Никос Казандзакис

Христос отново разпнат

I

Седи агата на Ликовриси на балкона си над селския площад, пуши си чибука и пие ракия. Ръми тихо, приятно, и по засуканите му дебели мустаци, пряснобоядисани с черна боя, са кацнали и блестят няколко капчици; и агата, разгорещен от ракията, ги облизва, за да се поразхлади. От дясната му страна стои прав сеизинът с тръбата си, грамаден див анадолец, кривоглед и с грозна мутра; от лявата му страна седи с кръстосани крака върху кадифена възглавница едно красиво закръглено турче, което току му пали чибука и му пълни непрекъснато чашата с ракия.

Притваря махмурлиите си очи агата и се радва на горния свят; добре е натъкмил всичко господ, мисли си той, скопосано нещо е този свят, нищо не му липсва: ако огладнееш, има хляб и пържено месо и пилаф с канела; ако ожаднееш, има от живата вода — ракията; ако ти се доспи, бог е направил съня само заради сънливостта; ако се ядосаш, направил е камшика и задника на раите; ако те хванат мераците, направил е маането. И ако пък искаш да забравиш дертовете и теглата на този свят, направил е Юсуфчо.

— Голям майстор е аллах — мърмори разчувствуван той, — голям майстор, мераклия; сече му акълът; как му е хрумнало, да речем, да направи ракията и Юсуфчо!

Овлажняват очите на агата от религиозно умиление и от многото ракия. Навежда се от балкона и се любува на раите си, които се разхождат по площада пряснообръснати, празнично облечени, с широки червени пояси, с изпрани потури и сини тузлуци. Едни носят фес, други — чалма, трети — калпак от агнешка кожа. Най-наперените са затъкнали над ухото си стръкче босилек или цигара.

Третият ден на Великден е, литургията току-що е свършила. Приятен, мек ден, слънце, ръми, миришат лимоновите цветчета, напъпват дърветата, съживяват се тревите, възнася се Христос от всяка бучица пръст. Разхождат се християните по площада, срещат се приятелите, поздравяват се един друг, казват: „Христос воскресе“, и след това сядат в кафенето на Костандис или под големия платан сред площада, поръчват наргилета и кафета и подхващат като ситния дъжд сладките приказки.

— Такъв ще да е и раят — казва Хараламбос клисарят, — меко слънце, тих дъждец, цъфнали лимони, наргилета и тънки приказки вовеки веков.

На другия край на площада, зад платана, се издига, прясно варосана, с прелестната си камбанария, селската църква „Разпятие Христово“. Вратата й днес е окичена с върбови и лаврови клонки. Околовръст — селските дюкянчета и работилници: сарачницата на дивия Панайотарос, дето му викат и Гипсоядеца; защото веднаж донесоха в селото гипсова статуетка на Наполеон, а той я изяде; след това донесоха друга, на Кемал паша, изяде и нея; сетне донесоха на Венизелос, и нея изяде. До него е бръснарницата на Андонис „Еротокритос“, над вратата й виси табела с големи кървавочервени букви: „Вадят се и зъби!“ По-нататък е касапницата на кир Димитрос куция: „Пресни главички, Иродиада“. Всяка събота той коли едно теле и преди да го заколи, му позлатява рогата, боядисва му челото, връзва му червени панделки на врата, разкарва го из селото, куцукайки, и разгласява качествата му. И накрая — прочутото кафене на Костандис, тясно и дълго, прохладно, дето ухае на кафе и тютюн, и на градински чай през зимата. На стената му, отдясно, висят, гордост за селото, три големи лъскави литографии: от едната страна, Геновева, полугола сред тропически лес; от другата, кралица Виктория, дебела, синеока, с огромни гърди на дойка; и по средата, суров, със сиви сърдити очи, с висок астраганен калпак, Кемал паша.

Всички са благодушни хора, работливи, добри стопани, богато е селото, а и агата му е добър човек, мераклия, много обича ракията, тежките благоухания, мускус и пачули, и пухкавото турче, дето седи от лявата му страна върху кадифена възглавница. Гледа агата християните, както овчарят гледа угоените си овце, и се радва.

„Добри хора — мисли си той, — напълниха и тази година килера ми с великденски дарове — сиренета, краваи със сусам, козунаци, червени яйца… А един, да е жив и здрав, ми донесе едно гърненце с хиоска дъвка за моя Юсуфчо, да дъвче, та да му мирише на хубаво устичката…“

И като си каза това, хвърли нежен поглед към малкия ага, който дъвчеше дъвка, пълничък и унесен.

И както си мислеше за пълния си с блага килер, и тихо ръмеше, и камъните блестяха, и петлите бяха започнали да пеят, а до него, свит в краката му, Юсуфчо дъвчеше дъвка и мляскаше доволно с език — агата почувствува изведнаж, че сърцето му прелива, изпъна шия, понечи да подхване маане, но го домързя. Извърна се към сеизина си и му направи знак да надуе тръбата, да млъкне народът; а след това се извърна наляво:

— Изпей ми, Юсуфчо, жив да си, изпей ми: „Дуня табир, руя табир, аман, аман!“, изпей ми го, че ще пукна!

Пълничкото момченце извади, без да бърза, дъвката от устата си, залепи я на голото си коляно, опря дясна длан на бузата си и подхвана любимото маане на агата: „Светът е сън, аман, аман!“

Чувствен, изпълнен с нега, гласът се извисяваше, снишаваше се, гугукаше като гълъбица. И агата затвори очи, и през цялото време, докато продължи маането, беше толкова захласнат, че беше забравил да пие.

— На кеф е агата — измърмори Костандис, като поднасяше кафетата. — Да е жива и здрава ракията.

— Да е жив и здрав Юсуфчо — каза, като се усмихна горчиво Янакос — праматаринът и писмоносецът на селото — с къса и заоблена бяла брада и хищни птичи очи.

— Да е жива и здрава тая сляпа съдба, дето го е направила него ага, а нас — раи — измърмори братът на попа, Хаджи Николис, селският учител, мършав, с очилца и голяма остра адамова ябълка, която подскачаше, когато той говореше.

Разпали се, спомни си за прадедите, въздъхна:

— Едно време — продължи той — тези земи са ги владели нашите, гърците, завъртяло се колелото и дошли византийците, гърци и те, и християни, завъртяло се отново колелото, и дошли агаряните… Ала Възкръсна Христос, момчета, ще възкръсне и родината! Костандис, ела почерпи юнаците!

В това време маането свърши, турчето сложи отново дъвката в устата си и започна пак да преживя с тъпо изражение. Изсвири отново тръбата, можеха вече раите да се смеят и да викат свободно.

Капитан Фортунас, един от петимата селски старейшини, се появи на вратата на кафенето. Висок, снажен, стар моряк, който години наред беше кръстосвал Черно море, като пренасяше руско жито и вършеше контрабанда. Косъм нямаше по лицето му; беше кьосе и жълто-чер, изпечен, с дълбоки бръчки, а очите му, малки, съвсем черни, искряха. Остаря, остаря и корабът му, разби се една нощ край Трапезунд, и капитан Фортунас, като корабокрушенец, бактисал, се завърна в селото си да си сръбне колкото може повече ракия и като му дойде часът, да извърне лице към стената и да умре. Много бяха видели очите му, дотегнало му бе; не му беше дотегнало, уморил се бе, но се срамуваше да си го признае.

Днес носеше високите си капитански ботуши, жълтата си мушама и чорбаджийския си калпак от истински астраган. Държеше и дългата си тояга на старейшина. Двама-трима селяни се понадигнаха и то поканиха да пие една ракия.

— Нямам време, момчета, дори за ракия — каза той. — Христос воскресе! Отивам в къщата на попа, където първенците се събираме. След час да заповядат и онези от вас, които са поканени; прекръстете се и елате, добре знаете, днеска имаме работа. А някой да отиде да повика Панайотарос самарджията, с дяволската брада; много ни трябва.

Замълча за миг, очите му лукаво заиграха:

— Ако не си е в къщи, ще е у вдовицата — каза той и всички избухнаха в смях.

Но старият Христофис, каруцарят, който на младини беше разбрал, па макар и да бе платил скъпо за това, какво ще рече севда, скочи:

— Какво се смеете бре, серсеми? — извика той. — Добре прави; огън бий бре, Панайотарос, не ги слушай тия! Малко е животът, много е смъртта, карай!

Дебелият Димитрос, касапинът, поклати пряснообръснатата си глава:

— Господ да поживи нашата Катерина вдовицата — каза той. — Дявол знае от какви рога ни спасява!

Капитан Фортунас се засмя.

— Абре, момчета — каза той, — не се карайте. Във всяко село трябва да има по една такава мома, та да не си намират белята честните. Тя е, санким, като чешма край пътя; жадните минават и пият; иначе щяха да тропат наред по вратите ни. А пък жените, като им поискаш вода…

Извърна се, видя учителя.

— Хаджи Николис — извика му той, — още ли си тук? Старейшина си и твоя милост, имаме съвет. И кафенето го направи на училище, сколасвай и идвай!

— Да дойда ли и аз? — каза старият Христофис и намигна на компанията. — Ставам за Юда.

Но капитан Фортунас беше вече поел по нагорнището, като се опираше тежко на тоягата си по калдъръма. Не беше добре днес; присвиваше го пак ревматизмът, цяла нощ не беше мигнал. Изпи рано-рано две-три водни чаши ракия, за цяр, ала напусто, болките не минаваха. Дори ракията не можеше да ги надвие.

— Мо̀ре, ако не беше срам — измърмори той, — и почнех да викам, може би болките щяха да понамалеят; ама на̀ че не ми дава пустото му честолюбие! И трябва да вървя изпъчен и да се правя, че се смея. И ако пък тоягата ми падне на земята, да не оставя някой кератия да ми помогне, ами сам да се наведа да си я взема. Хапи бре, капитан Фортунас, устни, издуй платната, карай с главата напред срещу вълните, варда да не се посрамиш! Буря е, санким, и животът, ще премине!

Ръмжеше и тихичко проклинаше, като се клатушкаше. Спря се за миг, озърна се, никой не го гледаше; въздъхна и малко му олекна. Погледна нагоре, видя навръх селото да се белее сред дърветата къщата на попа с боядисаните си в синьо прозорци.

— Взе, че си построи къща навръх селото, дяволският му поп! — измърмори той. — Да се не види макар!

И пое отново по нагорнището.

В къщата на попа бяха вече пристигнали двама от първенците, седяха по турски на миндера, мълчаха и чакаха черпнята. Попът беше отишъл в кухнята да даде нарежданията си, и единствената му дъщеря, Марьори, приготвяше подноса с кафето, студената вода и лъжичката със сладко.

До прозореца се беше разположил първият старейшина на Ликовриси, от голям сой, чорбаджия, охранен, с чохени шалвари, с извезано със сърма менте и с един дебел златен пръстен на показалеца — печатът му с две глави, здравопреплетени букви: Г. П. — Георгиос Патриархеас. Ръцете му бяха пълни и меки като на владика. Никога не беше работил, имаше цяла сюрия ратаи и изполичари, които работеха и го хранеха. И червото му дебелееше, все по-широк ставаше задникът му като на кобила, увиснали му бяха шкембетата, а гушата му се спускаше на три ката и лежеше кат връз кат на косматите му пухкави гърди. Два-три предни зъба му липсваха, друг кусур нямаше, и когато говореше, фъфлеше и се объркваше; но и този му кусур увеличаваше тежестта му, защото те принуждаваше, когато говореше, да се наведеш, за да разбереш какво казва.

Вдясно от него, в ъгъла, хилав, кирлив, с тясна глава, с гуреливи очи, с дебели ръчища, покрити с мазоли, седеше свит и смирен вторият старейшина, най-големият собственик в селото, старият Ладас. Седемдесет години, приведен над земята, прекопава я, засява я, жъне я, сади маслини и лозя, изстисква я и й пие кръвта. Никога, още от малко хлапе, не се бе откъсвал от земята. Ненаситен, алчен, нахвърляше се върху нея, даваше й едно, а искаше от нея хиляда, и никога не казваше: „Слава богу!“, ами все мърмореше неблагодарно. И на старини земята все не му стигаше; колкото повече наближаваше смъртта и чувствуваше, че малко хляб му остава да яде, толкова повече бързаше да свари и да съсипе хората. И захвана да дава заеми с тежка лихва на съселяните си; залагаха, горките, лозята и нивите си, идваше време за плащане, не можеха да платят, изкарваха нещата им на търг и старият Ладас ги лапваше.

И все се оплакваше, и все гладуваше, а жена му ходеше боса, и остави единствената си дъщеря, която бе успял да направи, да умре, защото не повика лекар, когато беше болна, да я прегледа.

