі мали силу завдати мені болю, навернути на очі пекучі сльози. Я чіплялася за думку про Іяна — він мій якір, як Кайл для Сонні, але це непросто, коли Джаредова рука торкається мене, коли його запах лоскоче мої ніздрі. Все одно, що намагатися розпізнати голос однієї скрипки в цілому оркестрі, коли гримлять ударні…

— Тоді відпусти мене, Джареде. Йди собі. Я хочу побути сама, — слова вихопилися люто й грубо. Було зразу зрозуміло, що я не брешу.

— Я піду з тобою.

— Скоро ти отримаєш свою Мелані назад, — огризнулась я. — Я прошу всього кілька хвилин, Джареде. Тобі шкода?

Запала мовчанка; Джаред не послабив обіймів.

— Вандо, я піду, щоб бути з тобою.

З очей бризнули сльози. Яке щастя, що тут темно.

— Зовні, але не всередині,— прошепотіла я. — Тому не треба.

Звісно, Джареда не можна пускати в лікарню. Я можу довіряти тільки Доку. Тільки він дав мені слово, що я не покину цієї планети. Я не збираюся ставати дельфіном чи квіткою і до скону горювати й оплакувати втрачених коханих: коли я знову розплющу очі (якщо у нового носія вони взагалі будуть), всі вже будуть мертві. Це моя планета, і ніхто не змусить мене її покинути. Я залишуся в землі, у глибокій печері поряд із друзями. Людська могила для людини, якою я стала.

— Але, Вандо, я… Мені так багато треба тобі сказати!

— Джареде, мені не потрібна твоя вдячність. Повір.

— А що тобі потрібне? — прошепотів він, голос його напружився й обірвався. — Я все для тебе зроблю.

— Подбай про моїх. Не дозволь їх убивати.

— Ну звісно, я не дозволю, — випалив він. — Я маю на увазі тебе. Що я можу зробити для тебе?

— Джареде, я нічого не заберу з собою.

— Навіть спогадів, Вандо? Чого ти хочеш?

Я витерла сльози, але вони потекли знову. Ні, я не можу взяти з собою навіть спогади.

— Що я можу зробити для тебе, Вандо? — наполягав Джаред.

Я глибоко вдихнула й мовила, силкуючись стримати дрож у голосі:

— Збреши мені, Джареде. Скажи: ти хочеш, щоб я зосталася.

Цього разу він не вагався. У темряві його руки обхопили мене й міцно притиснули до грудей. Губи торкнулися мого чола, і я відчула його дихання на волоссі.

Мелані затамувала подих. Вона зачаїлася в куточку нашої свідомості, даруючи мені свободу останніх хвилин. Можливо, вона боялася слухати його брехню. Не хотіла про це згадувати, коли мене не стане.

— Залитися, Вандо. З нами. Зі мною. Я не хочу, щоб ти йшла. Будь ласка. Я не можу уявити свого життя без тебе. Я не знаю, як… як жити… як… — голос його тремтів.

Він брехав бездоганно і мав бути на сто відсотків упевнений у мені, якщо наважився на такі слова.

На якусь мить я розслабилася в його обіймах, але плин часу підхоплював мене і тягнув геть. Час минав. Час минув.

— Дякую, — прошепотіла я і спробувала вивільнитися.

Але Джаредові дужі руки не відпустили мене.

— Я ще не закінчив.

Наші обличчя розділяло всього кілька дюймів. Джаред присунувся ближче, і я, знаючи, що скоро зроблю останній подих на планеті Земля, не встояла й потягнулася до нього. Бензин і вогонь — ми знову вибухнули.

І все-таки щось змінилося. Я це відчувала. Джаред старався для мене. Саме моє ім’я він видихав, пригортаючи наше з Мелані тіло. Так, я відчула відмінність. На якусь мить залишилися тільки ми вдвох — Вандрівниця і Джаред; ми палали.

Ще ніхто не дарував мені такого солодкого обману, як Джаред у мої останні хвилини, і за це я була йому безмежно вдячна. Я не зможу забрати з собою спогади про цей поцілунок, бо нікуди не відлітаю. Проте здатна повірити в обман. Здатна повірити: Джаред так сумуватиме за мною, що це затьмарить радість від повернення Мелані. Так не можна, але мені від цього було навіть приємно.

Та було важко ігнорувати час — цей зворотний відлік секунд. Навіть поглинута полум’ям, я відчувала, як секунди затягують мене в чорну діру.

Зусиллям волі я відірвала свої губи від Джаредових. Ми стояли в темряві, відчуваючи на обличчях подих одне одного.

— Дякую, — мовила я знову.

— Зажди…

— Не можу. Не можу… більше терпіти. Добре?

— Добре, — прошепотів він.

— Мені треба ще дещо зробити. Залиш мене саму, будь ласка.

— Якщо… якщо ти справді хочеш саме цього… — він невпевнено замовк.

— Це те, що мені потрібно, Джареде.

— Тоді я залишуся тут, — прохрипів він.

— Коли все скінчиться, Док прийде по тебе.

Джаредові руки досі міцно стискали мене.

— Іян уб’є мене, коли дізнається… Може, добре зробить. А Джеймі! Він ніколи нам не пробачить.

— Я не можу думати про них зараз. Будь ласка, відпусти мене.

Повільно, неохоче Джаред послабив обійми — я майже фізично відчувала його небажання, і замість холоду в грудях розлилося тепло.

— Я люблю тебе, Вандо.

— Дякую, Джареде, — зітхнула я. — Ти ж знаєш, як сильно я люблю тебе — всім серцем.

Серце і душа. В моєму разі — це не одне й те саме. Ми надто довго розривалися навпіл. Настав час повернути собі цілісність. Навіть якщо це означає, що мені в нашому тілі більше не буде місця.

Секунди спливали, наближаючи розв’язку. Джаред відпустив мене — стало холодно. Я віддалялася від Джареда, і з кожним кроком ставало дедалі холодніше.

Це моя уява розігралася — надворі літо. Для мене тут завжди буде літо.

— Джареде, а що ви робите, коли падає дощ? — прошепотіла я. — Де сплять люди?

Він відповів не одразу, і в голосі його забриніли сльози.

— Ми… — ковтнув він. — Ми всі переселяємось у гральну кімнату. Всі сплять разом просто на долівці.

Я кивнула сама до себе. Коли стільки різних несумісних характерів опиняються під одним дахом, люди почуваються ніяково? Чи їм весело? Бодай якась переміна — щось на зразок вечірки в піжамах?

— А що? — прошепотів він.

— Я просто намагалася… уявити. Який це має вигляд… — Життя й любов продовжаться, нехай і без мене, байдуже — на саму тільки думку на душі стало радісно. — Прощавай, Джареде. Мелані каже — до зустрічі.

«Брехуха».

— Зажди… Вандо…

Я поквапилася тунелем, боячись, що його солодка брехня таки переконає мене лишитися. Позаду було тихо.

Страждання Джареда не завдавали мені таких мук, як біль Іяна. Для Джареда все скоро скінчиться. Всього за кілька хвилин. Щасливий кінець.

Південний тунель видався мені зовсім коротким — усього кілька кроків завдовжки. Попереду ясніла яскрава лампа. Я зрозуміла: Док чекає на мене.

Я розпростала плечі й увійшла до печери, яка завжди мене так лякала. Док уже приготувався. В темному кутку два ліжка були зсунуті докупи. Там хропів Кайл, однією рукою обнявши нерухоме тіло Джоді, а другою досі заколисуючи кріоконтейнер із Сонні. Мило. Їй би сподобалося. Шкода, що я не зможу їй розповісти.

— Добридень, Доку, — прошепотіла я.

Док відірвав погляд від столу, на якому розкладав інструменти. По щоках його котилися сльози.

Раптом я відчула прилив відваги — серце забилося рівно і впевнено, дихання вирівнялося. Найважче вже позаду.

Я проходила через це й раніше. Чимало разів. Просто заплющувала очі та зникала. Так, раніше я знала, що розплющу нові очі, і все-таки… Це мені знайомо. Нема чого боятися.

Я підійшла до ліжка й застрибнула на нього. Впевнено потягнулася по «Знеболювальне» і відкрутила кришечку. Поклала маленький квадратик на язик і дозволила йому розтанути.

Нічого не змінилося. Болю й так не було. Принаймні фізичного.

— Доку, скажіть мені дещо… Як вас звати насправді?

Перш ніж усе буде позаду, мені хочеться почути відповіді на всі запитання.

Док шморгнув носом і витер сльози попід очима зворотним боком долоні.

— Юстас… Родинна традиція. Бачиш, які жорстокі були мої батьки.

Я розсміялася, а тоді зітхнула.

— Джаред чекає біля великої печери. Я пообіцяла, що ви гукнете його, коли все закінчиться. Просто заждіть, поки… поки я… перестану рухатися, гаразд? Тоді вже буде запізно — він не зможе змінити мого рішення.

— Я не хочу цього робити, Вандо.

— Знаю, Доку. І вдячна вам за це. Але ви дали слово.

— Будь ласка?

— Ні. Ви дали мені слово. Я виконала свою частину угоди, чи не так?

— Так.

— Тоді виконайте свою. Дозвольте мені залишитися з Волтом і Везом.

Докове худе обличчя кривилося — він намагався стримати схлип.

— Ти відчуватимеш… біль?

— Ні, Доку, — збрехала я. — Я не відчуватиму нічого.

Я зачекала, поки мене огорне ейфорія, поки від «Знеболювального» все навколо засвітиться, як минулого разу. Проте я досі не відчувала жодної відмінності.

Може, справа не в «Знеболювальному», а в тому, що я почувалася коханою? Я знову зітхнула.

Лягла на ліжко долілиць і повернула обличчя до Дока.

— Наркоз, Доку.

Пляшечка відкрилася. Я чула, як Док хляпнув трохи рідини на тканину.

— Ти — найблагородніша, найчистіша істота, яку я в житті зустрічав. Без тебе всесвіт стане темнішим, — прошепотів він.

Це була його промова над моєю могилою, епітафія на моєму надгробку, і мені було приємно її почути.

«Дякую тобі, Вандо. Моя сестро. Я ніколи тебе не забуду».

«Будь щаслива, Мел. Насолоджуйся. Цінуй світ заради мене».

«Неодмінно», — пообіцяла вона.

«Прощавай», — подумали ми водночас.

Док обережно притис тканину до мого обличчя. Я глибоко вдихнула, ігноруючи важкий неприємний запах. Вдихнула ще раз — і наді мною знову загорілися три зірки. Однак вони не кликали мене — вони мене відпускали в чорний усесвіт, яким я провандрувала вже стільки життів. Я занурилась у темряву, яка зрештою почала світлішати. Ніякої чорноти — блакить. Тепла, тріпотлива, ясна блакить… Без жодного страху я попливла вперед.

Розділ 59

Спогади

Початок буде як кінець. Мене попереджали.

Але цього разу кінець виявився навіть дивнішим, ніж зазвичай. Неймовірнішим за всі дев’ять кінців, які я пам’ятала. Неймовірнішим за стрибок у шахту ліфта. Я ж гадала, що більше не буде ні спогадів, ні думок. Що за дивний кінець?

Захід сонця — все забарвлено різними відтінками рожевого, і це нагадує мені про мою подругу… як би її звали тут? Щось пов’язане з… брижами? Брижі, брижі кругом. Вона була чарівною квіткою. Тут квіти такі в’ялі та нудні! Однак вони чудово пахнуть. Запахи — ось що тут найприємніше.

Позаду почулися кроки. Знову Прядильниця Хмаринок? Мені не потрібна куртка. Тут тепло — нарешті! — і я хочу відчувати на шкірі подих вітру. Не дивитимусь на неї. Може, вона вирішить, що я не чую, і піде додому. Вона так клопочеться про мене, але я вже майже доросла. Вона не може вічно зі мною панькатися.

— Вибачте? — мовить незнайомий голос.

Я обертаюся поглянути, але не впізнаю обличчя. Дівчина симпатична.