„Много разноски — каза, — големите градове са далеч, откъде да доведеш лекар! И после, какво знаят и те? Вятър знаят! Имаме си тук нашия поп, той знае стари церове.

Ще му платя да направи и миросване, и хем тя ще оздравее, хем ще струва по-евтино.“

Ала мехлемите на попа отидоха напразно, миросването не хвана, и девойката умря на седемнадесет години и се отърва от баща си; отърва се и той от големите разноски по сватбата. Веднъж, няколко месеца след смъртта й, седна и направи сметка: зестра — горе-долу толкова, дрехи, маси, столове — толкова, трябваше да покани на сватбата роднините, а те кой знай колко ще изплюскат, тури месо, хляб, вино — толкова… Събра всичко, много големи разноски, щеше да го отупа дъщеря му, така че няма нищо, всички ще умрем… Отърва се и тя от грижите на тоя свят — мъже, деца, болести, пранета. Късметлийка излезе, бог да я прости!

Влезе Марьори с подноса, поздрави със сведени очи първенците, застана пред чорбаджията. Бледа, с големи очи, с вити вежди, с две дебели кестеняви плитки, омотани на венец около главата й. Напълни старият чорбаджия догоре лъжичката си със сладко от вишни, погледна девойката, вдигна чашата си.

— И на сватбата ти, Марьори! — пожела й той. — Синът ми бърза.

Поповата щерка беше сгодена за единствения му син Михелис, и попът се гордееше, че ще има такъв сват и че скоро ще има внуци.

— Не мога да разбера защо бърза толкова хубостникът му неден! Не можел, вика, повече… — добави със смях чорбаджията и намигна на девойката.

А тя се изчерви до уши, смути се, не можа да отвърне нищо.

— Сватба да имаме! — каза поп Григорис, като влезе с шише мискетово вино. — С благословията на Христос и Богородицата!

Суров, як, със снежнобяла чаталеста брада, охранен, миришеше на тамян и масло. Видя, че дъщеря му се изчерви, и за да промени разговора, каза:

— Кога, ако е рекъл господ, ще омъжиш и осиновената си дъщеря Леньо?

Леньо беше едно от копелетата, които чорбаджията беше измайсторил със слугините си. Беше я сгодил за смирения си предан овчар Манольос и по чорбаджийски й беше дал зестра едно стадо овце, което Манольос пасеше на отсрещната планина Панагия.

— Ако е рекъл господ — отвърна той, — тези дни; Леньо, вика, бърза. Бърза късметлийката; напращели са й, санким, ненките и искат да кърмят син. „Май иде — каза ми онзи ден, — май иде, чорбаджи, и трябва да побързаме.“

Отново се засмя сърдечно, гушите му се затресоха.

— През май — каза той — се женят магаретата, има право Леньо; трябва да побързаме. Хора са и те, па макар и да са ратаи.

— Добър е Манольос — обади се попът, — добре ще си живеят.

— Обичам го и него като свое дете — каза чорбаджията. — Видях го тогава, когато минах през манастира „Свети Пантелеймон“; ще да е бил петнайсетгодишен, дойде с подноса в стаята на игумена да ме почерпи. Беше същински ангел, само крила му липсваха. Сърцето ме заболя за него. Жалко, си казах, такъв левент да увехне в манастир като евнух. Отидох в килията на стареца му, отец Манасис. От години лежеше парализиран. „Отче — му викам, — ще те помоля за една услуга; и ако ми я сториш, ще подаря едно сребърно кандило на манастира.“ — „Само да не ми поискаш Манольос“ — каза Манасис. — „Тъкмо него искам, отче, да го взема на работа при мен.“ Въздъхна старецът. — „Имам го като свое дете — каза, — не мога да се оплача за нищо от него. Безпомощен съм и самотен, никого друг си нямам; всяка вечер му говоря за отшелниците и светците; учи се и той, минава ми и на мен времето.“ — „Пусни го, отче, да влезе между хората, да има деца, да поживее; и ако му се втръсне животът, да се покалугери. С голям зор успях да го взема; и сега му давам Леньо; на добър час да е!“

— Ще ти направи и внуци… — каза старият Ладас, като хихикаше злобно, взе си с върха на лъжицата една вишна, сдъвка я, сръбна глътка мискет, и изказа благопожеланията си:

— Добри печалби в работите ни, да даде господ да не умрем от глад. Лозята и посевите тази година не са добре, загубени сме.

— Добър е господ отвърна с гръмкото си гласище попът, — добър е господ, дядо Ладас, кураж! Затегни си колана, не го удряй на харч, многото ядене е вредно. И зарежи широките пръсти, не пръскай така имането си за бедните.

Избухна в смях чорбаджията, къщата се разтресе.

— Дайте милостиня, християни, старият Ладас умира от глад! — захленчи той, като протегна просешки пълното си ръчище.

Чуха се тежки стъпки, стълбата заскърца.

— Пристигна и капитан Фортунас, старият морски вълк — обади се попът и стана да му отвори вратата. — Чакай, Марьорѝ, не си отивай, да го почерпим. Отивам да му донеса една водна чаша и ракия; той презира виното.

Поспря се капитанът пред вратата, да си поеме дъх; влезе засмян, но пот се стичаше по челото му. Зад него се показа запъхтян и учителят, който беше тичал, за да го настигне; държеше в ръка шапката си и си вееше с нея. Тъкмо в този миг се появи и попът с ракията.

— Христос воскресе, юнаци! — каза капитанът на тримата старци.

Стисна устни и седна, колкото се може по-пъргаво на миндера. Обърна се към девойката:

— Не ща аз сладка и кафета, Марьори, те са за коконите и старците; тази чашка, дето вие й викате водна чаша, ми стига; и на сватбата ти! — каза той и я гаврътна наведнаж.

— Голям ден е днес — каза учителят, като сърбаше кафето си; — след малко ще дойде народът, трябва да побързаме да вземем решение.

Марьори излезе навън с подноса, мандалоса попът вратата. Широкото му, изпечено от слънцето лице изведнаж придоби пророческо величие; изпод гъстите му вежди очите му блестяха. Добре се хранеше този поп, пиеше, изтърсваше дебелашки шеги, когато беше на кеф, биеше, когато се ядосваше; и сега дори, на старини, заглеждаше жените и кръвта му кипеше; главата му, гърдите му, бъбреците му бяха пълни с човешки страсти. Но когато извършваше литургия или когато вдигнеше ръка, за да благослови или да прокълне, някакъв суров пустинен вятър го обвиваше и поп Григорис, ядачът, пиячът, масалджията, се превръщаше в пророк.

— Братя първенци — изрече той с тежък глас, — тържествен е днешният ден, бог ни вижда и чува; каквото ще кажем в тази стая, ще го запише в тефтерите си, опичайте си акъла! Възкръсна Христос, но вътре в нас все още е разпнат върху плътта ни, нека го възкресим и в нас, братя старейшини! Забравѝ, чорбаджи, за миг земните неща, добре се нагласи на тази земя и ти и твоят род; яде, пи и целува повече, отколкото трябва, издигни за миг ума си над всички тези благи неща и помогни ни да вземем решение. И ти, дядо Ладас, забрави в такъв тържествен ден зехтините и вината си и златните турски лири, дето си натрупал в сандъците си. Ма теб, даскале, брате мой, нямам какво да кажа; твоят ум стои над яденета и златни лири и жени, и общува с бога и Гърция; ала ти, стари капитане, грешнико, изпълни Черно море с хайдуклуците си; помисли днес вече за бога и помогни и ти да вземем правилно решение.

Капитанът кипна.

— Зарежи миналото, отче — извика той, — господ ще отсъди! Ако можехме и ние да говорим свободно, щяхме, санким, да кажем доста работи и за светиня ти.

— Говори, отче, ама си опичай акъла, на първенци говориш! — каза чорбаджията, като смръщи вежди.

— На червеи говоря! — извика ядосано попът. — И аз съм червей, не ме прекъсвайте; народът всеки миг ще дойде, а дотогава трябва да сме взели решение. И така, слушайте: по стар обичай, от деди и прадеди, в селото ни всеки седем години избираме измежду всички селяни пет-шест души, които да съживят със собствените си тела през Страстната седмица страданията Христови. Шест години минаха, навлязохме в седмата; днеска трябва ние, главите на селото, да изберем кои от всичките ни съселяни са достойни да въплътят тримата големи апостоли: Петър, Яков и Йоан; и кои — Юда Искариотски, и коя — Магдалена блудницата. И най-вече кой — боже, прости ме! — ще може, като запази през цялата година сърцето си чисто, да представи разпнатия Христос.

Спря за миг попът да си поеме дъх; намери сгода учителят и адамовата му ябълка заигра нагоре-надолу:

— Мистерии са ги наричали някогашните хора — каза той; — започвали от Връбница в нартика на църквата и завършвали на Велика събота в полунощ, в градината, е възкресението на Христа. Идолопоклонниците са имали театрите и цирковете, християните — мистериите…

Ала поп Григорис прекъсна плама му.

— Добре, добре — каза той, — знаем ги тези неща, даскале, остави ме да довърша. Думите стават плът, виждаме вече с очите си, чувствуваме страстите Христови. От всички близки села се събират поклонници и вдигат шатрите си около черквата, и плачат, и се бият по гърдите през цялата Страстна седмица, и накрая започват гуляите и хората с възкресението на Христа. Много чудеса стават през тези дни, помните, братя старейшини, много грешници почват да плачат и да се разкайват, а доста стопани си припомнят какви грехове са сторили, за да забогатеят и подаряват една нива или някое лозе на църквата, за да спасят душата си. Чуваш ли, дядо Ладас?

— Говори, говори, отче, и зарежи подмятанията — отвърна дядо Ладас раздразнено; — на мен такива не ми минават, да си го знаеш.

— Събрахме се, значи, днес, за да изберем, с божие просветление, селяните, на които да поверим тази свещена мистерия. Говорете свободно; пека всеки каже мнението си. Чорбаджи, ти си първият старейшина, говори първи, слушаме.

— Юда си имаме! — избърза да се обади капитанът. — По-добър от Панайотарос Гипсоядеца няма да намерим. Дивак, груб, сипаничав, с яки ръчища, същински орангутан; видях един такъв в Одеса; и най-важното: има брада и коса тъкмо каквито трябват — съвсем червени като на дявол.

— Не е твой ред, капитане — каза строго попът, — не бързай, други имат предимство; и тъй, чорбаджи?

— Какво да ти кажа, отче — отвърна чорбаджията; — аз искам само едно нещо: да сложите сина ми Михелис да представи Христа.

— Не става — отсече рязко попът; — синът ти е чорбаджийче и много пълен, охранен, добре гледан; а Христос е бил беден и слаб. Не е подходящ, да прощаваш. И после, Михелис може ли да свърши такава тежка работа? Ще го бият с бич, ще му сложат трънен венец, ще го качат на кръста — Михелис няма да издържи, искаш да се разболее ли?

— И най-важното — обади се пак капитанът, — Христос е бил рус, а Михелис има черни като катран коси и мустаци.

— Магдалена си имаме — каза и Ладас, хихикайки, — вдовицата Катерина. Всичко си има, грешницата недна! И проститутка е, и хубава, и има съвсем руса дълга коса — стига й до коленете. Видях я веднаж да се реше на двора си, пфу, да се не види, ама и владика може да вкара в грях!

Капитанът отвори уста да изтърси пак някоя дебелашка шега, но попът го погледна страшно и кьосето си глътна думите.

— Лошите ги намираме лесно — каза попът, — Юда, Магдалена; ама добрите? Тук да ви видя! Трябва, струва ми се, да се върнем назад. Къде да намерим — боже, прости ме! — човек, който да прилича на Христос? Ама да му прилича горе-долу и малко външно. По цели дни и седмици прехвърлям това в ума си и много нощи не съм мигнал. Ала, струва ми се, господ се смили, открих.

— Кой? — обади се раздразнено старият чорбаджия. — Я да чуем.

— С твое позволение, чорбаджи, един твой човек, когото и твоя милост обичаш — чобанинът ти Манольос! Кротък е, благо приказва, знае четмо и писмо — някогашен послушник, божем! — има и сини очи, и руса като мед брадичка. Така рисуват и Христос. А пък е и набожен; всяка неделя слиза от планината, за да чуе литургията, и колкото пъти се е причестявал и съм го изповядвал, не съм му намирал никакъв грях.

— Малко е завеян — изписка старият Ладас, — вижда призраци.

— Това е хубаво — увери попът, — от мен да го знаете.

Душата да е чиста!

— И издържа да яде бой, да го бодат тръните и да носи кръста. А пък е и овчар, и това е хубаво; овчар е бил и Христос на човешките стада — каза и учителят.

— Разрешавам му — каза чорбаджията, след като размисли известно време; — ами синът ми?

— Той става за Йоан — каза възторжено попът. — Има всичко, каквото трябва за това: пълен, пухкав, черни коси, бадемовидни очи, от добро семейство, такъв е бил и любимият ученик.

— За Яков — каза учителят, като гледаше плахо брат си попа, — добър ми се струва, не можах да намеря по-добър, Костандис кафеджията: има свиреп вид, мършав е, неразговорлив, и инатчия; така представят апостол Яков.

— А има си и жена, която го държи под чехъл — обади се отново капитанът. — Бил ли е женен и апостолът, какво ще кажеш, премъдри?

— Не се подигравай със светините, безбожнико! — извика ядосано попът. — Не се намираш на кораба си, та да ги плещиш пред юнгите; това е мистерия.

Учителят се поокуражи.

— Хубавичък Петър — каза той — ми се струва ще бъде праматаринът Янакос: ниско чело, къдрави сиви коси, късо чейне, лесно се ядосва и бързо му минава, пламва и угасва като прахан; но има добро сърце. По-добър Петър не намирам в нашето село.

— Малко крадлив пада — каза чорбаджията, като поклати тежката си глава. — Ама нали е търговец, какво друго очакваш? Няма значение.

— Разправят — изсъска пак старият Ладас, — че бил убил жена си. Пукнал я.

— Лъжа, лъжа! — извика попът. — Мен питайте! Изяла покойната веднаж от лакомия цяло кюпче със суров нахут и след това я хванало жажда, пила, пила вода, цяла стомна, жадна била горката, надула се и пукнала. Не си слагай грях на душата, дядо Ладас!

— Така й се пада! — каза капитанът. — Ето какво прави водата, да е пила ракия!

— Трябват ни още един Пилат и един Каяфа — каза учителят. — Трудно, струва ми се, ще ги намерим.

— По-добър Пилат от твоя милост, чорбаджи, няма да намерим — обади се попът с ласкав глас. — Не мръщи вежди, Пилат е бил също голям чорбаджия и е приличал на теб: благородник, охранен, чист, с гуша. И добър човек; сторил, каквото могъл, да спаси Христос и накрая казал: „Измивам си ръцете“, и така се избавил от грях. Приеми, чорбаджи, така ще придадем величие на мистерията. Представи си каква прослава за селото ни и колко народ ще се домъкне, когато се узнае, че големият чорбаджия Патриархеас ще бъде Пилат!

Чорбаджията се усмихна гордо, запали чибука си и не каза нищо.

— Чудесен Каяфа става от дядо Ладас! — подметна отново капитанът. — По-добър Каяфа къде ще намерим? Твоя милост, отче, дето изографисваш, я ми кажи какъв го изкарват Каяфа по иконите?

— Ами… — рече попът, като преглътна на сухо — горе-долу като дядо Ладас. Кожа и кости, с мазни дрехи, с хлътнали бузи, с жълт нос…

— А мустаците му проскубани ли са били? — попита отново драката капитан. — И цепил ли е косъма надве? Носил ли си е обущата под мишница, за да не им се изтъркат подметките?

— Ще си отида! — извика Ладас и скочи от миндера. — Твоя милост да станеш някой, капитан кьосе! Не ни ли трябва и някое кьосе?

— Аз ще остана резерва каза със смях капитанът и се престори, че засуква мустак. — Може, санким, до една година, хора сме, стари сме, един от двама ви, твоя милост, мустакати Ладас, или негово благородие Пилат, да хвърлите петалата; и тогава аз ще заема мястото му, за да не се развали мистерията.

— Намерете друг Каяфа, това ви казвам! — извика стария пинтия. — Трябва да поливам, отивам си!

И тръгна към вратата. Но попът с една крачка застана пред вратата и разпери ръце.

— Къде отиваш? — каза той. — Народът идва, няма да си отидеш; няма да ставаме за резил!

И после добави по-меко:

— Трябва да направиш и ти една жертва, кир старейшино! Помисли и за ада. Много от греховете ти ще бъдат опростени, ако ни помогнеш в това наше богоугодно дело. По-добър Каяфа няма да намерим, не се опъвай. Господ ще го запише в тефтерите си.

— Каяфа аз не ставам! — извика съвсем изплашен старият Ладас. — Намерете друг! А за тефтерите, дето викаш…

Но не свари да довърши думата си; селяните вече се изкачваха по стълбата и попът дръпна мандалото на вратата.

— Христос воскресе! — поздравиха десетина селяни, като поставиха длан на гърдите, после на устните, сетне на челото и се наредиха прави край стената.

— Во истина воскресе! — отвърнаха старейшините и се нагласиха на миндера с кръстосани крака.

Извади табакерата си чорбаджията и им я подаде да си свият по цигара.

— Взехме решение, чада мои — каза попът, — тъкмо навреме дойдохте, добре дошли!

Плесна с ръце, дойде Марьори.

— Марьори — каза той, — почерпи момчетата; и донеси и по едно червено яйце на всеки за Христос воскресе!

Пиха, стисна всеки в шепата си червеното яйце; зачакаха.

— Чада мои — започна попът, като гладеше чаталестата си брада, — обясних ви вчера, след литургията, за какво ви викаме. Голяма мистерия ще се извърши идния Великден в нашето село, и трябва всички, мало и голямо, да помогнем за това. Всички помните, преди шест години каква Страстна седмица само беше. Какви ридания избухнаха в нартика, какви покъртителни жалби; а после, в неделя, на Великден, каква радост беше, какви големи свещи бяха запалени, какви разтворени обятия, как се хванахме всички на хорото и пеехме „Христос воскресе из мертвих“ и всички бяхме станали братя! Такива и още по-хубави трябва да станат през идната година страстите и възкресението Христово. Съгласни ли сте, братя?

— Съгласни сме, отче! — отвърнаха всички в един глас. — С твоята благословия!

— С божията благословия! — рече попът и стана. — Ние, старейшините, избрахме кои от селяните тази година ще превъплътят страстите Христови — кои ще бъдат апостоли, кои — Пилат и Каяфа, и кой — Христос. В името божие; приближи се, Костандис!

Кафеджията сгъна престилката си, втъкна края й в широкия си червен пояс, пристъпи.

— Теб, Костандис, ние, старейшините, избрахме да бъдеш Яков, строгият брат на Исус. Тежко задължение, божествено, и трябва да го носиш с чест, да не посрамиш апостола. Трябва да станеш, от днес нататък, Костандис, нов човек; добър си, но да станеш още по-добър. По-честен, по благ на думи, по-редовен в черква. Да слагаш по-малко ечемик в кафето, да не изливаш останалото по чашите вино във виното, което продаваш, да не режеш локумите наполовина и да ги продаваш за цели. И си опичай акъла, да не биеш вече жена си, защото от днес нататък не си само Костандис, ями и Яков, разбра ли? Разбрах, да кажеш.

— Разбрах — отвърна Костандис, потънал от срам, и се оттегли до стената.

Понечи да каже: „Не аз бия жена си, тя ме бие мен“, но го досрамя.

— Къде е Михелис? — попита попът. — Трябва ни.

— Отби се в кухнята и приказва с дъщеря ти — отговори Янакос.

— Нека някой отиде да го повика; приближи се сега твоя милост, кир Янакос!

Праматаринът пристъпи крачка, целуна ръка на попа.

— На теб, Янакос, се падна тежкият жребий да бъдеш апостол Петър. Опичай си акъла! Забрави предишния човек, кръщение е това, тайно, кръщава се раб божий Янакос и става апостол Петър! Вземи евангелието, знаеш малко четмо и писмо, там ще видиш какъв е бил Петър, какво е казал, какво е направил, ще те напътствувам и аз. Криво дърво си и твоя милост, Янакос, но имаш добро сърце; забрави миналото, прекръсти се, тръгни по нов път, влез в пътя господен: не удряй вече в кантара, не продавай кукувицата за славей, не отваряй вече писмата, за да четеш хорските тайни. Чуваш ли? Чувам и се подчинявам, да речеш.

— Чувам и се подчинявам, отче — отговори Янакос и бързо-бързо се оттегли до стената.

Уплаши се да не би дяволският му поп да почне да му вади всички кирливи ризи наяве. Но попът го съжали, млъкна; тогава Янакос доби кураж:

— Отче — каза той, — ще те помоля за нещо. Мисля, че в евангелието се казва и за едно магаренце. Когато влязъл, мисля, в Ерусалим на Връбница, Христос го яздел. Трябва ни, значи, и едно магаренце; нека това магаренце бъде моето.

— Нека бъде волята ти, Петре, ще вземем и магаренцето ти — отвърна попът и всички прихнаха да се смеят.

В този миг влезе Михелис; пълен, пухкав, румен, със стръкче щир над ухото, със златен пръстен на ръката. Беше потънал в чоха и атлаз, а бузите му горяха; беше докоснал току-що ръката на Марьори и още чувствуваше топлината й.

— Добре дошъл, галенико наш, Михелис — каза попът, като се любуваше на бъдещия си зет; — Теб единодушно избрахме да въплътиш любимия ученик на Христа, Йоан. Голяма чест, голяма радост, Михелис; ти ще се надвесваш връз гръдта Христова и ще го утешаваш; ти ще го придружиш, до последния миг, до кръста, когато останалите ученици ще са се пръснали; и на теб ще повери Христос майка си.

— С твоята благословия, отче — каза Михелис и се изчерви от удоволствие; — още от малък се любувах на този апостол по иконите, беше все млад, красив, изпълнен с благост, и ми харесваше; благодаря, отче. Имаш ли да ми заръчаш нещо?

— Нищо, Михелис, душата ти е невинен гълъб, сърцето ти е изпълнено с любов; няма да посрамиш апостола, бъди благословен!

— Сега трябва да намерим и Юда Искариотски — каза той и заоглежда с хищно око селяните един по един.

А те потръпваха, когато чувствуваха суровия му поглед върху себе си. „Помози, господи — шепнеше всеки, — не искам, не искам Юда!“

Погледът му се спря върху червената брада на Гипсоядеца.

— Панайотарос — чу се гласът на попа, — я се приближи да те помоля за нещо.

Панайотарос разтърси рамене и дебелия си врат като вол, който иска да се отпрегне. За миг му се дощя да извика: „Няма да дойда!“, но се уплаши от старейшините.

— На твоите заповеди, отче — каза той и се приближи, пристъпяйки тежко като мечка.

— Тежка е услугата, която ще поискам от теб, но няма да ни скършиш хатъра; защото, макар че изглеждаш груб и опак, сърцето ти е нежно; ти си като твърд бадем: черупка — камък, ала дълбоко вътре е скрит сладкият бадем… Чуваш ли какво ти казвам, Панайотарос?

— Чувам, не съм глух — отвърна той и сипаничавата му мутра пламна.

Разбра какво искаха от него и се гнусеше от хитруванията и подмилкванията.

— Без Юда разпятие не става — продължи попът, — а без разпятие, няма възкресение. На всяка цена, значи, някой от селяните трябва да се жертвува и да бъде Юда. Теглихме жребий и жребият се падна на теб, Панайотарос!

— Юда аз не ставам! — отсече Панайотарос.

Стисна юмрук и червеното яйце се счупи, беше рохко и шепата му се изпълни с жълтък.

Чорбаджията се стресна; вдигна заканително чибука си.

— Обърка се светът! — извика той. — Няма всички тук да командуват! Съвет на старейшините е това, а не хавра; взели са старейшините решение, свършено; народът трябва да се подчинява. Чуваш ли, Гипсоядецо?

— Уважавам съвета на старейшините — отвърна Панайотарос, — но не искайте от мен да предам Христа; не мога да го сторя!

Чорбаджията фучеше, пухтеше, искаше да говори, но се задушаваше. Капитанът намери сгода, сред суматохата, да напълни отново чашата си с ракия.

— Опак човек си и наопаки вземаш нещата, Панайотарос — обади се попът, като се мъчеше да смекчи гласа си. — Няма да предадеш Христос, глупчо, ами ще се престориш, уж, че си Юда, че предаваш Христа, за да можем и ние да го разпем, а след това да го възкресим. Дебела ти е главата, ама се понапъни, ще разбереш: за да бъде спасен светът, трябва да бъде разпнат Христос; за да бъде разпнат Христос, трябва някой да го предаде… Виждаш, значи, че за да бъде спасен светът, необходим е Юда; по-необходим от всеки друг апостол. Ако липсва един апостол, няма значение; ала ако липсва Юда, нищо не става… След Христос, той е най-необходим… Разбра ли?