Обличчя зі спогадів повертає мене до реальності. Це ж моє обличчя! Але ж я цього не пам’ятала…

— Привіт, — кажу я.

— Добридень. Мене звати Мелані,— усміхається вона. — Я в місті новенька… Здається, я заблукала.

— О! А куди вам треба? Я вас підвезу. Наша машина он там…

— Ні, мені недалеко. Я хотіла погуляти, а тепер не можу знайти дорогу назад, на Бекер-стріт.

Нова сусідка — це приємно. Люблю нових друзів.

— Це зовсім близько, — кажу я. — За два квартали звідси, але можна зрізати ріг — ось тут пройти по алеї. Вийдете просто куди треба.

— Проведете? Вибачте, я не знаю вашого імені…

— Ну звісно! Йдіть за мною. Мене звати Пелюстки До Місяця, але рідні звуть мене просто Пел. Звідки ви, Мелані?

Вона сміється:

— Ви маєте на увазі — я з Сан-Дієго чи зі Світу Співочих Кажанів?

— І те, і те, — також сміюсь я. Мені подобається її усмішка. — На нашій вулиці живуть два кажани. Он у тому жовтому будиночку — де сосни.

— Треба буде з ними привітатися, — бурмоче вона, але її голос міняється — напружується. Вона переводить погляд на темний провулок, так ніби когось виглядає.

Там хтось є. Двоє людей — чоловік і хлопчик. Хлопчик перебирає пальцями довге чорне волосся — нервує. Можливо, він хвилюється, бо також загубився. Його красиві очі широко розплющені. Чоловік стоїть нерухомо.

Джеймі. Джаред. Моє серце гуркотить у грудях, але якось дивно, неправильно. Надто тихо і… тріпотливо.

— Пел, це мої друзі,— повідомляє Мелані.

— О! Доброго дня! — я простягаю руку чоловікові: він стоїть ближче.

Він стискає мою долоню — дуже міцно.

Притягує до себе — впритул. Не розумію. Щось не так. Мені це не подобається.

Моє серце починає калатати — мені страшно. Мені ще ніколи не було так страшно. Нічого не розумію.

Його рука торкається мого обличчя, і я хапаю ротом повітря. Вдихаю туман, що йде з його руки, — сріблясту хмаринку зі смаком полуниці.

— Що?.. — хочу я запитати, але більше нікого не бачу. Взагалі нічого не бачу.

Нічого немає.

— Вандо? Ти чуєш мене, Вандо? — запитав знайомий голос.

Це не моє ім’я… чи моє? Мої вуха не відреагували на нього, але щось відгукнулося в самому нутрі. Хіба я не Пелюстки До Місяця? Не Пел? Хіба ні? Але ім’я Пел також здається чужим. Серце забилося швидше — відлуння страху з моїх спогадів. В уяві постав образ жінки з рудим волоссям, в яке вплелися сиві пасма, і з добрими зеленими очима. Вона моя мати? Але ж вона… не моя мати, правда?

Тихий голос відлунням рознісся довкола.

— Вандо! Повертайся. Ми тебе не відпустимо.

Голос був немов знайомий, але водночас ні. Так ніби говорила… я сама?

А де Пелюстки До Місяця? Я не можу її знайти. Тільки тисячі порожніх спогадів. Будиночок, повний світлин, але без пожильців.

— Дай їй «Бадьорість», — мовив якийсь голос. Я його не впізнала.

Мого обличчя торкнулося щось легеньке, немов туман. Знайомий запах. Грейпфрут.

Я глибоко вдихнула, і свідомість прояснилася.

Я відчувала, що лежу… і це було дивно. Мене стало якось… мало. Я немов зсохлася.

Руки здавалися теплішими — хтось їх тримав. Великі долоні, в яких мої просто тонули.

Пахло дивно — затхлістю і трішки цвіллю. Запах видався мені знайомим, хоча я була впевнена, що ніколи не відчувала його раніше.

Я нічого не бачила, окрім темно-червоного кольору — внутрішнього боку повік. Мені захотілося розплющити очі, і я почала шукати правильні м’язи, щоб це зробити.

— Вандрівнице? Люба, ми всі чекаємо на тебе. Розплющ очі.

Я добре знала цей голос, цей теплий подих над вухом. Незрозуміле відчуття оповило все моє тіло. Незнайоме відчуття. Мені перехопило дух, пальці затремтіли.

Я хотіла побачити обличчя того, хто говорив.

Свідомість забарвилася — це колір, що покликав мене з небуття, — ясна діамантова блакить. Цілий усесвіт враз став яскраво-блакитним…

Нарешті я згадала своє ім’я. Так, усе правильно — я Вандрівниця. Або Ванда. Тепер я згадала.

Легенький доторк до обличчя: тепло на вустах, на повіках. А, ось де вони! Тепер можна їх розплющити.

— Вона прокидається! — скрикнув хтось схвильовано.

Джеймі. Джеймі тут. Серце знову затріпотіло.

Деякий час очі звикали. З кольором теж щось було не так — надто блідий, надто вицвілий. А я хотіла яскраво-синього.

Чиясь рука діткнулася до мого обличчя.

— Вандрівнице?

Я обернулася на голос. Голова і шия рухалися якось незвично — щось не так, але водночас відчуття знайоме, ніби все так і має бути.

Очі нарешті віднайшли синь, яку я так шукала: сапфір, сніг, полуніч…

— Іяне? Іяне, де я? — власний голос налякав мене. Такий високий і тремтливий! Знайомий, але не мій. — Хто я?

— Ти — це ти, — відповів Іян. — І ти вдома.

Я вивільнила одну руку і хотіла торкнутися свого обличчя, але побачила, як до мене тягнеться чиясь долоня, і завмерла.

Долоня також застигла на півдорозі.

Я спробувала знову ворухнути рукою, захиститися, і долоня наді мною також відмерла. Я затремтіла — рука також.

О!

Я стиснула й розтиснула пальці, уважно придивилася.

Невже це моя рука? Ця крихітна ручка? Ця дитяча долонька, якщо не зважати на біло-рожеві нігті, ідеально доглянуті. Гладенька шкіра з дивним сріблястим відливом і недоречними золотими веснянками.

Дивне поєднання срібного й золотого викликало якийсь спогад — обличчя в дзеркалі.

Цей спогад збив мене з пантелику, бо я не звикла до цивілізації, але водночас не могла уявити свого життя без неї. Симпатичний туалетний столик, заставлений усілякими милими дрібничками. Безліч кришталевих флаконів із запахами, які я любила… — я любила? чи вона любила? — так сильно. Орхідея у вазоні. Набір срібних гребінців.

Велике кругле дзеркало у металевій рамі з кованими трояндами. Обличчя у дзеркалі кругле — не овальне. Делікатне. Шкіра срібляста, немов місячне сяйво, на носі розсипана жменька веснянок. Величезні сірі очі обрамлені пухнастими віями — на світлому тлі важко помітити сріблясту душу. Блідо-рожеві губи пухкенькі, ротик круглий, як у дитини. Малесенькі рівні білі зубки. Ямочка на підборідді. І повсюди, повсюди кучерики золотого волосся, яке пушиться і спадає вниз по спині, не вміщаючись у дзеркало.

Моє обличчя чи її?

Це обличчя ідеально пасувало нічній квітці. Точний переклад з мови квітів на людську.

— Де вона? — мовив тоненький голосок. — Де Пел?

Її відсутність налякала мене. Я ніколи не зустрічала беззахиснішого створіння, ніж ця дитина з місячним обличчям і золотим, як сонячне проміння, волоссям.

— Вона тут, — запевнив мене Док. — У контейнері, готова до подорожі. Ми сподівалися, що ти підкажеш нам, куди її краще послати.

Я обернулася на голос. Коли я побачила Дока у сонячному світлі, з контейнером у руках, мене захлиснули спогади з попереднього життя.

— Доку! — вигукнула я тонким голоском. — Доку, ви ж обіцяли! Ви присягнули, Юстасе. Чому? Чому ви порушили слово?

Відчай і біль — просто тьмяний спогад. Це тіло ще ніколи не відчувало таких мук. Йому кортіло втекти від пронизливого болю.

— Навіть найчесніша людина іноді відступається під примусом, Вандо.

— Під «примусом», — пирхнув іще один страшенно знайомий голос.

— Джареде, ніж біля горла — це примус.

— Ти ж знаєш, я би ніколи ним не скористався.

— Не знаю… Ти грав напрочуд переконливо.

— Ніж? — моє тіло затремтіло.

— Ш-ш-ш, усе гаразд, — пробурмотів Іян. Його подих здув кілька волосинок мені на обличчя, і я відкинула їх назад — звичним рухом. — Невже ти справді гадала, що можеш ось так просто нас покинути? Вандо! — він зітхнув, але це було радісне зітхання.

Іян був щасливий. Від цього мені також стало легше та спокійніше на душі.

— Я ж казала, що не хочу бути паразитом, — прошепотіла я.

— Ану дайте дорогу, — сказав мій колишній голос. Я побачила власне обличчя — сильне, засмагле, з прямими лініями брів над горіховими очима-мигдалинами, чітко окреслені високі вилиці… Я побачила все це чужими очима — не як звичне віддзеркалення. — Послухай, Вандо. Я точно знаю, ким ти не хотіла бути. Але ми, люди, егоїстичні й не завжди чинимо правильно. Ми не відпустимо тебе. Змирися.

Те, як вона говорила, її інтонація і тембр повернули мені спогади про наші з нею мовчазні розмови. Голос у моїй голові, моя сестра.

— Мел? Мел, з тобою все гаразд!

Вона усміхнулася, а тоді нахилилася і поплескала мене по плечу. Її тіло здалося мені більшим, ніж я пам’ятала.

— Ну звісно. Хіба ми не цього хотіли? І з тобою також усе буде гаразд. Ми підійшли до справи тямковито. Не хапали перше-ліпше тіло, яке потрапить нам на очі.

— Дайте! Дайте я їй усе розповім! — протиснувся вперед Джеймі. Навколо ліжка зібралося чимало люду, і воно захиталося.

Я стиснула руку Джеймі. Мої пальці такі слабкі! Чи відчув він потиск?

— Джеймі!

— Привіт, Вандо! Круто, правда? Тепер ти менша за мене! — на його обличчі розцвіла переможна посмішка.

— Але все одно старша. Мені майже… — я не договорила, змінивши кінцівку речення. — У мене за два тижні день народження.

Може, я дезорієнтована і збентежена, але не дурна. Досвіду Мелані я не змарнувала. Іян не поступався шляхетністю Джаредові, а мені зовсім не хотілося мучитись, як мучилася Мелані.

Тож я збрехала, накинувши собі зайвий рік.

— Мені виповниться вісімнадцять.

Краєм ока я помітила, як Мелані й Іян завмерли від несподіванки. Це тіло здавалося набагато молодшим за свої справжні роки, а було йому майже сімнадцять.

Ця маленька хитрість, цей безневинний обман означав, що я заявляю права на свого мужчину, що я залишаюся. До горла підкотив дивний клубок.

Джеймі легенько поплескав мене по обличчю, щоб привернути до себе увагу. На моїй щоці його долоня здавалася велетенською.

— Мені дозволили взяти участь у вилазці.

— Знаю, — пробурмотіла я. — Я пам’ятаю… Пел бачила тебе.

Я спопелила Мел поглядом, а вона тільки знизала плечима.

— Ми намагалися не налякати її,— сказав Джеймі.— Вона така… така тендітна. І симпатична. Ми вибрали її разом, але останнє слово було за мною! Розумієш, Мел сказала, що нам треба обрати когось молодого — що довше душа перебуває в тілі, то краще, чи щось таке. Але не надто юного, бо вона знала, що ти не захочеш прокинутися дитиною. Джаредові сподобалося обличчя Пел, він сказав, що такому обличчю одразу віриш. Ти не викликаєш жодних підозр — навпаки. Джаред сказав, що будь-хто, побачивши тебе, одразу схоче захистити, правда, Джареде? Але останнє слово було за мною, а я шукав когось, хто був би схожий на тебе. І мені здалося, що саме Пел на тебе схожа. Адже вона здається янголом, яким ти і є. А ще ти дуже гарненька. Я знав, що ти будеш гарненькою, — Джеймі усміхнувся на всі тридцять два зуби. — Іян із нами не ходив. Він сидів тут із тобою — сказав, що йому байдуже, який ти матимеш вигляд. Він не підпускав нікого до твого кріоконтейнера, навіть мене і Мел. Але цього разу Док дозволив мені спостерігати за операцією. Це так круто, Вандо. І чому ти раніше не дозволяла мені дивитися? Але допомагати мені заборонили. Іян нікому не давав торкатися тебе.