— Юда аз не ставам! — каза отново Панайотарос, като мачкаше в шепата си счупеното яйце. — Вие искате да ме направите Юда, аз не искам, свършено!

— Панайотарос, хайде, направи ни хатъра — обади се и учителят, — стани Юда и ще си обезсмъртиш името.

— И дядо Ладас те моли — каза капитанът, като си бършеше устните, — а пък за парите, вика, дето му дължиш, няма да ти дава зор; ще ти хариже дори, вика, лихвите…

— Не се бъркай в чужди работи, капитане! — изписка ядосано старият стипца. — Аз не съм казал нищо; Панайотарос, постъпи както бог те просвети, аз лихви не харизвам!

Замълчаха. И тогава се чу тежкото дишане на Панайотарос, който се задъхваше, сякаш се изкачваше по планина.

— Да не губим време — обади се отново капитанът, — оставете човека да го прехвърли в ума си, да го смели, тези работи не стават така на крак. Не е малко нещо да станеш Юда, тази работа иска ум и ракия, дето има една дума. Къде е Манольос, та да свършим?

— Видяхме го на сладки приказки с годеницата му, Леньо; къде ти да се откъсне от нея! — каза пак Янакос.

— Тук съм — обади се целият изчервен Манольос, който беше влязъл незабелязано и стоеше в един ъгъл. — На ваше разположение съм, чорбаджи и старейшини.

— Ела, Манольос — каза попът с меден глас, — ела, благословен да си!

Манольос се приближи, целуна ръка на свещеника. Той беше млад мъж, рус, срамежлив, бедно облечен. Миришеше на мащерка и мляко; а сините му очи бяха изпълнени с неизразима чистота.

— Най-тежкият жребий се падна на тебе, Манольос — каза свещеникът с тържествен глас. — Бог избра теб да съживиш с тялото си, с гласа си, със сълзите си, свещените слова… На теб ще сложат трънения венец, теб ще бичуват, ти ще носиш честния кръст и ще бъдеш разпнат. От днес чак догодина, до Страстната седмица, едно нещо трябва да имаш в ума си, Манольос, само едно: как да станеш достоен да понесеш тежкия товар на кръста.

— Не съм достоен… — промълви Манольос разтреперан.

— Никой не е достоен, но теб избра бог.

— Не съм достоен — прошепна отново Манольос, — сгоден съм, докосвал съм жена, имам грешни мисли, след няколко дни ще се женя… Как мога аз да понеса страшния товар на Христа?

— Не се противи на волята божия — каза попът строго; — не, не си достоен, но божията милост прощава, усмихва се и избира; теб избра, мълчи!

Манольос замълча, но сърцето му биеше до пръсване; от радост и страх. Погледна през прозореца; полето се разстилаше спокойно, мокро, свежозелено, ситният дъждец беше престанал, Манольос вдигна очи и потръпна радостно: голяма дъга, цялата в смарагди, рубини и злато, беше увиснала във въздуха и съединяваше небето със земята.

— Да бъде волята му! — каза Манольос, като постави широко длан на гърдите си.

— Да се приближат сега и тримата апостоли — заповяда свещеникът, — ела и ти, Панайотарос, не се сърди; няма да те изядем. Приближете се за благословия.

Приближаха се и четиримата и се наредиха отдясно и отляво на Манольос. Свещеникът простря ръце над главите им.

— С божията благословия — каза той. — Духът господен да ви осени; и както набъбват през пролетта дърветата и разцъфват, така да разцъфнат, па макар и да са пънове, сърцата ви! И да стане чудото, да ви гледат през Страстната седмица вярващите и да казват: „Това Янакос, Костандис и Михелис ли са? Не, не! Това са Петър, Яков и Йоан.“ И да подкрепят Манольос с трънения венец да се изкачва по Голгота и да ги хваща страх. И да се разтресе пак земята, да потъмнее слънцето, да се раздере завесата на храма вътре в сърцата им. И да се изпълнят очите им със сълзи, да се прояснят и изведнаж да видят, че всички сме братя! И да възкръсне Христос не вече в двора на църквата, а вътре в сърцата ни. Амин!

Тримата апостоли и Манольос усетиха как студена пот обля телата им; коленете им се подкосиха. Сякаш във висините някакъв сокол се виеше над душите им и се изплашиха; ръцете им неволно се раздвижиха и се сплетоха; всички станаха една верига, свързани в опасността. Само Панайотарос стисна юмрук и не искаше да се хване; поглеждаше към вратата, бързаше.

— Вървете си сега — каза им свещеникът, — с благословията Христова! Нов път се отваря пред вас, много труден, притегнете си поясите, прекръстете се, бог да ви помага!

След тези му думи селяните един по един се поклониха на свещеника, поздравиха първенците и се измъкнаха през вратата. Станаха и старейшините, запротягаха крака, ръце, изтръпнали им бяха, да се поразкършат.

— С божията помощ — каза чорбаджията — всичко свърши добре; добре я оправи, измъкна ни сухи от водата. Благослови, отче!

Но тъкмо когато първенците прекрачваха прага, капитан Фортунас се плесна по бедрата и избухна в смях:

— Бре, ами че ние забравихме да изберем Магдалена!

— Не се тревожи, капитане — обади се старият чорбаджия, като преглътна слюнките си, — аз ще я поканя в къщи и ще поговоря с нея. Мисля, че ще успея да я склоня… — добави той, като се усмихваше.

— Ако ще мърсуваш с нея, чорбаджи — каза попът, — направи го, щом като не се боиш от бога, преди да поговориш с нея; стане ли вече Магдалена, нали разбираш, голям грях е!

— Добре, че ми каза, отче — отвърна чорбаджията и въздъхна, сякаш се бе отървал от голяма опасност.

„Проклети да сме всички — мърмореше капитан Фортунас, когато остана сам и се заспуска, като се опираше тежко на тоягата си, към конака, където го беше поканил агата, да хапнат и да пийнат. — За тези неща бре, трябва чисто сърце, а ние сме Содом и Гомор!“

Попът ли? Алчен, отворил е аптека, нарекъл я е църква и продава Христос на драмове; цери, казва, шарлатанинът му недей, всички болести. „Каква болест имаш ти?“ — „Излъгах.“ — „Един драм Христос, толкова гроша.“ — „Откраднах.“ — „Драм и половина Христос, толкова.“ — „Ти? — «Убих.» — «А, тежка болест, нещастнико. Ще вземеш вечерта, преди лягане, пет драма Христос, струва скъпо, толкова.» — «Не може ли по-малко, отче?» — «Това е тарифата; плащай, иначе ще отидеш в дъното на ада.» И му показва картините, дето ги има в дюкяна си и дето показват ада, с огньове и вили, и дяволи, и клиентът трепери и отваря кесията си…

Старият Патриархеас ли? Същинска свиня, корем от главата до петите; и главата му дори е пълна с черва. Ако туриш, от една страна, всичко, което е изял през живота си, и, от друга — всичко, което е избълвал през устата си или отдолу, ще се издигнат две огромни планини, само мръсотия. Така ще се представи утре, с двете планини отляво и отдясно, на бога.

Хаджи Николис, даскалът ли? Половин порция, горкият, беден, с грозна мутра, страхлив, с очилца — и си мисли, че е Александър Велики. Носи хартиен шлем и пълни главата на децата с хартиени шлемове. Какво можеш да очакваш? Даскал.

Старият Ладас ли? Чифутин, мошеник, нещастник, седи върху бъчвите си с вино, върху кюповете си със зехтин и върху чувалите и с брашно и умира от глад. Той именно казал на жена си една вечер, когато имали гости: «Жено, опечи едно яйце, ще ядем седмина». Живее гладен, жаден, с гол задник, бос — защо? За да пукне богат! Пфу, да се не види макар!

А пък ако питаш и за мен! От кол и въже съм! Трябват ти щипци, за да не се изцапаш. Какво ли не съм ял, пил, окрал, убил, обезчестил през живота си! Кога сварих всичко това? Море, да са живи и здрави ръцете ми, краката ми, устата ми, кръстът ми — добре поработиха, благословени да са!“

Говореше си сам капитан Фортунас, потропваше с тоягата си по камъните и слизаше надолу. Беше свалил калпака си и го носеше в ръка, защото се беше сгорещил. Спря се пред конака на агата, изплю се; така беше свикнал да прави винаги, за да си изкара яда; сякаш плюеше върху всичко турско, сякаш вдигаше едно съвсем мъничко знаме на свободата и ставаше за миг свободен.

Изплю се, изкара си яда, а след това почука на вратата; преглътна доволен слюнките си; добре ще си хапне, добре ще си пийне, добър човек беше агата, щедър, и ще си стегнат пак главите с кърпи, за да не се пръснат и ще пият с водни чаши ракия.

Налъми затрополиха по двора, ситни стъпчици, вратата се отвори; старата робиня на агата, Марта гърбавичката, поздрави с кисела мутра капитана.

— Ако вярваш в Христа, капитане — каза му тя, — не се напивайте пак, не издържам вече, не издържам!

Капитанът се засмя; погали нежно гърбичката.

— Не бери грижа, кир̀а Марта, няма да се напием; и ако пък се напием, няма да повръщаме; и ако пък повърнем, ще ни донесеш легена, та да не изцапаме одаята. Имаш думата ми!

И като рече това, прекрачи гордо прага.

II

Привечер тримата избрани апостоли заедно с Манольос поеха към езерцето Войдомата, край селото, да се поразходят и да си поприказват. Търсеха усамотение, пълна тишина, спокоен разговор, защото и четиримата чувствуваха някакво приятно бреме и тайнствен трепет, сякаш се бяха причестили.

Ситният дъждец беше престанал, дърветата и камъните блестяха, пръстта миришеше, а една кукувица изкука весело и присмехулно. Слънцето великодушно беше смекчило силата си и галеше съчувствено земята с прохладна ръка; сладост и нежност, капките още трептяха по листата, сред мекия и влажен въздух се смееше и плачеше светът.

Известно време четиримата другари вървяха мълчаливо; бяха навлезли сега в мокрите пътеки сред градините, мушмулите бяха цъфнали, и сред тъмнозеления листак проблясваха лимоновите цветчета. Сякаш Христос не беше още възкръснал и цялата земя, потънала в цветя и сълзи, ухаеше като свещена плащаница. Мек вятър развигор духаше, и всички клони, и най-мъничките, набъбваха и ликуваха.

Костандис първи отвори уста и заговори:

— Тежък товар метна на раменете ни отчето — каза той с тих глас. — Дано господ ни помогне да се справим. Миналия път, помните ли, Христос беше майстор Хараламбис, човек стопанин и добър къщовник; ама толкова залегна да върви по стъпките на Христа, толкова се мъчи през цялата година да стане достоен да носи кръста, че накрая акълът му мръдна; и на самия Великден си сложи трънения венец, взе на рамо кръста, заряза всичко и отиде в манастира „Свети Георги Сумалас“, там, чак при Трапезунд, и се покалугери. И семейството му се съсипа, жена му умря, а децата му обикалят сега из селото и просят. Помниш ли го майстор Хараламбис, Манольос?

Но Манольос мълчеше; слушаше думите на Костандис и беше потънал в размисъл; задавено бе гърлото му, не можеше да говори. Това, за което още от малко дете бе копнял, това, за което бе жадувал толкова нощи, седнал в краката на отец Манасис и заслушан в житията и чудесата на светците, сега господ му го пращаше. Да върви по стъпките на светите мъченици, да се отърси от плътта, да бъде убит за Христовата вяра и да влезе в рая, като носи в ръце оръдията на мъченичеството — трънен венец, кръст и пет гвоздея…

— Мислиш ли, че и ние ще се побъркаме? — каза Михелис, като се усмихна закачливо; но в себе си почувствува нелепо, неопределено безпокойство. — Мислиш ли, че можем да повярваме, че сме апостоли? Боже опази!

— Знам ли и аз? — отвърна Янакос, като поклати едрата си обгоряла от слънцето глава? — човекът, санким, е деликатна машина, лесно се разваля. Една бурмичка да се разхлаби…

Бяха вече стигнали до Войдомата, спряха се. Тъмнозелена вода, гъсти тръстики, диви патици. Два щъркела се дигнаха и прелетяха бавно, спокойно, над главите им. Слънцето клонеше вече към залез.