Іян стиснув мою руку і, нахилившись, крізь усе моє пишне волосся прошепотів мені на вухо тихо-тихо, щоб не почув ніхто, крім мене:

— Я тримав тебе в руці, Вандрівнице. Ти прегарна.

Мені на очі набігли сльози, і я схлипнула.

— Тобі подобається, правда? — запитав Джеймі стурбовано. — Ти не гніваєшся? Там нікого немає, окрім тебе, еге ж?

— Ні, я зовсім не гніваюсь, — прошепотіла я. — Тут справді нікого немає, не можу нікого знайти. Тільки спогади Пел. Пел була тут від… Навіть не можу згадати відколи. Не пам’ятаю іншого імені.

— Ти не паразит, — мовила Мелані впевнено і провела рукою по моєму волоссю. — Це тіло не належало Пел, але ніхто інший на нього не претендує. Ми чекали, Вандо, щоб у цьому переконатися. Намагалися привести людину до тями — довго, майже як і з Джоді.

— Джоді? Що сталося з Джоді? — цвірінькнула я — від хвилювання мій голос став високим, як у пташки. Я спробувала сісти, й Іян підняв мене — довелося докласти зусилля, бо в моєму мініатюрному тілі зовсім не було сил, — і всадовив, підтримуючи рукою. Тепер я бачила всіх.

Док більше не плакав. З-за його плеча визирав Джеб, на його обличчі читалося вдоволення і цікавість. Поруч стояла жінка, яку я впізнала не одразу, — з нашої останньої зустрічі її обличчя ожило, стало жвавішим, — Менді, колишня цілителька. Неподалік стояв Джеймі, на його вустах грала усмішка, біля нього Мелані, Джаред обнімав її за талію. Тепер, коли вони знову разом, я знала, що він ніколи й нікуди її не відпустить. Це завдало мені болю — гострого, нестерпного. Моє нове ніжне серце здригнулося. Його ще ніколи не розбивали, і цей спогад був для нього незрозумілим.

Шкода, але доводиться визнати, що я досі люблю Джареда і не позбулася ревнощів до тіла, яке він так кохає. Мій погляд знову впав на Мелані. Я побачила опущені кутики рота, який колись був моїм, і усвідомила, що вона про все здогадалася.

Поки Док, повагавшись, відповідав на моє запитання, я квапливо перевела погляд на інші обличчя, які обступили моє ліжко: Труді і Джефрі, Гіт, Пейдж та Енді. Брандт і навіть…

— Джоді не реагувала. Ми чекали і чекали — скільки могли.

Значить, Джоді немає? — подумала я, а моє недосвідчене серце краялося. Бідненьке, важко йому прокидатися до нового життя.

Гайді та Лілі. Лілі усміхнулася болісною, але щирю усмішкою.

— Ми її поїли, але годувати не могли. Боялися, що без руху і м’язи, і мозок атрофуються…

Моє нове серце ще дужче краялося через жінку — незнайому жінку, — а очі й далі ковзати по кімнаті, поки не застигли.

Джоді, тримаючись за Кайла, не відводила від мене погляду.

Вона невпевнено усміхнулася, і раптом я її впізнала.

— Сонні!

— Я залишилася, — мовила вона майже самовдоволено, — як і ти… — Сонні глянула на обличчя Кайла — воно було набагато суворіше, ніж зазвичай, — і раптом спохмурніла. — Але я не покинула спроб. Досі її шукаю. І шукатиму.

— Коли виявилося, що Джоді навряд чи вдасться повернути до життя, Кайл наполіг, щоб ми повернули Сонні,— провадив Док спокійно.

Вражена, я деякий час дивилася на Кайла і Сонні, а тоді продовжила роздивлятися присутніх.

Іян поглядав на мене зі змішаним виразом радості й тривоги. Його обличчя здавалося більшим, а він сам — іще вищим, ніж раніше. Однак його очі досі були блакитні, якими я їх пам’ятала. Це мій якір, що тримає мене на планеті Земля.

— Тобі там добре? — запитав він.

— Я… я не знаю, — визнала я. — Якось… дивно. Таке саме дивне відчуття, як при зміні видів. Набагато дивніше, ніж можна було б подумати. Я… я не знаю.

Я зазирнула йому в очі, і моє серце затріпотіло, тільки цього разу не від спогадів про кохання з минулого життя. У роті пересохло, у животі стало млосно. Де Іянова рука торкалася моєї спини, аж запекло.

— Ти не дуже заперечуєш проти того, щоб залишитися? Не здається, що ти цього не витримаєш? — пробурмотів він.

Джеймі стиснув мою руку. Мелані поклала згори свою долоню й усміхнулася, коли Джаред прилаштував на купу і свою. Труді поплескала мене по нозі. Джефрі, Гіт, Гайді, Пейдж, Брандт і навіть Лілі сяяли від радості. Кайл присунувся ближче, на його обличчі розпливалась усмішка. Сонні змовницьки усміхалася.

Скільки «Знеболювального» дав мені Док? Усе довкола світилося.

Іян відкинув із мого обличчя хмаринку золотого волосся і поклав на мою щоку свою долоню. Вона була така величезна, що в ній могло поміститися все моє обличчя; від дотику по моїй сріблястій шкірі мов електричний струм пробіг. Було лоскотно, і водночас залоскотало внизу живота.

Щоки мої вкрилися рум’янцем. Моє серце ще ніхто не розбивав, але його й не переповнювали почуття. Я зніяковіла й заледве спромоглася відповісти:

— Гадаю, я впораюся, — прошепотіла я. — Якщо це зробить щасливим тебе.

— Взагалі-то цього замало, — не погодився Іян. — Щаслива маєш бути і ти.

Витримати його погляд довше, ніж кілька секунд, було несила; сором’язливість — це нове й бентежне почуття — змушувала мене знову й знову опускати очі долі.

— Гадаю… я буду, — погодилась я. — Думаю, я буду дуже-дуже щаслива.

Щаслива й сумна, піднесена й нещасна, захищена й налякана, кохана й відкинута, терпляча й сердита, спокійна й норовлива, повна й спустошена… і все водночас. Я відчуватиму все. Все це буде моє.

Іян почав піднімати моє підборіддя, поки не змусив мене зазирнути йому в очі, і я ще дужче зарум’янилася.

— Отже, ти залишишся.

Він поцілував мене — просто на очах у всіх, але я швидко забула, що тут повно люду. Все відбулося легко і правильно: жодного роздвоєння, чи збентеження, чи спротиву, тільки Іян і я; розжарена магма розтеклась по новому тілу, зварюючи нову, цілісну особу.

— Я залишуся, — погодилась я.

Отак почалося моє десяте життя.

Епілог. Далі буде

Життя і любов тривали на останній заставі людства на планеті Земля, хоча багато чого змінилося.

Змінилась і я.

Це було перше моє перевтілення в носії того самого виду. Виявилося, що таке переродження набагато важче, ніж переселення на іншу планету, адже я вже мала певні очікування щодо життя в тілі людини. До того ж від душі на ім’я Пелюстки До Місяця я отримала чималий спадок, і далеко не все тут було приємне.

Я успадкувала тугу за Прядильницею Хмаринок. Скучила за матір’ю, якої ніколи не знала, і краялася через те, що зараз вона страждає. Мабуть, на Землі не існує радості без горя — вони урівноважені на невидимих терезах.

Мені у спадок дісталися неочікувані обмеження. Я звикла до дужого, стрімкого, високого на зріст тіла — тіла, що могло пробігти кілька миль, триматися без їжі та води, піднімати тягарі й дотягтися до найвищої полички. Нове тіло було слабким — і не тільки фізично. Щоразу, коли я сумнівалася в собі (а останнім часом це траплялося часто), його просто знерухомлювала ніяковість.

Я успадкувала нову роль у людському суспільстві. За мене носили тягарі та пропускали вперед. Мені давали найлегшу роботу, а часто-густо так і не дозволяли її доробити. А найгірше — те, що я справді потребувала сторонньої допомоги. М’язи мої були слабкі й не пристосовані до важкої праці. Я швидко втомлювалася, і мої спроби це приховати нікого не могли обдурити. Мабуть, я б і милі не пробігла без перепочинку.

Однак справа була не тільки у моїй фізичній слабкості. Я звикла, що обличчя моє вродливе, проте люди здатні дивитися на нього зі страхом, недовірою, ба навіть ненавистю. Моє нове обличчя не викликало таких емоцій.

Мене часто плескали по щічці, брали пальцями за підборіддя, щоб зазирнути в очі. Мене повсякчас гладили по голові (неважке завдання, адже я заледве переросла дітей), а волосся пестили так часто, що я припинила звертати на це увагу. Зараз ті, хто раніше мене мовби й не помічав, робили це так само часто, як і друзі. Навіть Люсина, коли її дітлахи почали ходити за мною хвостиком, як цуценята, тільки вдавала, що заперечує. Фрідом залазив мені на коліна за першої-ліпшої нагоди і заривався обличчям у моє волосся. Ісая був уже задорослий, щоб так виказувати свою любов, але йому подобалося тримати мене за руку (долоньки у нас були однакові) й завзято розпитувати про павуків і драконів, футбол і вилазки. Водночас діти й досі не наближалися до Мелані: мати занадто ревно залякувала їх, і тепер перемінити їхнє ставлення було непросто.

Навіть Меґґі та Шерон — хоча вони й далі намагалися не дивитися в мій бік — у моїй присутності дедалі частіше втрачали колишню суворість.

Змінилося не тільки моє тіло. В пустелю з деяким запізненням прийшли мусони, і я була цьому рада.

По-перше, я ще ніколи не вдихала запаху чапарелевих заростей під дощем — тільки смутно пам’ятала його зі своїх спогадів про спомини Мелані,— а тепер цей запах омив застояні печери й наповнив їх незвичною свіжістю — майже пряною. Цим запахом просякло моє волосся, і я постійно його відчувала. Він навіть мені снився.

По-друге, Пелюстки До Місяця все життя прожила в Сієтлі, тому чиста смуга безхмарного неба і палюча спека пустелі так само бентежили — заледве не шокували — мій організм, як шокувала б завіса з густих хмар будь-кого з жителів пустелі. Хмари були неймовірні — яка переміна після нудної, невиразної блакиті! Вони були об’ємні й рухливі. Вони складалися в дивовижні картинки.

У печерах Джеба готувалися до перемін — і переїзд у гральну кімнату, яка тимчасово перетворилася на спальню, давав можливість налаштуватися на серйозніші перестановки.

Бракувало місця, тому жодна кімната не лишилася незайнятою. І все-таки жити в колишній кімнаті Веза погодилися тільки новенькі: Кенді (зрештою вона таки згадала своє ім’я) та Лейсі. Я співчувала Кенді — не пощастило їй із майбутньою сусідкою, однак колишня цілителька жодного разу не висловила занепокоєння такою перспективою.

Коли закінчаться дощі, Джеймі переїде у кімнату Брандта й Аарона — займе там вільний куточок. Мелані з Джаредом виселили Джеймі до Іянової кімнати ще до мого переродження в тілі Пел — Джеймі вже не дитина, має розуміти.

Кайл заповзявся розширити вузьку ущелину, яка правила за спальню Волтеру, щоб коли пустеля знову висохне, все вже було готово до переїзду. Для одного там і так було достатньо місця, але Кайл не збирався жити сам.