Гледаха притъмнялото пусто езеро, но никой не го виждаше; умът им беше далеч, обзет от необичайни мисли. Мълчаха. Най-сетне Янакос отвори уста:

— Наистина, Костандис, тежък дълг е това, прекадено труден — каза той. — Придобил съм — боже, прости ме! — лоши навици, как да ги махна сега? Не удряй, вика, в кантара, не отваряй чуждите писма… Лесна работа ли го мисли това попът… Ами че ако не удряш в кантара, как ще натрупаш пара, та да станеш и ти човек един ден? Ами ако не чета чуждите писма, я ми кажи, как ще ми минава и на мен времето? Откакто склопи очи покойната ми жена, оттогава придобих този навик. И не за нещо лошо — боже опази! — ами от съклет… Само тази радост ми остана, и магаренцето ми, да е живо и здраво! Друга радост нямам. Като се върна от обиколката си по селата, заключвам се в къщурката си, кипвам вода и отлепям писмата на парата… Прочитам ги, научавам какво прави този или онзи селянин, а след това ги залепям отново и на сутринта ги разнасям. И сега попът седнал да ми разправя… Море, трудно става гарванът гълъб — боже, прости ме!

Михелис се усмихна, доволен от себе си, и поглади тънките си черни мустаци. Той не крадеше, не четеше чуждите писма, никакъв кусур не му беше намерил попът, и затова сега се надуваше. Извади табакерата си, подаде я на другарите си и започнаха и четиримата да си свиват големи, натъпкани цигари; запалиха ги, смукнаха, поуспокоиха се всички. Михелис не можа да сдържи гордостта си:

— На мен отчето ми каза да не променя никой от навиците си; такъв какъвто съм си, вика, няма да посрамя апостола.

Но едва изрече тези думи и се изчерви, защото се засрами; ала вече се беше изтървал.

Манольос се извърна, изгледа го строго; рече да не се обади, та нали Михелис беше, божем, син на чорбаджията му, но си спомни, че от днес той не беше само Манольос, а нещо по-дълбоко, по-голямо, поокуражи се.

— И все пак — каза той, — кой знае, чорбаджи, дали не трябва и твоя милост да промениш много от навиците си. Да ядеш по-малко — помисли колко хора в селото гладуват; да не се докарваш толкова с чохени потури, везан елек, изгладени тузлуци — помисли колко хора зъзнат през зимата голи… И да отваряш от време на време килерите на къщата си и да даваш и на бедните… Имаш повече, отколкото ти трябва, слава богу!

— Ами ако моят, старият, подуши, че давам милостиня? — каза изплашено Михелис.

— Двайсет и петгодишен си, цял мъж, не си дете — отвърна Манольос. — И после, над баща ти стои Христос; той е истинският баща; той заповядва.

Михелис се извърна и погледна изненадан своя ратай Манольос; за първи път му говореше толкова смело… „Вирна нос, изглежда, задето го направиха Христос — помисли си той. — Ще накарам баща си да му стегне юздите.“ Хвърли цигарата ядосан и не каза нищо.

— Трябва да вземем едно евангелие — обади се Костандис, — това мисля аз. Да видим по кой път да поемем.

— Ние имаме едно голямо евангелие от дядо ми — каза Михелис. — Подвързано е с дърво и свинска кожа; всяка корица е като крепостна врата; има и ключалка и един тежък ключ; отключваш го и сякаш влизаш в някакъв голям град. Всяка неделя да се събираме в къщи да го четем.

— И аз трябва да имам едно на планината — каза Манольос. — Досега се съкълдисвах в самотата, вземах дърво, дялах лъжици, бастуни, табакери, светии, козли, каквото ми скимнеше… Губех си времето. Ала сега…

Замълча и отново потъна в размисъл.

— И аз, когато обикалям с магаренцето си по селата и седна под някой платан да си отдъхна, нямаше да бъде зле да имам и аз някое евангелие, да го чета. Ама ще речеш, няма да разбера много неща; няма значение, каквото отбера.

— На мен, на мен ми трябва най-много — подметна Костандис. — Когато жена ми започне да крещи и кръвта ми закипи, да го отварям, да се успокоявам. Какво са моите страдания, да си казвам, какво са моите мъки пред страданията на Христа? Иначе… прощавай, Янакос, сестра ти е, ама не се търпи. Веднъж се нахвърли върху мен с вилица да ми извади окото; онзи ден пък грабна гърнето, в което вреше грахът и ме подгони да ме залее. Казвах си: или тя ще ме убие, или аз ще я убия; ала сега ще чета евангелието, пък тя да си вика, каквото си ще!

Янакос се засмя.

— Горкият Костандис — каза той съчувствено, — само господ знае колко ми е жал за теб; но потърпи. По една жена се пада пай на всеки човек; завий се с нея и си трай.

— Лошото е — продължи Костандис, — че сричам с мъка; падам от една буква на друга и си разбивам главата.

— Няма значение — увери го Манольос, — по-добре; прочиташ една сричка и разбираш цялата дума. И апостолите са били хора прости и неуки, повечето рибари.

— Отбирал ли е от четмо и писмо апостол Петър? — попита развълнувано Янакос.

— Не знам — отвърна Манольос, — не знам, Янакос; ще попитаме отчето.

— Да го попитаме и дали е продавал рибите, които улавял, или ги е раздавал на бедните — промълви Янакос. — Защото, сигурно, не е удрял в кантара — ама продавал ли е? Там е въпросът. Продавал ли е, или е харизвал?

— Да прочетем и жития на светци… — предложи Михелис.

— Не, не — възрази Манольос, — ние сме прости хора, ще объркаме нещо. Аз, когато бях послушник, четях и щях да полудея. Пустини, лъвове, страшни болести — проказа, тялото им се изпълвало с пъпки и червеи, или се спичало и ставало кораво като черупка на костенурка… А понякога пък изкушението се явявало пред тях като красива жена. Не, не! Само евангелието.

Вървяха бавно около езерото, в здрача, и за първи път през живота си водеха такива странни разговори… Сякаш вътре в тях беше бликнал някакъв нов извор със студена вода и се мъчеше да разчупи старата твърда обвивка и да изскочи… Прехвърляха непрекъснато в ума си странните думи на поп Григорис: „Дух господен да ви облъхне. Вятър ли е Духът, та да лъха? Вятър развигор като тазвечерния, мек и влажен, дето духа и сухите вейки набъбват и разцъфват? Нима и Духът е такъв вятър, който духа в душата ни?“.

Потънали бяха в размисъл четиримата другари, всеки се питаше, мъчеше се да разбере. Но никой не искаше да попита другия, защото изпитваше скрита, странна наслада да се измъчва от такива мисли.

Известно време никой не проговори; всички мълчаливо гледаха как вечерта се спуска; Вечерницата звънна в края на небето, жабите закрякаха край езерото, весело, възбудени, само кеф. Вляво се тъмнееше спокойната зелена планина Панагия, където беше кошарата на Манольос и където той пасеше овцете на чорбаджията; вдясно, суровата планина Саракина, от теменужна беше станала тъмносиня, а по склоновете й зееха съвсем черни многобройните пещери, прорязали недрата й; но на върха й, прясно варосана, кацнала върху огромни скали, блещукаше църквицата „Свети Илия“; малка, съвсем бяла, като яйце.

А долу, на влажната земя, сред тръстиките, някоя светулка от време на време проблясваше с коремчето си и грееше спокойно, търпеливо, изпълнена с любов, и чакаше.

— Мръкна се — каза Михелис, — да се връщаме.

Но Янакос, който вървеше най-отпред, изведнъж се спря; постави като фуния ръка на ухото си и се ослуша: чу се тропот от много хора, които се спускаха, бучене някакво, плътно, далечно, като от пчелен рояк, като от рог… И от време на време — един силен глас, сякаш ободряваше или заповядваше.

— Погледнете, погледнете бре, момчета! — извика Янакос. — Какъв е този мравуняк, дето се показа откъм полето? Като шествие.

Всички заблещиха очи, за да различат в здрача, наостриха уши.

Дълга върволица от мъже и жени се виеше сред посевите, минаваше през лозята, хората сякаш тичаха, навярно бяха зърнали селото и бързаха.

— И чувате ли? — възкликна Михелис. — Сякаш пеят псалми.

— Сякаш плачат — каза Манольос. — Чувам плачове.

— Не, не, пеят псалми; да притаим дъх, за да чуем.

Спряха се, ослушаха се; сред вечерната тишина сега се чу ясно, тържествено, прастарият боен тропар: „Спаси, господи, люди твоя…“.

— Наши братя са, християни! — извика Манольос. — Да вървим да ги посрещнем!

И четиримата започнаха да тичат. Началото на шествието беше стигнало до първите къщи на селото; кучетата изскочиха на пътя и залаяха яростно, вратите се отваряха, подаваха се жени, мъжете тичаха още със залък в устата; време за вечеря, ликоврисяните, седнали с кръстосани крака около софрите, вечеряха. Чуха псалмопенията, плачовете, плътния тропот, скочиха. Пристигнаха и тримата апостоли с Манольос.

Вечерният здрач не се беше още разтопил, сега те се бяха приближили и виждаха ясно. Начело вървеше един поп, почернял от слънцето, слаб, с големи черни очи, които горяха изпод щръкналите му вежди, с рядка клинообразна сива брада. Притискаше към гърдите си едно тежко евангелие, обковано със сребро, и беше надянал патрахила си. От дясната му страна един мъжага, пет лакти висок, с увиснали черни мустаци, носеше черковната хоругва, на която бе изобразен, извезан със златна сърма, един голям свети Георги. Зад тях пет-шест мършави старци носеха изправени големи икони; следваше ги цяла тълпа от жени, мъже и деца, които пищяха и плачеха; мъжете бяха натоварени с вързопи и сечива, мотики, лопати, търнокопи, сърпове, а жените — с люлки, дървени магарета и корита.

— Кои сте вие, християни, откъде идвате, къде отивате? — извика Янакос и застана пред попа, тъкмо когато тълпата вече заливаше селския площад.

— Къде е поп Григорис? — отвърна с дрезгав глас свещеникът. — Къде са старейшините?

Обърна се към селяните, които се стичаха разтревожени и ги гледаха учудено.

— Християни сме, братя, не се бойте, прокудени християни, гърци! Повикайте селските първенци, искам да им кажа нещо… Бийте камбаните!

Изтощени, жените се строполиха на земята, мъжете смъкнаха товарите, избърсаха си потта и гледаха попа, безмълвни.

— Откъде, по живо по здраво, идвате, дядка? — попита Манольос един побелял от годините старец, който се бе натоварил с тежък чувал и го държеше още на рамо.

— Не бързай, чедо мое — отвърна старецът, — не бързай; поп Фотис ще говори.

— Ами какво носиш в чувала, дядо?

— Нищо, чедо, нищо; мои си неща… — каза старецът и постави много внимателно чувала на земята.

Попът стоеше прав, здраво притиснал евангелието; един младеж изтича в камбанарията, сграбчи въжето и започна яростно да бие камбаната. Две кукумявки се изплашиха, излетяха безшумно от платана и се изгубиха в тъмнината.

На балкона се появи агата, съвсем пиян. Площадът му се стори пълен с хора, които не бяха от неговите. Ушите му бучаха, някъде като че ли викаха, или плачеха, или пееха — не можеше да разбере. Ами това, дето беснееше, камбана ли беше?

— Ела бре, кьосе — каза той и се извърна назад, — ела да ми разясниш тази загадка; каква е тази тълпа на площада? Какъв е този шум, какви са тези камбани? Да не би да сънувам?

Излезе и капитан Фортунас на балкона, беше си стегнал главата с една бяла кърпа, за да не се пръсне; когато пиянствуваше с агата, така я пристягаше винаги, защото ракията можеше, вика, да му я направи на хиляди парчета. И от време на време размотаваше кърпата, потапяше я в кофа с вода, за да се изстуди, и отново стягаше пламналата си глава.

Капитанът се наведе, изблещи очи, погледна: стори му се, че различава, долу, около платана, мъже, жени и хоругви.

— Какво е това бре, кьосе? — попита отново агата. — Разбираш ли какво става там долу?

— Хора! — отвърна капитанът. — Хора ми се виждат. Какво ще кажеш и твоя милост, ага?

— Хора ми се виждат и на мен… Откъде ли ни се довлякоха? Какво искат? Да ги изхвърля ли от селото? Да ги оставя ли? Да сляза ли с бича? Какво ще кажеш и твоя милост?

— Я зарежи това, ага! Къде ще седнеш да викаш сега и да слизаш с бича и да си разваляш кефа! Остави ги, та да позяпаме. Ще пием ли още по една?

— Юсуфчо — извика агата, — донеси тук, злато мое, възглавниците и чашите, и дамаджаната. И мезетата. Ела и ти да гледаш сеир, Юсуфчо… Гърци са, сега ще се счепкат.

— Къде е поп Григорис? — извика отново поп Фотис. — Къде са първенците? Няма ли да се намери тук един християнин да отиде да ги доведе?

— Аз ще отида! — отвърна Манольос. — Потрай, отче!

Обърна се към Михелис:

— Направи си труда, Михелис, да отидеш да повикаш баща си. Християни са дошли, кажи му, християни прокудени, и му падат в краката да ги вземе под своя закрила. Чорбаджия е, длъжен е. А аз ще отскоча до поп Григорис. Ти, Костандис, изтичай при стария Ладас; кажи му, другоселци са пристигнали и продават нещата си кой колкото им даде, защото са в нужда; така му кажи, иначе няма да дойде. А ти, Янакос, жив да си, хайде, иди в къщата на капитана. Корабокрушенци са дошли, да му кажеш, от Черно море, чули са името му и дошли… А на минаване отскочи до даскала, повикай го и него; гърци са, кажи му, и са изпаднали в беда.

Едно хлапе извика:

— Капитанът яде и пие горе, в одаята, с агата… На̀, ето го, излезе на балкона. Охооо! Вързал си е главата с кърпа; това ще рече, че е кьоркютук пиян!

— А пък чорбаджията спи и хърка! — чу се един насмешлив глас зад него. — С топ не можеш да го събудиш!

Всички се извърнаха. Катерина вдовицата, закръглена, с плътни устни, пиперлия, довтасваше запъхтяна. Носеше нов зелен шал с големи червени рози, а бузите й горяха. Беше изтъркала зъбите си с орехови листа и те блестяха.

— Спи, намира се на седмото небе, и хърка! — отново каза Катерина, погледна закачливо Манольос, и се засмя. — Напразно му изпращаш вестоносци, Манольос!

Манольос се извърна, но се изплаши и сведе очи. „Звяр е тази — помисли си той, — звяр е и яде хора… Махни се отпреде ми, Сатана!“

Вдовицата се приближи кокетливо; миришеше на мускус като същински разпасан звяр. Но чу зад себе си тежко ръмжене, извърна се; с навъсено лице, с потъмнели очи Панайотарос стоеше и я гледаше. Навярно и той беше тичал, защото беше запъхтян, а сипаничавата му мутра беше сърдита и пурпурночервена.

— Да вървим! Да вървим! — каза Манольос припряно.

И тримата поеха тичешком по нагорнището и се изгубиха в тъмните улички.

Сърдит, със стиснати зъби, Панайотарос пристъпи крачка, после още една, приближи се до Катерина.

— Какво търсиш, мари, в къщата на онзи схванат старик — изръмжа той, като се наведе разтреперан над рамото й. — Каква работа имаш, мари, там? Безсрамнице, ще те изям!

— Не съм гипс, та да ме изядеш! — изкиска се вдовицата, промъкна се сред тълпата и застана до мъжагата, който носеше хоругвата.

— Смелост, чада мои! — викаше сега попът и сновеше сред паството си. — Смелост, сега ще дойдат първенците, сега ще дойде поп Григорис, свършват теглата ни. Отървахме се, с божията помощ, от зъбите на смъртта. Ще пуснем отново корени в земята, няма да се затрие родът ни! Няма да се затрие бре, чада, безсмъртен е той!

Надигна се радостна глъчка като жужене на пчели и отново стихна. Някои жени отвориха пазвите си, извадиха гърдите си, започнаха да кърмят бебетата, за да не плачат. Мъжагата опря хоругвата на земята, а стогодишният старец постави възлестата си ръка върху чувала и се усмихна.

— Слава богу — прошепна той, — ще пуснем отново корени!

И се прекръсти.

В това време отвред пристигаха запъхтени селяни, довтасаха и няколко бабички, кучетата се умориха да лаят и душеха новодошлите; а младежът, увиснал на въжето, все тъй биеше камбаната и му олекваше на сърцето.

Синьо, кадифено, с две-три големи звезди, небето се разстилаше отгоре, безкрайно. Пришълците вдигаха очи и го гледаха, и с упование чакаха да дойдат първенците и да решат съдбата им. За миг, когато всички се умълчаха, се чу веселото бълбукане на водата сред камъните.

— Абре дяволски капитане, я дай да пием — каза агата, заслушан в ромона на водата. — Сън е това, хубаво сме си така, дай да пием, да не се събудим. И си опичай акъла, когато гърците се счепкат, да ми обадиш, за да сляза с бича.

— Не бери грижа, ага, опичам си акъла, ще ти обадя; заставам на пост!

— И повикай сеизина да дойде с тръбата. Може да ми потрябва. Юсуфчо, запали ми чибука.

Запали Юсуфчо дългия чибук с кехлибарения мундщук и агата затвори очи и започна да пуши и да влиза, така както си седеше върху възглавницата, с дамаджаната и своя Юсуфчо, в рая.

Манольос се зададе запъхтян, размахваше ръце, викаше:

— Сторете път, сторете път, братя, отецът иде!

Мъжете наскачаха, жените изпънаха шия и въздъхнаха. Хоругвата се разлюля, застана отново до попа, а старците, които носеха иконите, се наредиха отпред. Попът се прекръсти.

— На добро да е! — прошепна той и зачака.

Пристигна и Михелис, приближи се до Манольос, наведе се към ухото му:

— Спи, хърка, не можах да го събудя — каза той с тих глас. — Препил е, преял е, разтърсих го, не се и помръдна, извиках му, не ме чу; и си отидох.

Пристигна и Костандис:

— Хитра лисица е онзи дъртак — каза той възмутено. — Подуши клопката, имал работа, казва, няма да дойде. И ако почнат, казва, да събират помощи за дрипльовците, дето са налетели селото, той няма, казва, да даде и пукната пара; и хич да не идват да му тропат на вратата, нямало да отвори.

Тъкмо тогава довтаса и Янакос:

— Заварих даскала да чете книжките си; ей сега, вика, щял да свърши четенето и да дойде; и каквото стори, казва, поп Григорис, все добре сторено ще бъде.

— Ама че селски първенци! — измърмори Манольос и въздъхна. — Единият хърка, другият кърка, третият чете, а старият вариклечко седи и мъти жълтиците си… Но се уповавам на отеца, дето ще дойде; той е гласът божи, той ще говори!

Една млада жена, мършава, позеленяла от глад, изписка проточено и главата й клюмна върху гърдите; от три денонощия не беше яла, беше научена по чорбаджийски, не можеше да издържи повече, издъхваше.

— Дръж се, Деспиньо, дръж се… — казваха й жените около нея и й вееха. — Стигнахме в голямо богато село, отидоха вече да ни донесат да ядем, да се подкрепим. Дръж се!

Но тя поклащаше глава и очите й се обръщаха с бялото нагоре.

Разнесоха се радостни гласове, множеството се разлюля:

— Иде! Иде!

— Кой иде бре, кьосе? — попита агата, като вдигна натежалите си клепачи.

— Казвам ти, не си разваляй кефа, ага… Тъкмо си в рая, не излизай от него. Аз седя отвънка, опичам си акъла, ще ти обадя. Струва ми се, че иде поп Григорис.

Агата се засмя.

— Има ли поп и тълпата, дето се домъкна? — попита той.

— Има — отвърна капитанът, като отново напълни чашата си.

— Е, тогава ще гледаме сеир, ще видиш; двата попа ще се счепкат. Като жените са, майка му стара, всички попове; имат дълги коси, и когато двама се срещнат, хващат се за косите. Къде е сеизинът? Слез да им кажеш да викат силно, та да чувам.

В тава време Панайотарос, който се мъкнеше подир вдовицата, беше стигнал до хоругвата.

— Ще те изям, безсрамнице! — изръмжа отново той, като се наведе към ухото й. — Какво търсиш тук сред толкова мъже? Хайде в къщи, бързо, пръждосвай се оттук! А аз идвам след теб!

— Нямаш ли бре, сърце, ти? — извърна се разгневена вдовицата и продължи: — Не виждаш ли мъките на тези християни? Не ти ли е жал за толкова хора, дето гладуват?

Замълча за миг, обърна му гръб; но изведнъж не можа да се сдържи повече, задушаваше я тежката дума, извърна се и му извика:

— Юда!

И се свря сред бежанците и се изгуби.

Панайотарос почувствува, че земята се завъртя под краката му; зави му се свят. Сякаш нож се заби в сърцето му. Хвана се за дръжката на хоругвата, за да не падне; и остана така, наведен, с отворена уста, и зачака земята да спре да се върти, за да може да си тръгне.

— Ето го! Ето го! Поп Григорис! — чуха се отвсякъде гласове.

Тълпата вдигна очи, видя го. Висок, охранен, поп чорбаджия, с лилава атлазена антерия, с широк черен пояс и тежък сребърен кръст, положен върху големия му корем, стоеше пред гладната тълпа поп Григорис, наместникът божи в Ликовриси.

Мъжете и жените коленичиха, мършавият поп разтвори ръце и пристъпи крачка, за да целуне по калугерски, по раменете, охранения божи служител. Но той протегна пълната си ръка, смръщи вежди и го пресече. Хвърли свиреп поглед наоколо, видя дрипльовците, гладни, полумъртви, никак не му се харесаха, извика високо:

— Кои сте вие? — попита той. — Защо сте напуснали къщите си? Какво търсите тук?

Жените се стаиха, щом чуха гласа му; децата изтичаха при майките си и се вкопчиха в полите им; кучетата отново залаяха. Капитанът горе, на балкона, наостри ушището си, за да чуе.

— Отче — отвърна спокойно и решително попът на бежанците, — аз съм поп Фотис, от едно далечно село, Свети Георги, а това са душите, които бог ми е поверил. Ала турците изгориха селото, изгониха ни от земите ни, избиха колкото можаха от нас, ние се спасихме, тръгнахме накъдето ни видят очите, Христос ни води и ние го следваме; търсим нова земя, за да се настаним.

Замълча за миг, устата му беше пресъхнала, думите му излизаха с мъка.

— Християни сме и ние — продължи той след малко, — гърци сме, голям род, не бива да загинем!

Надвесен през балкона, капитанът слушаше със замаяна глава сухия, горд глас на разпаления поп. Полека-лека ракията започна да се изпарява и умът му да се избистря.

„Е, бре — помисли си той, — какъв дяволски сой сме, каква упоритост, откъде намираме толкова смелост! Като октоподите! Отсичат ни едно пипало, отсичат ни още едно — но ни израстват нови!“

Размота от главата си кърпата, беше пламнал, пара се вдигаше от него, натопи я в кофата с вода до себе си, пристегна отново главата си, поразхлади се.

Поп Фотис отново извика:

— Няма да загинем! От хиляди години живеем, още хиляди години ще живеем. Добре сме те заварили, отче!

„Какъв поп капитан е този! — каза си пак капитан Фортунас. — Какъв плам, какъв дух, каква смелост, келешът му неден! Ама на̀, кълна се в морето, мисля, че има право… Ние, гърците, сме безсмъртно племе. Изкореняват ни, изгарят ни, колят ни, но ние не се даваме! Вземаме си иконите, коритата, дървените магарета и евангелието, и тръгваме пак на път! Да се стоварим другаде…“

Сълзи бликнаха от очите му; и изведнъж се провеси през балкона и извика:

— Здравей, поп Флесас[1]!

Няколко глави се вдигнаха към балкона, но гласът му се загуби сред шума, който думите на попа предизвикаха. Жените запищяха, спомниха си за къщите си, а децата си спомниха за хляба и започнаха да плачат.

И изведнъж шумът секна; поп Григорис вдигна пълната си ръка, заговори:

— Всичко, каквото става на този свят, става по волята божия — каза той със силен глас. — Той гледа отгоре земята, държи везни и мери. Оставя Ликовриси да се радва на благата си и потапя вашето село в скръб. Бог знае какви грехове сте сторили!

Замълча за миг, та тълпата да разбере добре тежките думи, които бе изрекъл. Вдигна отново ръка и извика с укор:

— Отче, истината! Признай какви деяния сте сторили, та сте изпаднали в такава беда?

— Поп Григорис — отвърна попът, като обуздаваше гнева си, който почваше да цвили в гърдите му, — поп Григорис, и аз съм служител на всевишния, тълкувам и аз Писанието, държа и аз в ръцете си дископотира с тялото и кръвта Христови. Ние сме, щем не щем, равни. Може ти да си богат, а аз беден; може ти да имаш тучни ливади, за да пасеш паството си; а аз, виждаш, няма где глава да подслоня; ала пред бога сме равни. А може аз да съм по-близо до бога, защото гладувам. Сниши тогава глас, ако искаш да ти отговоря!

Поп Григорис се скова. Почувствува и той как възмущение изпълни гърдите му, но се сдържа. Видя, че не беше прав, разбра, че всички селяни тук бяха като свидетели и даваха право на този див пришълец.