Щоночі у гральній кімнаті Сонні скручувалася калачиком у нього на грудях, немов кошеня, що потоваришувало з велетенським собакою — з ротвейлером, якому воно цілковито довіряє. Сонні була з Кайлом завжди. Відтоді як я розплющила свої сріблясто-сірі очі, я ще жодного разу не бачила їх нарізно.

Кайл, здавалося, досі дивувався, ці неможливі стосунки просто збивали його з пантелику, і він не помічав довкола геть нічого. Він не облишив спроб повернути Джоді, але щоразу, коли Сонні тулилася до нього, Кайл пригортав її лагідними руками.

Ще до дощів у печерах не залишилося жодного вільного місця, тому я оселилася з Доком у лікарні, яка більше не лякала мене. Ліжка були не дуже зручні, проте мешкати тут виявилося цікаво. Кенді пам’ятала подробиці з життя Славної Пісні набагато краще, ніж зі свого; у лікарні тепер творилися дива.

По дощах Док більше не спатиме в лікарні. Вже першої ночі у гральній кімнаті Шерон без жодного слова перетягнула свій матрац до матраца Дока. Мабуть, її підштовхнув захват, який Док виявляв до цілительки, хоча я маю великі сумніви, що він узагалі помітив вроду немолодої вже жінки — його більше цікавили її феноменальні знання. А може, Шерон нарешті була готова все пробачити й забути. Сподіваюся, що так. Хотілося б вірити, що час здатен пом’якшити серця навіть Шерон і Меґґі.

Я також не збиралася затримуватися в лікарні.

Якби не Джеймі, можливо, наша вирішальна розмова з Іяном так ніколи б і не відбулася. У мене пересихало в роті, а долоні пріли на саму тільки думку про те, що ця тема колись таки спливе. А раптом мої відчуття в лікарні, раптом ті кілька неймовірних хвилин певності, яку я відчула, прокинувшись у новому тілі, були просто ілюзією? Може, пам’ять мене підводить? Я знала, що для мене нічого не змінилося, та чи можу я мати певність щодо Іянових почуттів? Тіло, в яке він закохався, і досі поруч!

Я очікувала, що Іяну буде важко, як і всім нам. Якщо нелегко навіть мені, душі, яка звикла до змін, як важко має бути людям?

Я щосили намагалася притлумити в собі ревнощі й бентежне відлуння любові, які я досі почувала до Джареда. Я не хочу цього і не потребую. Іян — це моє. Та інколи я ловила себе на тому, що витріщаюся на Джареда, — тоді я ніяковіла й червоніла. Я бачила, як Мелані іноді торкається руки Іяна — і раптом відскакує, ніби згадавши, хто вона насправді. Навіть Джаред, в якого не було причин для невпевненості, час від часу питально ловив мій збентежений погляд. А Іян… Ну звісно, йому мало бути найважче. Я це усвідомлювала.

Ми з Іяном були майже такі ж нерозлучні, як Кайл із Сонні. Іян раз у раз торкався мого обличчя і волосся, ми завжди трималися за руки. Та хто не реагує на це тіло таким чином? Хіба це не платонічні почуття? Чому Іян більше не цілує мене, як першого дня?

Можливо, він ніколи не зможе покохати мене в цьому тілі, незважаючи на те, яким привабливим воно здається всім навкруги.

Тривога важким тягарем лягла мені на серце тієї ночі, коли Іян переніс моє ліжко — я б таке важке ліжко сама й не зрушила — у гральну кімнату.

Вперше за півроку падав дощ. Люди сміялися й бурчали, розкладаючи мокрі матраци й лаштуючись спати. Я побачила Шерон із Доком і всміхнулася.

— Сюди, Вандо, — погукав Джеймі, прикликаючи мене жестом: Джеймі щойно примостив свій матрац поруч із матрацом Іяна. — Тут вистачить місця на трьох.

Джеймі був єдиний, хто ставився до мене майже так само, як і раніше. Він теж пам’ятав про мою фізичну слабкість, але ніколи не здавався здивованим, якщо я заходила до кімнати, і його не вражало, коли слова Вандрівниці зривалися з нових вуст.

— Вандо, тобі ж не потрібне ліжко, правда? Зуб даю, що ми всі троє помістимося, якщо зсунемо матраци докупи, — з цими словами Джеймі усміхнувся й, не чекаючи дозволу, стягнув мій матрац із ліжка. — Ти займаєш зовсім мало місця.

Джеймі забрав ліжко в Іяна й відсунув його у прохід, щоб не заважало. Тоді прилаштувався на краєчку матраца й повернувся до нас спиною.

— А, і ще одне, Іяне, — мовив він не обертаючись. — Я побалакав з Аароном і Брандтом. Напевно, я переїду до них. Хух, ото вже я втомився! На добраніч.

Я довго дивилася на нерухоме тіло Джеймі. Іян також не ворушився. От тільки не може бути, що і він панікує. Либонь, просто шукає спосіб, як викрутитися з ситуації?

— Вимикаємо світло, — рявкнув Джеб із другого кінця печери. — Всі стулили пельки і сплять!

Люди засміялися, але сприйняли його слова серйозно — як завжди. Один по одному всі чотири ліхтарі згасли, і в печері запанувала темрява.

Іянова рука відшукала мою; вона була тепла. А він помітив, що мої руки холодні та спітнілі?

Іян опустився на постіль навколішки й лагідно потягнув мене за собою. Я скорилась і примостилася на стику двох матраців. Іян не відпускав моєї руки.

— Тобі зручно? — прошепотів Іян. Довкола нас шепотілися й інші, але шум сірчаного струмка заглушував розмови.

— Так, дякую, — відповіла я.

Джеймі перевернувся на другий бік, зсунув матрац і зачепив мене.

— Ой, вибач, Вандо, — пробурмотів він і позіхнув.

Я автоматично відкотилася вбік. Іян виявився ближче, ніж я гадала. Я тихенько охнула, наштовхнувшись на нього, і спробувала відсунутися. Раптом його руки обняли мене, притиснувши до свого тіла.

Це було дуже дивне відчуття — Іянові зовсім не платонічні обійми чомусь нагадали мені, як я вперше наковталася «Знеболювального». Я ніби мучилася від болю й не помічала цього, поки Іянова рука не зцілила мене.

І куди поділася моя сором’язливість? Я повернулася обличчям до Іяна, а він іще міцніше пригорнув мене.

— Тобі зручно? — прошепотіла я, повторивши його запитання.

— Навіть краще, — він поцілував мене в чоло.

Кілька хвилин ми мовчали. Майже всі розмови стихли.

Іян нахилився до мого вуха й майже нечутно прошепотів:

— Вандо, як гадаєш?.. — він раптом замовк.

— Що?

— Схоже, тепер я у кімнаті сам. Це неправильно.

— Ні, в печерах надто мало місця, щоб ти розкошував у кімнаті сам.

— Я і не хочу бути сам. Але…

Ну чому він не запитає прямо?

— Але що?

— Ти вже мала час звикнути до себе нової? Я не хочу тебе підганяти. Знаю, які заплутані твої почуття… до Джареда…

Хвильку я перетравлювала сказане, а тоді загиготіла. Мелані ніколи не гиготіла, а от Пел робила це часто, й у вирішальний момент її тіло зрадило мене.

— Що таке? — з притиском запитав Іян.

— Це я давала час тобі, щоб ти звик до мене нової,— пояснила я пошепки. — Не хотіла підганяти тебе, бо знала, що тобі нелегко. Через Мелані.

Іян здивовано підскочив:

— Ти думала?.. Але ж Мелані — не ти. Я вас ніколи не плутав.

Я усміхалася в темряві.

— А Джаред — не ти.

Голос Іяна посерйознішав:

— Але Джаред — це Джаред. І ти досі його любиш.

Невже Іян знову ревнує? Мабуть, не варто радіти з таких негативних емоцій, але я не могла не визнати: мене це порадувало.

— Джаред — моє минуле, моє колишнє життя. Ти — моє теперішнє.

Якийсь час Іян мовчав. А коли заговорив знову, голос його був грубуватим від стримуваних почуттів:

— І майбутнє, якщо хочеш.

— Хочу.

А тоді він поцілував мене зовсім не платонічно — наскільки це дозволяло ціле юрмище людей довкола, — і я з піднесенням згадала, як завбачливо збрехала про свій вік.

Скоро дощі припиняться, і коли це станеться, ми з Іяном будемо разом — справжні дві половинки. Це була заповітна мрія і відповідальність, якої мені ще за всі мої життя не випадало на себе брати. Варто було мені подумати про це, як мене переповнювали радість, і тривога, і сором’язливість, і відчайдушна нетерплячка — я почувалася людиною.

Коли все владналося, ми з Іяном стали нерозлийвода. Тому коли прийшов час перевірити реакцію душ на моє нове обличчя, Іян, звісно, здійснював вилазку разом зі мною.

По довгих тижнях непевності вилазка стала справжнім полегшенням. Кепсько, що тіло моє слабке і не пристосоване до життя в печерах, та ще гірше, що люди не дозволяли мені використовувати його для того, для чого воно пасувало ідеально.

Джаред схвалив вибір Джеймі: моє нове личко здавалося таким безхитрісним і вразливим, що воно просто не викликало підозр, а тіло таким тендітним, що його кортіло захистити, — але навіть Джаред не наважувався перевірити теорію на практиці. Я була переконана, що зможу брати участь у вилазках так само безперешкодно, як раніше, а от Джаред, Джеб, Іян та інші — окрім Джеймі й Мел — тільки й шукали відмовки. Сміх та й годі.

Вони подивлялися на Сонні, але вона ще не зарекомендувала себе, їй не довіряли. До того ж вона зовсім не хотіла виходити з печер. Саме слово «вилазка» змушувало Сонні тремтіти від жаху. Кайл не пішов із нами: єдиний раз, коли він обмовився про таку можливість, у Сонні почалася істерика.

Зрештою переміг здоровий глузд: мене потребували.

Приємно, коли тебе потребують.

Запаси танули; доведеться здійснити довгу й серйозну вилазку. Як завжди, вилазкою керував Джаред, тому, звісна річ, без Мелані не обійшлося. Аарон і Брандт зголосилися добровольцями: не те щоб нам була потрібна зайва пара рук, просто вони втомилися сидіти в обмеженому просторі.

Ми вирушили далеко на північ, і я раділа з того, що скоро побачу нові місця — знову відчую холод.

У цьому тілі моє радісне хвилювання просто не знало меж. У ніч, коли ми приїхали до схованки, де тримали фургон і вантажівку, я аж стрибала від піднесення. Іян посміювався з мене, бо я заледве могла всидіти на місці, коли ми вантажили в багажник одяг і спорядження, які знадобляться в дорозі. Іян схопив мене за руку, щоб, пояснив він, я не злетіла з поверхні землі.

Може, я надто шуміла? Може, не помічала, що діється довкола? Ні, звичайно, справа не в цьому. Я б нічого не вдіяла. То була засідка, і коли б ми не приїхали, все одно б до неї втрапили.

Ми заціпеніли, коли з темряви вистрелили тонкі промінчики світла й осліпили Джареда й Мелані. Моє обличчя, мої очі — наш єдиний порятунок — ховалися за Іяновою широкою спиною.

Мене не осліпило світло, і місячного сяйва було достатньо, щоб я роздивилася: шукачів було більше — восьмеро проти шістьох. Достатньо, щоб я побачила їхню зброю, спрямовану на нас. Спрямовану на Джареда й Мел, Брандта й Аарона (свою єдину рушницю ми так і не розчохлили), і просто в центр Іянових грудей.

Ну чому я дозволила йому піти зі мною? Чому йому також доведеться померти? У голові відлунював розгублений голос Лілі: «Навіщо життя і любов тривають?»

Моє маленьке вразливо сердечко розбилося на мільйон уламків, а рука намацувала в кишені пігулку.

— Тихо, зберігайте спокій, — вигукнув шукач, що стояв у центрі гурту. — Заждіть, заждіть, не ковтайте нічого! Боже милий! Та подивіться ви!

Чоловік посвітив собі ліхтариком в обличчя.

Воно було обвітрене й обпалене сонцем, як камінь. На скронях колись темне волосся вкрилося сивиною; воно безладно кучерявилося над вухами. А очі — його очі були темно-карі. Просто темно-карі, і більше нічого.

— Бачите? — мовив він. — О’кей, ви не стріляєте в нас, а ми не стрілятимемо у вас. Бачите? — він поклав рушницю на землю. — Давайте, хлопці! — скомандував він, й інші заховали зброю в кобури — на поясах, на кісточках, на спинах… як багато зброї!

— Ми знайшли вашу схованку — мудро ви тут усе облаштували; нам просто пощастило, і тоді ми вирішили познайомитися з вами. Не щодня зустрічаєш іще один загін бунтівників, — він радісно розреготався глибоким нутряним сміхом. — Ну ви погляньте на їхні обличчя! Що? Невже справді думали, що ви єдині досі борсаєтеся? — він знову розсміявся.

Ніхто з нас не поворухнувся й на дюйм.

— Нейте, гадаю, в них шок, — мовив інший чоловік.

— Ми налякали їх мало не до смерті,— втрутилася жінка. — Чого ви ще сподівалися?

Вони чекали, переминаючись із ноги на ногу, а ми мов закам’яніли.

Першим отямився Джаред.

— Хто ви? — прошепотів він.

Ватажок знову засміявся:

— Я — Нейт. Дуже приємно познайомитися, хоча поки що ви, мабуть, не можете сказати того самого. Це Роб, Еван, Блейк, Том, Кім і Рейчел.

Промовляючи імена, він по черзі показував на своїх супутників, а ті мовчки кивали, коли чули своє ім’я. Трохи позаду я зауважила чоловіка, якого Нейт не представив. Його яскраво-руде волосся одразу впадало в око, до того ж він був у гурті найвищим. Здається, він єдиний був неозброєний. Він пильно подивився на мене, і я відвела погляд.

— А всього нас двадцять двоє,— провадив Нейт.

І простягнув руку.

Джаред глибоко вдихнув і зробив крок уперед. Коли він рушив із місця, ми всі водночас беззвучно видихнули.

— Я — Джаред, — він потис Нейтові руку й усміхнувся. — Це Мелані, Аарон, Брандт, Іян і Ванда. А загалом нас тридцять сім.

Коли Джаред вимовив моє ім’я, Іян трішки перемістився, силкуючись цілковито заслонити мене від людських поглядів. Саме тоді я усвідомила, що в такій точно небезпеці, в якій опинилися б люди, якби натрапили таки на шукачів. Все починається спочатку. Я силкувалась не тремтіти.

Нейт моргнув, почувши цифру, а тоді широко розплющив очі.

— Ого! Це вперше нас перевершили чисельно.

Тепер Джаред моргнув.

— То ви ще когось розшукали?

— Нам відомо ще про три загони. Одинадцятеро людей на чолі з Гейлом, семеро — з Расселом і вісімнадцять — із Максом. Ми підтримуємо зв’язок. Навіть іноді обмінюємося припасами, — Нейт знову розсміявся своїм нутряним сміхом. — Маленька Еллен із гурту Гейла вирішила приєднатися до Евана з мого загону, а Карлос перебрався до Сінді, яка в загоні у Рассела. Ну і, звісно, нам дуже допомагає Спал… — він різко урвав мову, ніяково роззирнувшись, так ніби бовкнув зайвого. Він глипнув на рудого, який стояв позаду й досі дивився на мене.

— Ліпше розставимо всі крапки над «і», — сказав невисокий темночубий чоловік, який стояв поруч із Нейтом.

Нейт обвів наш невеличкий гурт підозріливим поглядом.

— О’кей. Роб має рацію. Треба все зразу пояснити, — він глибоко вдихнув. — Тільки ви не гарячкуйте і вислухайте мене до кінця. Спокійно, будь ласка. Іноді людей це засмучує.

— Та завжди засмучує,— докинув Роб. Його рука потягнулася до кобури на стегні.

— Що таке? — запитав Джаред рівним голосом.

Нейт зітхнув, а тоді вказав на довганя з рудим волоссям. Той ступив уперед — на обличчі його застигла крива усмішка. У нього були веснянки, як у мене, тільки в тисячу разів більше. Вони так густо всипали його обличчя, що його шкіра здавалася темною, хоча насправді він був білошкірий. Очі він мав темні — мабуть, темно-сині.

— Це Спал. Він із нами, і не казіться через це. Він мій найкращий друг — рятував мені життя сотню разів. Він — член нашої родини, і якщо хтось спробує його вбити, хай начувається.

Одна з жінок повільно витягнула пістолет і тримала його дулом до землі.

Вперше за увесь час заговорив рудий — у нього був дуже лагідний тенор:

— Нейте, все гаразд. Бачиш? У них теж є подружка, — він тицьнув просто в мене, й Іян напружився. — Схоже на те, що я не один тут рідний.

Спал усміхнувся мені, перетнув простір — нейтральну смугу, яка нас розділяла, — з простягнутою до мене рукою.

Я обійшла Іяна, не звертаючи уваги на його приглушене застереження, зненацька відчувши себе безпечно й упевнено.

Мені сподобалося, як це сформулював Спал: «Рідний».

Спал зупинився переді мною і трохи опустив руку, щоб компенсувати значну відмінність у зрості. Я взяла його долоню — спрацьовану, загрубілу в порівнянні з моєю делікатною шкірою — і потиснула.

— Спалює Живі Квіти, — представився він.

Мої очі здивовано розширилися, почувши ім’я. Світ Вогню — як несподівано.

— Вандрівниця, — назвалась я.

— Радий… неймовірно радий знайомству, Вандрівнице. Я-бо думав, що я такий один.

— Аж ніяк, — мовила я, думаючи про Сонні, яка лишилася в печерах. Очевидно, такі як ми трапляються частіше, ніж ми гадали.

На мою відповідь він заінтриговано звів брову.

— Правда? — мовив він. — Що ж, можливо, у планети Земля ще є майбутнє.

— Дивний світ, еге ж? — прошепотіла я радше до себе, ніж до цієї рідної душі.

— Найдивніший, — погодився Спал.

Новий розділ у подарунок

ЗАУВАГА

ДO ПОДАРУНКОВОГО РОЗДІЛУ

Коли я працювала з продюсерами над фільмом «Господиня», мені довелося обмірковувати події під різними кутами, адже на екрані оповідь не могла вестися строго від першої особи однини. Один епізод давно вже крутивсь у мене в голові, хоча в книжці він аж ніяк не міг з'явитися, адже в цей час героїня була без тями. Протея все одно вирішила його записати на той раз, якщо продюсери захочуть вставити сцену у фільм. За хронологією в романі події цього епізоду відбуваються між розділами 58 і 59. Сподіваюся, вам буде цікаво побачити світ очима Мелані, коли та отямлюється.

С.М.

Самотність

Я сама.

Темно. Не можу згадати, ні де я… ні чому тут опинилася. І як так сталося, що я сама? Де Ванда? Як її шукати? Як кликати? Не пам’ятаю. Тиша. Я не відчуваю присутності Ванди. Не відчуваю нашого тіла.

Я хочу почути її голос, а на мене накочує паніка. Нехай вона покличе мене на ім’я! Нехай скаже, де ми! Розплющить очі, щоб і я нарешті змогла побачити. Я мушу почути її голос — мій голос, м’який і лагідний.

Чекаю, а нічого не відбувається. Тільки я, тільки темрява.

Я силкуюся пригадати — і починаю ще більше хвилюватися. Може, Ванда мене знову заблокувала? Таке вже траплялося, знаю, хоча й не пам’ятаю коли. Але здається, того разу відчуття було не таким — я не панікувала в темряві. Тоді просто взагалі нічого не було.

Та й не думаю, що Ванда зі мною так учинила б. Адже ми любимо одна одну. Пам’ятаю, ми зізналися в цьому напередодні… не пам’ятаю. Намагаюся просіяти спогади…

Ми зізналися, що таки любимо одна одну… А тоді…

Попрощалися.

І в цю мить до мене, ясно й чітко, повернулася пам’ять, а з нею — і все решта. Відчуваю ліжко під собою, піт на шкірі, мурашки по тілу — адже ніч прохолодна. Крізь повіки пробивається червонувате світло. Я чую власне дихання. Чийсь голос стає дедалі гучнішим, мов хтось підкручує звук.

Але спогад гостріший за всі п’ять моїх чуттів. Не спогад — чистий біль.

Я не змогла її зупинити! Вона померла за мене, а я нічого не могла вдіяти. Нехай тепер я здатна напружити м’язи, стиснути руки в кулаки — запізно. Ванди більше немає. Вона врятувала мене, а я не врятувала її.

Голос стає дедалі гучнішим, але я не слухаю. Мені байдуже, що чиїсь руки лагідно розтискають мені кулаки. У спогадах я чую останні думки Ванди. Вони звучать як відлуння у голові — згадка про її голос. А її більше немає.

«Мені так лячно», — сказала вона.

У спогадах я знову переживаю її страх.

Я дозволила їй загубитися. Це моя провина.

Пам’ятаю, як вона вмовляла мене. Пам’ятаю, як вирішила померти, щоб жила я: адже вона не здатна жити за рахунок того, кого любить.

А що ж мені тепер робити — жити за рахунок неї? Ото такий щасливий кінець? Адже я — чудовисько, яке дозволило другові — найкращому другові — померти!

— Мел! Мел, я тебе кохаю. Мел, прокинься. Мел, Мел, Мел!

Голос Джареда. Він намагається прикликати мене, як Ванда прикликала господиню цілительки, як учила Кайла кликати Джоді.

Я могла б відповісти. Адже я повернула собі здатність розмовляти. Відчуваю, що язик у роті готовий слухатися мене. Відчуваю, що повітря в легенях готове виштовхнути слова. Якби я захотіла…

— Мел, я кохаю тебе, кохаю.

Ванда зробила мені подарунок, оплативши його срібною своєю кров’ю. Ми з Джаредом будемо разом, а вона зникне назавжди. Наче вона й так обох нас не урятувала!

Приймаючи її подарунок, я наживаюся на її смерті. Вдруге її вбиваю. З добровільної жертви я роблю навмисне вбивство.

— Мел, будь ласка! Розплющ очі!

Джаредова рука голубить мені щоку. Вуста його обпалюють мені чоло… Не хочу! Не такою ціною!

Чи хочу?

Якби я справді бажала врятувати Ванду, може, я б знайшла інший вихід? Адже вона придумала, як урятувати надокучливу шукачку. Бо дійсно хотіла. А я, напевно, ні — не хотіла врятувати найщирішого свого друга, от і не знайшла іншого виходу.

Може, саме це і називається убивством.

Прощаючись, Ванда плакала. Очі й досі припухлі й мокрі. І вдруге сльози починають котитися по скронях.

— Мел? Доку, сюди! Їй боляче!

Док іще в лікарні. Ось він швидко наближається до мене.

Очі й досі мокрі… Стривай! Скільки часу минуло? Кілька годин чи кілька хвилин? Може, я ще не запізнилася?

Я рвучко розплющую очі й бачу перед собою Джаредове обличчя — в очах його хвилювання, вуста розтуляються… Та він усвідомлює, що я його впізнала, і втрачає мову.

Я відштовхую його, і він, не готовий до такої реакції, відхиляється. Я сідаю в ліжку, роззираюся по кімнаті — шукаю слідів Ванди: блиску срібла, сплеску руху. Може, вона помирає десь зовсім поруч? Є бодай один шанс із ста, що я не запізнилася?

— Мел! — Джаред хапає мене за праве зап’ястя й тягнеться до лівого.

— Де вона? — шиплю я і, силкуючись вивільнитися, зіслизаю з ліжка. Звівшись на ноги, я не почуваю запаморочення. Може, я пролежала без тями зовсім не довго.

Джаред вражено витріщається на мене, але не випускає мого зап’ястя. На мить я зустрічаюся з ним очима, а тоді знову починаю божевільно роззиратися по Доковій печері, щаслива, що яскрава галогенова лампа і досі ввімкнена.