— Говори, говори, отче — каза той, като посмекчи гласа си, — господ ни слуша, народът ни слуша, християни сме, божем, и ние, и гърци. И каквото можем, та дори и повече, ще го сторим, за да спасим душите, които са се обвесили на врата ти.

— Поп Григорис — чу се веднага гласът на пришълеца, — чували сме, там далече по нашите села, твоето име, и сега те виждаме жив пред нас и ти се радваме; слушаме думите ти и добиваме кураж. Попита ме как бедата сполетя селото ни и ще ти отговоря. Слушай, поп Григорис, слушайте първенци, макар че не благоволихте да дойдете да ни видите, слушайте и всички вие, християни от Ликовриси…

Сърцето на Манольос биеше силно; извърна се към тримата си другари:

— Да отидем по-близо до него — промълви той, — да отидем по-близо до него, да го слушаме и да го виждаме.

— Такъв си го представях апостол Яков, Манольос — каза Костандис.

— А аз — апостол Петър… — каза и Янакос.

Попът започна припряно, нервно, сякаш не искаше да си спомня и да човърка раните си. Думите скачаха от спомен на спомен и трепереха, сякаш не искаха да се докоснат до това, което разказваха.

— Един ден над покривите на селото ни се разнесе глас: „Иде гръцката войска! По височините се виждат фустанели[2]!“ — „Бийте камбаните като за Великден! — извиках аз. — Нека хората се съберат, за да им говоря!“ Но хората се бяха стекли в гробищата, ровеха с нокти гробовете и всеки викаше на баща си: „Тате, дойдоха! Тате, дойдоха!“. И палеха кандилата на кръстовете, и изливаха вино, за да съживят мъртвите. След като най-сетне свършиха с умрелите си, хората се струпаха в църквата. Качих се на амвона: „Братя мои, чада мои — извиках, — вярващи! Дойдоха гърците, земята и небето се съединяват, грабнете, жени и мъже, оръжие, да прогоним турчина до Кокини миля!“.

— По-тихо, отче, по-тихо, жив да си… — приближи се Янакос и прошепна на ухото на попа. — По-тихо, че агата седи на балкона си и слуша.

И тъкмо в този миг агата се стресна, беше го налегнала дрямка, но ухото му долови няколко бунтовни думи, сепна се.

— Абре, кьосе, тези неща тук не ми харесват много. Като че ли дочух…

— Не се кахъри, ти казвам, ага, спи… Спи, а аз ще си отварям очите на четиринайсет.

— Доспа ми се бре, капитане… Ама като видиш, че поповете попрекалят и се счепкат, бутни ме да се събудя и да сляза с бича, да сложа ред.

Обърна се към Юсуфчо:

— Ела, Юсуфченцето ми, погали ме по ходилата, да заспя — каза той и затвори натежалите си клепачи.

Поп Фотис сега беше снишил глас:

— Измъкнахме оръжията от таваните, препасах и аз патрондаша си и кръста, събрах народа на хармана: „Чада мои — казах, — преди да тръгнем, да изпеем всички химна!“. Какви викове бяха само, какво „Христос воскресе“ беше, разтресе се земята — всички заедно подхванахме химна…

И поп Фотис отново се забрави и започна да пее високо: „Родена от свещените кости на гърците…“[3].

— По-тихо, по-тихо, отче… — отново прошепна на ухото му Янакос.

Но в този миг от балкона екна дрезгавият глас на капитана:

— „И както преди възмъжала, здравей, здравей, о, свобода!“

Агата се поразмърда, сякаш го беше ухапала бълха; но отново потъна в сън.

Всички долу, на площада, се стреснаха, вдигнаха очи към балкона; ала капитанът беше вече седнал с кръстосани крака на възглавницата си и отново пълнеше чашата си с ракия.

— За твое здраве мари, Гърцио! — измърмори той. — Ти ще изядеш света!

— Капитан Фортунас се е напил — каза Костандис, — разпалил се е; да пази господ да не грабне пищова от силяха на агата и да му свети маслото! Загубени сме!

— Нека загинем — каза Михелис възбудено. — Този поп кара сърцето ми да мучи като теле.

— Мълчете, братя, мълчете да чуем… — обади се Манольос, зяпнал поп Фотис право в устата.

Поп Григорис, мрачен, току пухтеше. „Този дрипав поп бунтува сърцата — казваше си той, — голяма беля е това; трябва да намеря начин да се пръждосат от нашите места…“

— Разправяй, разправяй, отче — каза той покровителствено, — защо спря? Слушаме.

— По-нататък не ме карай да ти разкажа какво стана, отче — въздъхна поп Фотис и изръмжа. — Сърце е това, не е камък, отче, ще се пръсне.

Сълзи рукнаха от очите му, гласът му се задави.

Капитанът пак се провеси през балкона и избърса очите си с влажната кърпа.

— Дяволите да ме вземат — измърмори той, — вдетиних се.

— Божа воля — каза поп Григорис, — не роптай, отче; голям грях е.

— Не роптая — извика попът, който си бе възвърнал гласа, — не ме е страх, ние сме безсмъртни. Дойде на себе си сърцето ми, ще говоря. Евзоните бяха разбити, отидоха си; ние останахме. Ние останахме, върнаха се турците. Върнаха се турците, ясно е всичко. Палиха, клаха, гавреха се, та нали, санким, са турци. Събрах всички, които бяха останали живи, на̀, тези, дето ги виждате коленичили пред вас, хора християни, малко мъже, доста жени, много деца… Взехме иконите и евангелието, и хоругвата на свети Георги, взехме и каквото друго можехме, застанах начело, започна изгнанието… Гонения, глад, болести, три месеца странствувахме, мнозина оставаха по пътя. Погребвахме ги, тръгвахме отново останалите живи! Всяка вечер се строполявахме изнемощели, аз се мъчех да се държа, ставах, четях им евангелието, говорех им за бога и за Гърция, набирахме сили и на сутринта започваше пак странствуването… Научихме, че нататък, близо до планината Саракина, има едно богато село, с добри хора, Ликовриси. Рекохме си, християни са, гърци са, пълни са им хамбарите и земя имат бол, няма да ни оставят да загинем. И дойдохме. Добре сме ви заварили!

Поп Фотис избърса потта, която се стичаше по челото му, прекръсти се, наведе се към евангелието, което държеше и го целуна.

— Друга надежда нямаме — каза той, — друга утеха, освен тази, нямаме!

И вдигна високо тежкото евангелие.

Овлажняха очите на всички, изплаши се народът и потръпна. Манольос се опря на лакътя на Янакос, за да не падне, а Михелис подръпваше нервно черния си мустак и се мъчеше да не се разплаче. Дори и на Панайотарос очите се бяха замъглили и гледаха хората наоколо с доброта и нежност… Плачеше и вдовицата за християнството и за Гърция, за мъжете и жените около нея, и за своето безчестие и срам… А горе, на балкона, капитан Фортунас постави ръчището на устата си, за да потисне хлипането си, че да не се събуди агата, който хъркаше.

Само поповете не плачеха; единият, защото беше преживял всички тези беди и беше вече отвъд сълзите; а другият, защото тревожно прехвърляше непрекъснато в ума си какво да измисли, за да се отърве от тази гладна тълпа и суровия й предводител, който разбуняше душите.

— Някои от нас — продължи поп Фотис, като посмекчи гласа си — свариха да отидат на гробищата, взеха костите на бащите си и ги носят със себе си; за да ги поставят в основите на новото ни село. На̀, ето този стогодишен старец, носи ги на гръб цели три месеца.

Ала поп Григорис започна да нервничи:

— Хубаво и свято е всичко това, отче — каза той, — но сега какво искате от нас?

— Земя — отвърна поп Фотис, — земя, за да пуснем корени! Чували сме, че имате излишна необработена земя — дайте ни я да я опитомим, да я засеем, да я ожънем, да направим хляб, да се наяде народът. Това искаме, отче.

Поп Григорис изръмжа като овчарско куче. Кои са тия гладници, дето искат да влязат в кошарата му? Прекара бавно ръка по бялата си брада, потъна в размисъл. Мъже и жени го зазяпаха в устата. Настъпи тягостно мълчание.

Агата се сепна сърдито.

— Защо млъкнаха? — попита той. — Нали им казах да викат!

— Спи, спи, ага — отвърна капитанът, — не е пламнала още кавгата.

— Какво ти е, бре? Защо ти трепери гласът? Напи ли се?

— Е, ракия е това проклетницата, не е вода, гътна ме! — измърмори капитанът и избърса очите си, от които капеха сълзи.

Манольос не можа повече да се сдържи; откъде се взе у този ратай толкова смелост да излезе пред цялото село и да заговори?

— Отче — извика той, — поп Григорис, чуй гласа им; Христос гладува и иска милостиня.

Поп Григорис се извърна побеснял:

— Млък там!

Сега настъпи още по-тягостна тишина. Костандис и Янакос застанаха до Манольос, сякаш искаха да го защитят. Михелис се приближи развълнуван.

— Върви да събудиш баща си — каза му Манольос, — върви, той има сърце, може да ги съжали; не ти ли е жал за тях, чорбаджи?

— Жал ми е… жал ми е… ама ме е страх да го събудя…

— От бога имай страх, Михелис, от бога — каза Манольос. — А не от хората.

Михелис се изчерви. Как смее да говори така ратаят му? На кого говори? На кого заповядва? Смръщи вежди, но не каза нищо. Нито се помръдна да отиде да събуди баща си.

Поп Григорис стоеше все още мълчалив и прехвърляше в ума си какво да каже и как да я нагласи така, че да се махнат от кошарата му тези гладни вълци. Чувствуваше около себе си цялото паство разбунено, готово да го напусне… Какво да прави? Да повика агата? Какво ще кажат селяните, да кара турчина да съди тези, които са били избивани и изтръгнати из корен, защото са се били срещу Турция? Да повика първенците? Само на стария Ладас имаше вяра. А чорбаджията беше вдетинен, лесно се разплакваше, щеше да се съгласи; какво губеше? А и даскалът, вятърничав, бърборко, очилатко, с големи идеи, а пък не можеше на две магарета сено да раздели…

— Бави се господ, бави се да те просвети, отче — каза поп Фотис, който вече губеше търпение.

— Бави се — отвърна сърдито поп Григорис, — защото и аз имам обвесени на врата си много души и ще отговарям за тях пред бога.

— Всички души в целия свят — възрази му попът — са обвесени на врата на всеки човек; не ги дели, отче, на твои и на мои.

Ако бяха само двамата, щеше да се нахвърли върху него поп Григорис и щеше да го стисне за гръкляна и да го удуши; а сега какво да направи? Въздържа се. Но не можеше повече да мълчи; всички бяха вперили очи в него и чакаха. Отвори уста:

— Слушай, отче… — каза той.

— Слушам — отвърна поп Фотис и стисна тежкото евангелие в ръцете си, сякаш искаше да го запрати по него.

Не си беше още намислил добре поп Григорис какво да каже; и в този миг, тъкмо когато трябваше, стана чудото, което той очакваше; чу се страшен писък и чорбаджийската щерка Деспиньо се просна безжизнена на земята. Хората се спуснаха да я вдигнат, но се стъписаха изплашени: беше позеленяла, с отекли крака, с подут корем и посинели устни.

Издигна поп Григорис ръце към небето.

— Чада мои — извика той и с мъка сдържаше радостта си, — бог, в този страшен миг, даде отговор. Погледнете тази жена, наведете се, огледайте я добре: подутия й корем, отеклите й крака, позеленялото й лице — холера!

Хората отстъпиха ужасени.

— Холера! — извика отново поп Григорис. — Тези пришълци носят в селото ни голям мор, загубени сме! Сторете на камък сърцата си, помислете за децата си, за жените си, за селото! Не аз вземам решение, бог го взе. Отговор искаше отчето, ето го!

И като изрече това, посочи сред площада умрялата жена.

Поп Фотис притисна евангелието към гърдите си, ръцете му трепереха. Подскочи една крачка към поп Григорис, понечи да заговори, не можа; задушаваше се.

Капитанът горе на балкона стана, като се препъваше, натопи отново кърпата в кофата, кръвта пак бе нахлула в главата му, изгаряше. Омота я стегнато около челото си, посъвзе се. Водата се стичаше по повехналите му бузи, по кьосавата му брадичка, по обветрените му безкосмени гърди.

— Пръч неден, рогач! — измърмори той, като преплиташе пиянски език. — Свърши, гътна горкия чужд поп! Холера, казва… Пфу, безбожник такъв! Ама това няма да мине, не! Ще сляза по стълбите, ще извикам: „Лъжец! Лъжец!“. Старейшина съм и аз, държа и аз кормилото на селото, ще си кажа и аз думата, ще говоря.