Але срібло, якого я так шукаю, ніде не зблискує. Його тут немає. Раптом очі наштовхуються на металевий предмет. Не такий блискучий, як хотілося б. Пласке гостре лезо.

На ліжку, зовсім близько, лежить Джаредів мисливський ніж. Саме цей ніж Ванда застромила в руку, аби врятувати Джеймі. Цей ніж Джаред бере, тільки коли виходить із печер. Звідки цей ніж міг з’явитися в Доковій лікарні?

У спогадах, Вандиних спогадах, спливають понівечені душі, і я хапаю ротом повітря, вражена — либонь, більше, ніж була вона. Можливо, ті невідомі душі на таке й заслужили, але ж не безневинна Ванда! Цьому немає виправдання. Це безглуздо, це жорстоко — я такого й уявити собі не могла!

Джаред божевільний? То він нам так і не повірив? Невже і досі гадає, що вона була шпигункою, — потому як Ванда померла за нас? За нього! Невже він до кінця її використовував?

А може, гадав, що просто звільняє її від болю? Може, поки я спала, вона звивалася від мук? З горла мого вихоплюється задиханий схлип.

Джаред обходить узголів’я ліжка, так і не випускаючи мого зап’ястя, і силкується пригорнути.

— Мел, сонечко, все гаразд. Ти отямилася!

Він стискає мою праву руку, отож замість зацідити йому, я тильним боком лівої навідліг б’ю його у вилицю. Від удару в мене аж кості заболіли.

Він уражено затамовує подих і відстрибує, відпускаючи моє зап’ястя. Нарешті звільнившись, за першим ударом я посилаю другий — дужий аперкот, який поціляє йому в щелепу.

Колись давно я сказала Ванді, що в житті не ударила б Джареда, хай там що б трапилося. А зараз мені хочеться заліпити йому ще дужче.

Але у відповідь — ні інстинктивного протесту, ні образи, і від цього я лютуюся ще більше.

— Як ти міг! — каркаю я й знову замахую ся — мимо, бо він уже насторожі.— Та що з тобою таке? Як ти міг її вбити?!

Пригадую душ, яких бачила очима Ванди, — шукачку й цілительку. Гарних, тендітних, невагомих як сріблясті стрічки. Якоб гарною була б Ванда! А тоді в пам’яті спливають понівечені срібні тіла…

Стиснувши кулаки, я кидаюсь на Джареда, і хтось — це Док — хапає мене за руки. Я відбиваюся ліктем. Удар — і йому забиває подих; я вільна.

— Ви її вбили! — волаю я. І відлунням повторюю її слова: — Ви чудовиська, чудовиська!

— Мел! — кричить Джаред. — Послухай!

Я знову кидаюсь на нього, і він хутко вступається з дороги, виставляє руки — наче хоче мене стримати. Я згадую про ніж, а тоді на думку спадає, що я ошаліла, але я й не хочу керуватися здоровим глуздом. Не після того, як Ванда померла — померла за мене, а я й далі дихаю.

— Мел, будь ласка…

— Та як ви могли? Як?!

Я знову замахуюсь — і мимо. Джаред прудкий.

Позаду мене виростає величезна постать. Краєм ока я зауважую, що на другому ліжку хтось є. Обличчя Джоді, облямоване чорними кучериками, порожнє, очі заплющені,— вона на віддалі простягнутої руки. Кайл, який і досі під пахвою тримає кріоконтейнер Сонні, стає поміж мною і Джоді. Він захищає і кохану дівчину, і душу, до якої несподівано відчув симпатію. Я очікую нападу, але Кайл не рухається.

Я добре пам’ятаю, як його великі руки намагалися мене втопити!

Але навіть Кайл здатен перемінитися. Невже Джаред — тупіший, упертіший, жорстокіший за Кайла?

Я інстинктивно відступаю на крок від Кайла, і Джаред встигає скористатися з моєї розгубленості. Він хапає мене за зап’ястя й заломлює мені руку. Обережно, щоб не зробити боляче. Не так, як тої ночі, коли ми вперше зустрілися й обоє подумали, що перед нами — прибулець. Тоді ми ладні були повбивати одне одного. Але від Джаредового доторку в пам’яті спливає саме та ніч. І я вже не хочу завдати йому болю, але й злість нікуди не випаровується.

Я не прийму смерть Ванди як ціну за власне життя. Я не така.

— Мелані,— гарчить Кайл басом. Він роздратований. Вражена, що з його вуст зірвалося моє ім’я, я навіть його не перебиваю. — Заспокойся! — велить він. — 3 Вандою все гаразд. Вона он там.

Очі мої витріщаються, а рот роззявляється.

Кайл тицяє в Доків стіл — там стоять три кріоконтейнери, і всі три згори слабенько світяться червоним сяйвом. Два рівненько стоять посередині, як я й пам’ятаю, а третій притулився ліворуч. Я переводжу погляд на контейнер у Кайла під пахвою. Чотири. Два цілителі, Сонні й іще хтось.

Ванда.

З очей ллються сльози.

Чужинка, яка стала мені сестрою, жива! Вона тут, а я, нарешті повернувши владу над своїм тілом, захищу її. І вона переживе нас усіх.

Джаред відпускає моє зап’ястя й хоче мене пригорнути, але я відмахуюсь від нього й на ватних ногах, проминаючи Дока, прямую до Ванди. Обережно беру в руки її контейнер і притискаю до грудей. Вона й гадки не має про мою присутність, але одного дня — зовсім скоро — я все їй розповім. Я скажу їй, що мені не потрібне моє тіло, якщо воно не здатне захистити її.

— Мел, — мовить позаду Джаред. Він вагається, пальці його легенько пробігають по моїй руці.

Я не обертаюся.

— Хвилинку, — хрипко кажу я.

Він мовчки чекає. Але пальців не прибирає — доторк до шкіри м’який і лагідний.

Кілька разів я глибоко зітхаю, намагаючись звикнутися з тим, що відбувається навкруги. Ванда в безпеці, я зможу її повернути. Я — знову я, а саме цього я й прагла. Джаред зі мною. І, завдяки Ванді, наша родина вціліла. Хотіла б я почути, як Ванда каже: все гаразд. Я пообіцяла їй, що буду щаслива, то чому ж я не почуваюся щасливою? Тільки самотньою…

— Я скучила за тобою, — шепочу я до металевої скриньки.

На мить у Доковій печері западає тиша. Позаду мене чоловіки невпевнено переминаються з ноги на ногу.

— То як усе було? — не обертаючись, питаю я.

— Я встиг, — відповідає Джаред.

Його відповідь не зовсім зрозуміла.

— Доку? — звертаюсь я до лікаря напруженим голосом.

— Я дав слово… е-е-е… Мелані, вибач, ми насправді ж і не знайомі.

Не встигає він договорити, як я повертаюсь до нього обличчям. Він трішки порожевів і боїться стрітися зі мною очима.

— Не знаю, що тобі відомо про мене, — провадить він, — наскільки ти пам’ятаєш наші з Вандою стосунки, — він прокашлюється. — Але вона точно знала, як багато важить для мене дане слово. І сподіваюся, я знаю, як багато важило для неї дотримання обіцянки. Вона сама схотіла померти.

Він нарешті дивиться мені просто у вічі.

— Вона помилялася, — ціджу я крізь зуби.

На мить очі Дока спалахують люттю, як і мої, та потім він зітхає і знизує плечима.

— Гадаю, добре, що Джаред мене зупинив. Сподіваюся, вона мене пробачить.

Я хрипкувато сміюся:

— Оце вона точно вміє — пробачати.

Я переводжу погляд на Джареда.

— Ти за нею стежив?

— Так, — киває він. — Було очевидно: вона щось затіває.

Він пильно придивляється до мене — вагається, чи дозволю я цього разу себе обійняти.

Але я до цього ще не готова. Я кидаю погляд на ніж, а потім знову на Джареда.

— Просто Док не хотів мене слухатися, — пояснює він, а Док нервово потирає горло долонею.

Моя брова вражено повзе вгору. Джаред здивований, що я здивована.

— Я теж її люблю, — каже він. — І не дозволив би, щоб із нею щось трапилося, поки ти без тями. Байдуже, що там вона собі замислила.

Я пригадую, як Джаред прокрався в темну палату до Джеймі й хлороформом приспав Дока. І ми з Вандою знали: він усе розуміє, він саме той, хто нам потрібен. Це мій Джаред, і звісна річ, він урятував Ванду — бо точно так само я б учинила на його місці. Я ледве притлумлюю посмішку: точно знаю, що Ванда б сказала на мою схильність до насилля.

Джаред зауважує, як в очах моїх зблискує почуття, як обличчя моє м’якшає,— і робить до мене крок, обіймає мене — обіймає нас обох, адже в руках я тримаю Ванду. Цього разу я не чиню опору.

Не просто не чиню опору — розчиняюся в коханому, висушуючи сльози об його плече.

— Дякую, — шепочу я.

Джаред цілує мене в маківку.

Тихо. Рипить ліжко — мабуть, Кайл знову ліг спати. Певно, саме тому він і був такий роздратований. Я його збудила. Яке йому діло до драматичних подій, які розгортаються поміж Доком, Джаредом і людиною, що з нею він і не знайомий, якщо він хоче спати? Він такий занурений у себе, аж смішно. Не думаю, що я робитиму йому поступки, як Ванда. Я так пробачати не вмію.

Обличчя моє сховане в Джареда на грудях, і я думаю: цікаво, як Док сприймає наше возз’єднання? Він, мабуть, зараз ніяково відвертається. А може, я помиляюся, і він витріщається на нас, силкуючись утямити, що я — то я. Ванда неодноразово уявляла, як люди сприймуть моє повернення. Вона гадала, мене одразу приймуть, оточать, довіряться мені, радітимуть. Цікаво, чи буде все саме так. Але Док точно поставився до мене прохолодно, хоча, можливо, це все через ніж, яким йому погрожував Джаред. Чи все-таки через мене? Може, Вандин друг не надто радіє моїй появі. «Тут тільки найкращі», — колись сказала я про виживанців. Чи пробачать вони мені, що я посіла її місце? Вкрала тіло, яке, на їхню думку, належало їй?

А Джеймі? Він, певно, пробачить. Він любить мене, я знаю. Та як він почуватиметься, побачивши Ванду в крихітному сріблястому контейнері? Чи зрадіє він моєму поверненню, якщо для нього я насправді ніколи й не зникала?

Нам потрібне тіло. Джеймі буде краще, якщо Ванда скаже йому сама, що все гаразд.

Але ж Іян!

Про Іяна навіть думати не хочеться. Він, на відміну від Джеймі, ніколи мене не любив. Не думаю, що я йому подобалася. Можливо, він мене навіть ненавидить. Або зненавидить, коли прокинеться — а Ванди немає.

Я пообіцяла Ванді піклуватися про Іяна, але нутром чую: він не дозволить. Чи зможу я вимолити прощення, що ось я — в цьому тілі, а Ванда — в жерстянці?

Тіло потрібне вже.

Але про Іяна я не хочу думати ще з однієї причини. Пам’ятаю його поцілунок — усього кілька хвилин тому, — як це було приємно! Я вже скучила за ним. І хочу, щоб він був поряд.

Я здригаюсь, і Джаред міцніше мене пригортає.

— Все буде гаразд, — запевняє він.

І я йому вірю. Вдихаю запах його шкіри — він такий рідний!

Зараз я занадто виснажена, щоб думати про Іяна. Занадто втомлена — здатна тільки опустити голову Джаредові на руку й дозволити тримати мене.

Як усе заплутано!

* * *

До тями мене приводить Кайлів грубий голос — гучний, навіть коли він намагається шепотіти. Я лежу. Розгублена, як і після першого пробудження. Скільки я проспала?

— Джоді, поглянь на мене! Будь ласка, кохана! Розплющ очі. Зроби це для мене, Джоді. Будь ласка. Стисни мені долоню. Подай знак!

Я розплющую очі, й Кайлів голос уривається. Вентиляційні щілини і досі затулені брезентом. Завдяки йому сонце не так сліпить. Ранок, але світло жовте, не жовтогаряче. Значить, сонце вже підбилося високо.

Не дивно, що я так довго спала: Ванда в моєму тілі кілька днів толком не спала. Тіло виснажене. Але проспати сьогодні — жахливо.

Іян уже прокинувся? Шукає мене?

Не мене. Ванду.

Я різко сідаю в ліжку, і в голові паморочиться. Очі ж шукають Ванду. Контейнер стоїть на ліжку поряд зі мною.

— Все добре, — бурмоче Джаред заспокійливо — так балакають до хворих або до переляканих дітей. — Вона тут. Нікуди не поділася.

Джаред прихилився на бильце ліжка. Він усміхається, і в куточках очей розбігаються промінчики зморщок. В очах і досі обережність. Джаред не певен, що я не змінилася. Не певен, який вплив справила на мене Ванда.

На його правій щоці розпливається багряний синець.

Прочистивши горло після сну, я мовлю:

— Вибач. І дякую. Ще раз.

— Я тебе кохаю, — каже він у відповідь. Слова його не просто впевнені. Це виклик.

— Я теж тебе кохаю, — кажу я. І закочую очі: — Хіба не очевидно?

Він розпливається в усмішці. Йому більше й не треба! Підхоплює мене з ліжка і притискає до грудей.

Я теж його обіймаю, проте почуваюся там, наче обманюю його. Ще рано радіти. Заснувши, я багато чого відклала на потім. І тепер воно дамокловим мечем висить наді мною. Поки я все не вирішу, не зможу жити далі.

— Що таке? — дивується Джаред із того, як я закам’яніла в його обіймах. — Що ти відчуваєш? Поговори зі мною!

Голос його серйозний і зважений — якщо мені потрібен психолог, Джаред готовий виконати і таку послугу.

— Не так уже й важко здогадатися, — зітхаю я. — Іян.

На мить Джаред напружується, а тоді зусиллям волі розслабляється. На його обличчі проступає неочікуваний сумнів.

— Іян має дізнатися. Що довше ми зволікаємо…

— Ще рано. Він, мабуть, і не прокинувся. Ходімо пошукаємо його, — як завжди, Джаред готовий діяти.

— Спершу я маю побалакати з ним наодинці. Все пояснити.

Якусь мить Джаред міркує над моїми словами.

— Не подобається мені це, — каже він нарешті. Він промовляє слова повільніше й важче, ніж зазвичай. — Він розлютиться. По-справжньому розлютиться.

— Знаю.

— Тому я піду з тобою.

— Ні. Так ми завдамо йому тільки більше болю, — впевнено кажу я. Переконана, Іян не заподіє мені лиха. Надто добре я його знаю. — І не ходи за мною, не стеж, як за Вандою. Все просто. Іян має почути все з моїх вуст.

Джаред сторожко киває. Знову сумнів. Не знаю, що ще сказати, аби він перестав сумніватися. Слів замало, особливо після того, як він цілий рік слухав з моїх вуст чужі слова. Згодом Джаред упевниться, що між нами нічого не змінилося тільки через те, що Ванда в моєму тілі закохалася в Іяна. Час і плин подій — ось що переконає Джареда. І я.

Я беру його обличчя в долоні й міцно припадаю до вуст, а потім іще раз — легенько — торкаюся губами синця.

Відчуття, що наді мною завис дамоклів меч, занадто сильне — я не можу зволікати. Треба покінчити з усім несуттєвим, а тоді розслаблятися. Як можна бути щасливою, коли над тобою тяжіє таке важке завдання? Задоволення настільки спотворене, що аж болюче.

Я відвертаюся, і Джаред востаннє стискає мою руку. Проминаю Дока — він тихо похропує на останньому ліжку. Виходжу в південний коридор — і мене захлистує відчуття сюрреальності.

Хто б міг подумати, що мені знову доведеться ходити тут у темряві! Останній раз здавався таки останнім. Розумом я усвідомлюю, що мета наша полягала саме цьому: аби я знову могла збудитися, підвестися з ліжка, попрямувати в печери. Але зараз я почуваюся неможливо, дивно, неправильно.

Коридор довгий і трохи лячний — а Ванду він уже давно не лякав.

Я швидко ступаю, а мозок квапливо підшукує слова, які я скажу Іянові. Чи він уже прокинувся? Чи варто мені постукати? Не пам’ятаю, чи зачинила Ванда двері, коли пішла геть.

В уяві постає Іян: розкидав руки й ноги, як завжди уві сні, чорне волосся розкучмане, бліді повіки стулені. Із заплющеними очима його уявляти легше. Боюся зазирнути в його блакитні очі, боюся прочитати там біль, і злість, і звинувачення, на які я заслуговую.

Я прискорюю ходу — вже ледь не біжу. Треба заскочити його, поки він іще не прокинувся. Мені потрібно бодай кілька секунд — просто поглянути на його обличчя, перш ніж він оговтається і зненавидить мене. Вилітаючи на ясно освітлений майдан, я вже не стримую бігу. Я тут уперше і втисячне, думаю я — і налітаю на Іяна.

Він інстинктивно хапає мене за руку, щоб я не гримнулась на землю. На його вустах розцвітає усмішка.

І застигає. Наче вражений струмом, він відпускає мою руку.

Хоча я нічим не відрізняюся від Ванди (якщо не посвітити промінцем у зіниці, навіть очі не здатні мене зрадити), очевидно, що Іян про все здогадався. З тої секунди, коли торкнувся мене, — просто усмішка почала розцвітати, перш ніж мозок утямив переміну.

Іян відступає на крок, досі усміхаючись, хоча в обличчі його більше немає радості. Застигла усмішка на обличчі трупа, яку недомалював візажист у похоронному бюро.

Ми не відриваємо одне від одного очей.

Не знаю, скільки минає часу. Щосекунди Іянова усмішка стає дедалі боліснішою — я просто не можу витримати. Нарешті я вичавлюю перші-ліпші слова, які спали мені на думку:

— З Вандою все гаразд. Вона в контейнері. Ми знайдемо для неї тіло. З нею все буде добре. Добре. Все добре… — голос мій уривається. Не голос — шепіт.

Іянове обличчя розслабляється. Більш-менш. Зникає застигла усмішка, кутики вуст опускаються. Крига у блакитних очах тане. Та водночас Іянове обличчя напружується по-новому. Навколо очей залягають зморшки. Чорні брови сходяться на переніссі в одну лінію.

Він мовчить. Ми знову дивимося в очі одне одному, одначе вже не так нерухомо й холодно.

Руки так і тягнуться до Іяна — втішити. Я вже здійняла руку — та вона впала. Стискаю долоні в кулаки.

І він тягнеться до мене. Нахиляється — і різко відхиляється. Тричі, а ми не відриваємо одне від одного очей.

Зараз він кине мені в обличчя звинувачення: «Ти змусила її страждати через мене. Як низько! Ти знала її слабкості й уміло їх використала. Дозволила їй пожертвувати собою. Та в ній людського було стократ більше, ніж у тобі!»

І це все правда. Я не заперечуватиму. Визнаю провину.

Проте Іян мовчить.

Стримується — заради Ванди, адже знає, що вона б такого не схвалила? Чи просто виявляє чемність — як до незнайомця?

А Іян усе мовчить, і мені здається, що він утратив мову. Просто для болю, який зараз світиться в його очах, немає слів.

— Хочеш… до неї? — запитую я.

Він нічого не каже, але вираз в очах змінюється. Біль перетворюється на… ніяковість. Рука злітає — і знову падає.

— Вона у Дока, — бурмочу я. І розвертаюся в напрямку південного тунелю.

Наче показуючи дорогу, роблю крок. Він смикається мені навздогін.

І досі боком я пірнаю в темряву. Іян прямує за мною, і тепер його крок упевненіший. У темному коридорі я нарешті повертаюся до нього спиною. Ступаю легенько, дослухаючись до Іянових кроків позаду. Вони стають твердішими, Іян прискорює ходу. За кілька секунд це я вже маю наздоганяти його.

В темряві набагато легше. Наче Іян заплющив очі. Рухаємося ми мовчки, але ця мовчанка не тисне. Колись я здавалася йому невидимкою, проте я все одно завжди була поряд. І зараз я знову почуваюся невидимкою.

— Я не встигла її зупинити, — кажу я, коли ми вже подолали, мабуть, із півмилі.

На диво, після невеличкого вагання Іян відповідає:

— А хотіла?

Голос його хрипкий — мабуть, він не зважувався заговорити, бо боявся втратити контроль, і я радію, що в темряві не бачу його обличчя.

— Так.

Ми стишуємо ходу й довгий час мовчимо. Цікаво, як то йому — знову почути мій голос? Для мене його голос — голос друга, а от для нього…

— Чому ж? — нарешті запитує він.

— Тому що… вона — моя найкраща подруга.

Тепер його голос інший — спокійніший:

— От я й думав…

Я не заохочую його, сподіваючись, що він сам усе пояснить. За хвилину він таки веде далі:

— Я думав: той, хто пізнав Ванду, невже міг її не полюбити? А ти ж бо знала кожну її думку.

— Так, — відповідаю я на непоставлене питання, — я люблю її.

Після вагання він запитує:

— Але ж ти хотіла відібрати в неї своє тіло?

— Не ціною життя Ванди.

Хвильку він перетравлює почуте. Зненацька стукіт його підошов об кам’яну долівку стає твердішим, і мені доводиться прискорити крок, щоб не відставати.

— Вона звідси нікуди не полетить, — ричить Іян.

Згадка про план «Б», який ніколи повністю так і не сформувався в голові, заскочила мене зненацька, і мені знадобилася хвилька, щоб утямити що й до чого.

— А вона й не збиралася, — погоджуюсь я.

Він мовчить, але в повітрі витає запитання. Він знову стишує ходу. Я намагаюся пояснити:

— Вона це вигадала, просто щоб ви з нею не сперечалися. Насправді ж хотіла залишитися… Щоб її тут… е-е-е… поховали. З Волтером і Везом.

Цього разу Іянове мовчання тяжке. Він різко зупиняється. Я квапливо пояснюю:

— Але з нею все гаразд, правда! Док помістив її у кріоконтейнер. Ми знайдемо для неї тіло. Дуже скоро. Першим ділом.

Але Іян мене не слухає.

— Як вона могла вчинити так зі мною? — люто сичить він.

— Стривай, — м’яко кажу я. — Все було не так. Їй здавалося, якщо вона залишиться в моєму тілі й надалі, то тільки завдасть тобі більше болю…

— Сміхота! Як вона могла подумати, що смерть краща за втечу?

— Їй тут сподобалося, — лагідно пояснюю я. — Вона не хотіла нікуди переїжджати.

Іян страшенно сердиться — сердиться на Ванду, і мене це ображає. Слова його різкі:

— Не думав я, що вона така слабачка.

— А вона і не слабачка! — рявкаю я — і миттю почуваюся винною. Не маю права лютитися на Іяна. Отож далі я промовляю виважено, щоб він усе втямив. — Ванда… Вона думала, що просто змучилася вести паразитарне життя, але я гадаю, що вона просто змучилася. Вона була виснажена, Іяне. Хоч і нікому цього не показувала. Пережити Везову смерть… було нелегко. Вона в усьому звинувачувала себе…

— Але до чого тут вона?..

— Сам їй поясниш! — я усвідомлюю, що знову гавкнула на нього, і глибоко вдихаю. — А ще зустріч із шукачкою… Важча, ніж ти собі уявляєш. А ще важче — кохати тебе і водночас… кохати Джареда. Любити Джеймі й розуміти, що я йому потрібна більше. Любити мене. Почуватися, що вона завдає нам усім болю вже тільки тим, що дихає. Ти людина, і тобі цього не зрозуміти. Ти не уявляєш, як вона… вона… — в горлі застряє клубок, і я не можу дібрати слів.

— Ні, я розумію, щó ти маєш на увазі,— каже Іян м’якше. Він більше не чинить опору. Він довго не вміє сердитися.

— Отож Ванді просто треба було перепочити, а натомість вона все занадто… драматизувала. А я гадала, що все одно не зможу її врятувати, — голос мій уривається. Я роблю глибокий вдих. — Я не знала, що Джаред за нами стежить.

Вимовляючи Джаредове ім’я, я чую в темряві якийсь приглушений звук — наче тихі кроки. Все ясно: як і у випадку з Вандою, Джаред не збирався висиджувати на ліжку й витріщатися на стелю, поки я, на його думку, в небезпеці. Звісно, ніякої небезпеки і близько немає, але ж Джаред не знає Іяна так добре, як я. І якщо чесно, якби я опинилася на Джаредовому місці, то повелася б точно так само. І якби хтось згадав моє ім’я, я б також спіткнулася. В темряві я закочую очі.

Іян нічого не помічає. Натомість зітхає.

— Джаред здогадався, а я ні.

— Джаред дуже пильний — завжди таким був. Перегинає палицю. От-от зламає,— кажу я так, щоб Джаред почув. І знав, що упіймався.

— Але ж він учинив правильно, — мовить Іян.

— Так, — я полегшено зітхаю, пригадуючи, як близько було безповоротне. — Іноді параноя тільки на руку.

Кілька хвилин ми йдемо мовчки. Я дослухаюся до Джаредових кроків, але зараз він обережний — ступає цілком безшумно.

— Гадаєш, коли Ванда отямиться, лютуватиме на нас? — зронює Іян.

— Ванда? — пирхаю я. — Лютуватиме? Я тебе прошу!

— Буде нещасна? — тихо каже він.

— Та все з нею буде гаразд, — запевняю я, адже переконана: Ванда не зможе опиратися щастю, знаючи, як щиро ми всі цього прагнемо. Це в її натурі. Але я не почуваю провини за те, що збираюся скористатися з її слабкості, бо точно знаю: в глибині душі, де нема місця жертовності, вона хоче саме цього.

— Що ти там казала про те, що Ванда любить тебе, і Джеймі, і Джареда… і мене…

— А що таке?

— Гадаєш, вона справді мене кохає — чи просто відповідала на моє почуття? Щоб я почувався щасливим?

Іян розуміє Ванду. Знає її найкраще за всіх, окрім мене.

Я вагаюся.

— Я питаю, адже, коли вона прокинеться, не хочу їй нав’язуватися, — хвильку Іян чекає на мою відповідь, та оскільки я мовчу, провадить: — Не бійся вразити мої почуття. Я хочу знати правду.

— За твої почуття я не турбуюся. Просто шукаю влучні слова. Останній рік я була… не зовсім людина, отож добре розумію Ванду. А от чи зрозумієш ти…

— Спробуй пояснити.

— Її почуття міцне. Те, що вона до тебе відчуває… Вона любить світ, але не хотіла нікуди звідси летіти саме через тебе. Ти для неї — якір. Все життя вона була Вандрівницею, а ти прив’язав її до Землі.

Іян зітхає. Коли ж нарешті заговорює, в голосі його вперше — цілковите умиротворення:

— Тоді все гаразд.

— Так.

Пауза. Нарешті Іян каже:

— Не поспішай.

— Ти про що?

Ми вже завернули за ріг — попереду видно світло лікарні. У мене сверблять долоні — так хочеться взяти в руки кріоконтейнер із Вандою. Переконатися, що він не зник.

— Коли шукатимеш тіло. Не квапся. Знайди тіло, в якому Ванда буде щасливою. Я почекаю.

Я зводжу на Іяна погляд. Зазираю йому в обличчя. Воно спокійне.

— А ти хіба не братимеш участі? — здивовано питаю я. Адже я завжди вважала, що без Іяна не обійдеться. Уявляла, як вони із Джаредом ідуть обабіч мене — точно як під час останньої вилазки.

Іян хитає головою. Ми вже підійшли до широкого отвору — входу в лікарню.

— Мені насправді байдуже. Ти краще знаєш, чого хоче Ванда. А я ліпше лишуся тут, із нею.

Мені трішки прикро, що Іян не хоче приєднатися до мене, що йому краще з Вандою, і я не певна, кого ревную — його чи її.

Ми робимо крок до світла — і ось він, Джаред, спирається на бильце ліжка, де стоїть контейнер Ванди, а на обличчі написана невинна цікавість. Іян підходить просто до Ванди. Джаред обережно відступає з дороги. З півтемряви за ним порожніми очима спостерігає Кайл. Док іще не прокинувся.

Неймовірно обережно Іян підносить контейнер. Видихає затамоване повітря — з полегшенням, з сумом, із надією.

— Дякую, — киває він Джареду, але очей від контейнера не відриває.

— Я їй заборгував, — відгукується Джаред.

А тоді переводить погляд на мене, і його брова питально повзе вгору.

Я глибоко вдихаю і роблю до нього крок. «Так», — каже йому моя усмішка. Так, тепер я можу насолоджуватися власним щастям. Так, я кохаю тебе. Так.

Огортаю його однією рукою за пояс, а другою крадькома погладжую теплу скриньку в Іянових руках.

Я знову сильна. Ми все вирішимо. Скоро.

А тоді я все розповім Ванді.

Бесіда зі Стефені Маєр

Що надихнуло вас на роман «Господиня»?

Насправді ідея написати «Господиню» виникла через страшенну нудьгу. Я їхала з Фенікса в Солт-Лейк-Сіті — перетинала жахливу одноманітну пустелю. Чимало разів я вже долала цей шлях, і щоб не збожеволіти, розважала себе всілякими оповідками.

Гадки не маю, звідки впала іскра натхнення: написати роман про інопланетну викрадачку тіла, яка закохалася в чужого хлопця попри спротив власної носительки. Не встигла я й отямитися, а продумала вже половину сюжету. Ще не оформившись, роман повністю заволодів моїми думками. Я-бо знала: такий складний любовний трикутник вирішити непросто. Отож я почала робити нотатки в записнику, а щойно дісталася комп’ютера, заходилася втілювати задум. Роман «Господиня» замислювався просто як розвага — щоб було на що переключатися, поки я редагую «Затемнення», проте вийшло не так: я не могла відірватися від нього, аж поки не закінчила.

Чи відрізнявся процес писання «Господині», першого вашого роману для дорослої аудиторії, від написання книжок для підлітків?

Аж ніяк. Як і «Сутінкова сага» (і в цьому, мабуть, єдина між ними схожість!), «Господиня» — просто оповідка, якою я розважала сама себе. А якщо мені весело, то я дописую оповідь до кінця. Поки пишу, я — єдина моя читацька аудиторія; все решта почекає, поки я почну редагувати.

Ви називаєте «Господиню» науково-фантастичним романом для тих, хто не любить наукової фантастики. Можете пояснити?

Коли читаєш «Господиню», не виникає враження, що читаєш науково-фантастичний роман; світ знайомий, зовні головна героїня нічим не відрізняється від людей, емоції людей навкруги знайомі та зрозумілі. Тобто події відбуваються в нашому світі, є тільки невеличкі відмінності. Якби книжки про прибульців не вважалися науковою фантастикою, то я б свій роман так і не називала.

У книжці постійно ведуться розмови між Вандрівницею — головною героїнею, душею-окупантом — і Мелані — людиною, в чиєму тілі живе Вандрівниця. У кожного з цих двох персонажів — свій голос і своя внутрішня боротьба. Важко було писати про героїв, які удвох живуть в одному тілі й при цьому відстоюють кожен свою позицію?

З першого дня Вандрівниця й Мелані мали яскраві характери; переплутати їх було неможливо. Мелані — жертва, і саме їй ми, люди, маємо співчувати; водночас, не завжди нею можна пишатися. Вона буває і сердита, і жорстока, і безжальна. Вандрівниця ж — окупантка, злодійка. Вона не схожа на нас, вона не з нашого племені. І водночас ми — принаймні я — в чомусь хотіли б на неї бути схожими. Багато в чому вона краща за Мелані, але й слабша. В основі роману — відмінність між цими двома персонажами. Якби вони не були такими різними, не було б сенсу писати роман.

Коли ви писали, герої підносили вам несподіванки?

Та вони весь час підносять мені несподіванки — і мені це найбільше до вподоби. Якщо герой відмовляється чинити так, як я собі задумала, тоді я певна: персонаж ожив. У «Господині» одразу кілька героїв заскочили мене зненацька. Один із них планувавсь як «друг у запіллі ворога». Але виявилося, що така роль для нього затісна, і якимсь чином головна любовна інтрига закрутилася саме довкола нього.

«Сутінкову сагу» залюбки читають і дорослі. Як гадаєте, «Господиню» читатимуть підлітки?

Мою підліткову аудиторію вельми зацікавила «Господиня». Я впевнена, що підлітки і надалі лишатимуться головними моїми читачами. Мені подобається стирати межі між жанрами й категоріями, адже хорошу книжку неможливо втиснути в певні рамки. Сподіваюсь, як і «Сутінкова сага», «Господиня» доведе: цікава історія не має демографічних меж.

Як ви ставитеся до неймовірного успіху «Сутінкової саги»? Це змінило ваше життя?

Мене досі дивує успіх моїх книжок. Ніколи я не сприймала це як належне, і не на цьому я ґрунтую свої плани на майбутнє. Це приємно, і тішитимусь стільки, скільки зможу. Але в першу чергу я — матір, отож письменництво не надто змінило моє життя — хіба що подорожувати доводиться значно більше, а вільного часу значно менше.

Нещодавно ви продали права на фільм за романом «Господиня». Розповісте щось про зйомки?

Я щаслива, що працюватиму з Ніком Векслером, а також зі Стівом і Полою-Мей Шварцами, які втілюватимуть роман на екрані. Працювати з такими людьми — мрія, робота приємна і плідна, і я відчуваю, що разом нам вдасться зняти чудове кіно. А Ендрю Ніккол, який пише сценарій і ставитиме фільм! Це ж неймовірно! «Гаттака» (Gattaca) — одна з моїх найулюбленіших стрічок. Чудовий приклад науково-фантастичного фільму, де на першому місці герої,— це просто ідеально для «Господині». Я тільки те й роблю, що подумки підбираю акторів, а потім заходжу на фан-сайти, щоб поглянути, чи не співпадуть пропозиції фанів із моїми.

Content

Стефені Маєр. Господиня

Пролог Утілення

Розділ 1 Спогад

Розділ 2 Підслухане

Розділ 3 Опір

Розділ 4 Сон

Розділ 5 Нерозраджена

Розділ 6 Переслідування

Розділ 7 Сутичка

Розділ 8 Кохана

Розділ 9 Відкриття

Розділ 10 Поворот

Розділ 11 Спрага

Розділ 12 Помилка

Розділ 13 Присуд

Розділ 14 Конфлікт

Розділ 15 Полонянка

Розділ 16 Повноваження

Розділ 17 Зустріч

Розділ 18 Нудьга

Розділ 19 Розлука

Розділ 20 Воля

Розділ 21 Ім’я

Розділ 22 Допит

Розділ 23 Зізнання

Розділ 24 Звикання

Розділ 25 Схиляння

Розділ 26 Повернення

Розділ 27 Вагання

Розділ 28 Необізнаність

Розділ 29 Зрада

Розділ 30 Обмеження

Розділ 31 Потреба

Розділ 32 Засідка

Розділ 33 Сумніви

Розділ 34 Похорон

Розділ 35 Випробування

Розділ 36 Довіра

Розділ 37 Бажання

Розділ 38 Зворушена

Розділ 39 Занепокоєння

Розділ 40 Жахіття

Розділ 41 Утеча

Розділ 42 Примус

Розділ 43 Божевілля

Розділ 44 Зцілення

Розділ 45 Успіх

Розділ 46 Коло

Розділ 47 Робота

Розділ 48 Затримка

Розділ 49 Допит

Розділ 50 Жертва

Розділ 51 Приготування

Розділ 52 Вилучення

Розділ 53 Приречені

Розділ 54 Забуті

Розділ 55 Прив’язаність

Розділ 56 Прикуті

Розділ 57. Звершилося

Розділ 58 Кінець

Розділ 59 Спогади

Епілог. Далі буде

Новий розділ у подарунок

Самотність

Бесіда зі Стефені Маєр