Изрече това, стана и се отправи, като залиташе и преплиташе крака, към вратата; отвори я с един ритник. Постоя за миг на площадката. Къщата се люлееше като бясна, буря голяма, запаленият светилник, пушките по стените, ятаганите, червените фесове и сеизинът, който спеше свит на прага, се въртяха заедно с къщата и се блъскаха. Хвана се за парапета на стълбата, протегна крак, стори му се, че има крила, стъпалата се изкачваха и слизаха сами като вълни, стъпи във въздуха, отърколи се по стълбата с главата надолу, гръмна конакът.

Агата се събуди, стреснат.

— Ей, капитане — изкряска той, — кой се преби бре?

Мрак, протегна ръка, опипа по балкона — никой. Понечи да стане, катурна се отново върху възглавницата, до Юсуфчо, който беше заспал с дъвка в устата. Протегна ръчището си агата, опипа топлото уханно тяло, усмихна се.

— Юсуфченцето ми — произнесе той нежно. — Юсуфченцето ми, спиш ли?

Опря глава до пухкавите му гърди и пак затвори блажено очи.

Чу се гласът на поп Григорис, сега спокоен, изпълнен с благост:

— Отче, разказа ни вашите страдания, сърцето ни се къса. Видя, всички се разплакахме. Бяхме отворили обятията си, за да ви приемем, но тъкмо в този миг бог се смили над нас и ни изпрати страшното знамение. Мор носите, братя, вървете си с благословията божия, да не изгорите селото ни!

След думите му плач се надигна сред бежанците, жените почнаха да си скубят косите и да пищят, мъжете гледаха разтревожени попа. А ликоврисяните, обхванати от страх, гледаха настръхнали вкочанения труп сред селото им.

— Да си вървят! Да си вървят! — чуха се отвред гласове. — Да си вървят!

— Донесете вар, хвърлете я върху умрялата, да не се зарази въздухът! — изписка един старец.

— Не се бойте, братя! — извика поп Фотис! — Не е вярно, не го слушайте! Не носим мор, гладни сме! А тази жена умря от глад — кълна се!

Обърна се към поп Григорис:

— Попе с пълен корем — изрева той, — попе с двойна гуша, господ, който е горе и ни слуша, нека ти прости, защото аз не мога. Нека грехът падне връз теб!

— Вървете си с божията благословия! — извика един стар ликоврисянин. — Имам деца, имам внуци. Не ни изгаряйте!

Ужас започна да обхваща селяните, сърцата им се вкамениха, те размахваха ръце, викаха:

— Вървете си! Вървете си!

— Глас народен, глас божи! — каза поп Григорис, като скръсти ръце. — Вървете си с добро!

— Нека грехът падне върху вас! — извика попът. — Отиваме си! Станете, чада мои, смелост, не ни искат, не ги искаме и ние; земята е голяма, да отидем по-нататък!

Жените наставаха, като залитаха, нарамиха отново товарите си, мъжете вдигнаха от земята вързопите и сечивата, хоругвата се залюля отново и застана начело. Манольос плачеше, наведе се и помогна на стогодишния старец да стане, постави чувала с костите на гърба му.

— Уповавайте се на бога, деденце — каза му той, — не се отчайвайте. Уповавайте се на бога…

Старецът се извърна, поклати глава.

— Ами че какво — изръмжа той, — на хората ли? Не ги ли видя? Пфу, да пукнат дано!

Тъкмо когато се канеха да тръгнат, поп Фотис се поспря. Изгледа наоколо своите, мършави, изнемощели, сърцето му се сви.

— Братя ликоврисяни! — извика той. — Ако бях сам, ако трябваше да отговарям пред бога само за своята душа, нямаше да се унижа да протегна ръка да прося. Щях да пукна от глад. Ала ми е жал за жените и децата, не могат да издържат повече, ще се строполят по пътя от глад. Заради тях забравям гордостта си и срама, протягам ръка: Дайте милостиня, християни, разтваряме чергите си, хвърлете кой каквото желае; къшей хляб, шишенце мляко за децата, шепа маслини… Гладни сме!

Двама мъже разгънаха една черга, пристъпиха напред, като я държаха разтворена.

— В името божие — каза попът и се прекръсти, — тръгваме. Напред, чада, смелост, ще изпием и тази чаша, слава на господа! Ще минем през селото, ще почукаме по вратите, търпение, дотам сме изпаднали, ще викаме: „Милостиня! Милостиня! Дайте ни каквото ви е излишно, каквото ще хвърлите на кучетата!“ Стискайте душата си със зъби, чада мои, смелост, Христос побеждава!

Обърна се към поп Григорис:

— Добра среща един ден, поп Григорис! — извика му той. — Добра среща при Второто Пришествие; там ще застанем и двамата пред бога, и той ще отсъди!

Първа се спусна вдовицата Катерина. Смъкна от себе си новия шал, зеления, с големите червени рози, и го хвърли в разтворената черга. Потършува из джобовете си, намери едно огледалце и шишенце ливанто, хвърли и тях в чергата.

— Нямам нищо друго, братя — каза тя разплакана, — нямам нищо друго, прощавайте…

Костандис се поспря за миг, но изведнаж се сети, че беше поел бремето на апостол, отвори кафенето си, извади пакет захар, кутия кафе, бутилка коняк, няколко филджана, един сапун и ги сложи в чергата.

— Малко е — каза той, — но от сърце; останете си със здраве!

— Тръгнаха от врата на врата; една ръка се подаваше, хвърляше бързо това, което държеше, в разтворената черга, и вратата веднага се затваряше, за да не влезе холерата.

Минаха и край къщата на стария Ладас, Почукаха; вратата не се отвори. Някаква светлина, която гореше до прозореца, угасна. Янакос, който ги следваше заедно с тримата си другари, отново почука силно, извика:

— Дядо Ладас, християни са, гладни са, всички дават по парче хляб, дай и ти!

Но отвътре се чу сърдитият глас на стария Ладас:

— Когато дворът ти е изсъхнал, не изливай водата навънка!

— Море, някой ден ще ти подпаля аз всичко, антихрист такъв! — извика Янакос, като вдигна юмрук.

— Да минем, момчета, и край къщата на чорбаджи Патриархеас! — извика сега Михелис и се обърна към тримата си другари.

— Да вървим — каза той, — бързо, да сварим. Старият спи, ще влезем в килера, ще вземем каквото можем.

— Ами ако се разсърди старият? — обади се присмехулно Манольос.

— Нека пийне оцет да му мине! — отвърна Михелис. — Да вървим!

Затичаха се и тримата радостно, сякаш отиваха да ограбят някой вражески град.

В това време вдовицата се връщаше в къщурката си; раменете й потръпваха, студено й беше. Усмихваше се доволно. „Няма значение — мислеше си тя. — Някоя друга жена ще се завие с шала ми и няма да мръзне…“

Неочаквано някакъв груб глас се разнесе зад нея, усети нечий горещ дъх върху голия си врат и две ръчища я сграбчиха за гушата.

— Кучко недна, купих ти този шал с цялата мъка на сърцето си, а ти, мари, го харизваш? Ще те удуша!

Улицата беше пуста, вдовицата се уплаши. Ноздрите й усетиха миришещия на вино дъх; две изпълнени със заплаха и молба очи бяха впити в нея.

— Панайотарос — прошепна тя, — звяр си ти; съжали ме, няма да правя вече така!

— Защо, мари, ми извика Юда! Нож заби в сърцето ми.

Искаш аз да те съжаля, но защо не ме съжалиш и ти? Да дойда ли с теб тази вечер?

Зачака, целият треперящ. След малко се чу изпълненият му с молба глас:

— Друга утеха освен теб нямам, Катерина… Пусни ме.

Вдовицата почувствува как страстта на мъжа я обгръща, гореща, поривиста, с дъх на вино, пропита с пот и сълзи. Потръпна.

— Ела — каза тя тихо и тръгна напред, като поклащаше бедрата си.

В тъмнината Панайотарос, крадешком, гъвкаво, покрай стените, пое след нея, като дишаше пресекливо.

Тълпата на бежанците стигаше вече пред къщата на чорбаджията; четирима мъже, натоварени с четири пълни коша, ги чакаха пред прага.

— Братя — извика Янакос, — тези неща не могат се побра в чергите; нека дойдат четири момчета да ги поемат!

— Хайдете, на добър час! — каза Михелис. — И простете ни; простете и на чорбаджи Патриархеас!

— Просто да ви е! — отекнаха радостни гласове на жени и мъже, които бяха вече разграбили единия кош и дъвчеха.

— Какво ни трябва, момчета, за да победим смъртта? — каза високият мъжага, който носеше хоругвата. — Какво ни трябва? Едно парче хляб, ето това! — извика той и грабна един самун от коша.

— Хърка ли хърка още старият — каза Манольос, като излезе от двора.

— Хърка и сънува — каза Янакос, — че влиза в рая; и пред него вървят и му отварят път не четирима ангели, а четири коша.

Засмяха се. Почувствуваха, че им олеква на сърцето.

Излизаха вече от селото. Нощта се беше спуснала над земята, лека, синя и уханна. Кучетата спряха на края на селото, полаяха още малко, изпълниха си дълга, върнаха се обратно доволни. Саракина се възправи изведнаж пред бежанците, дива, скалиста, само пропасти.

— Да отидем — каза Манольос на другарите си — да се сбогуваме с попа. Не е поп той, а Мойсей, който води народа си през пустинята.

Ускориха крачка.

Манольос хвана ръката на поп Фотис и я целуна.

— Отче — каза той, — мисля, че селото ни извърши грях; застъпи се и ти пред бога да ни отмине проклятието.

Попът положи с благост тънката си ръка върху русата коса.

— Как те казват, чадо мое? — попита той.

— Манольос.

— Не се сърдя на селото, Манольос. Прости хорица са, лековерни. Имат си началство, каквото им каже, това правят; така и трябва. Ала, да ме прости господ, лошо е началството на селото ви.

Замисли се за миг.

— Тежка е думата, която изрекох — каза той; — не е лошо, а сурово. Нещастието ще го смири. Ами твоя милост, момчето ми, кой си? — попита той, като видя, че Михелис му хваща ръката.

— Това е Михелис, синът на селския чорбаджия — отвърна Манольос.

— Да кажеш на баща си, чорбаджийчето ми, че господ ще впише в сметките си, които води за всеки човек, тези четири коша; и един ден, в другия живот, ще му ги изплати с лихва. Така се отплаща господ, да му кажеш; четирите коша ще се умножат като петте хляба.

Приближи се Янакос заедно с Костандис.

— Аз съм Янакос — каза той, — грешен прекупчик; а този е Костандис, кафеджията. Благослови, отче!

Поп Фотис благослови и тях, като положи костеливата си ръка върху главите им.

— А сега, чада мои — каза той, — върнете се обратно в домовете ся. С божията благословия!

Извърна се, погледна наоколо. Нощ, дълбока, сладка, лист не трепваше. Горе на небето — голяма илюминация. Саракина се извисяваше стръмно над тях, огромна.

— Има много пещери, отче — каза Янакос. — В старо време, чувал съм, в тези пещери живеели първите християни; а в една пещера още личат, нарисувани върху скалата, Богородицата и Разпятието. Там ще да е била черквата им.

— Има и вода — додаде Костандис, — тече и зиме, и лете от една скала: като се изкачите малко, ще я чуете да ромони. Има и яребици. А на върха й е „Свети Илия“.

— Тази нощ можете да си отдъхнете в пещерите — каза Манольос. — Планината е пълна със съчки и храсти; ще запалите огньове, ще сготвите да се наядат хората. И ако се понагласите, можете да останете някое време там да си отдъхнете. Пророк Илия, господарят на планината, обича прокудените.

Поп Фотис вдигна очи, впери поглед в планината. Постоя известно време замислен. Четиримата другари го гледаха развълнувани; по аскетичното му лице на вълни на вълни преминаваха мислите, очите му бяха потънали в мистичен, безмълвен унес.

И изведнаж, сякаш беше взел решение, той се прекръсти.

— Господ говори чрез твоята уста, Манольос — каза той. — Хората ни гонят отвсякъде; да споделим тогава пещерите с дивите зверове. В името божие!

Вдигна евангелието, благослови планината.

— Творение на Всевишния — промълви той, — камъко огромен, и ти, неуморна вода, която течеш от скалите и поиш планинските лястовици и соколите, и ти, огън, който спиш в дървото и чакаш човека да те събуди и да бъдеш в негова услуга! — добре сме ви заварили! Хора сме, прогонени от хората, дългокрили лястовици и соколи, души сурови и многострадални, добре ни приемете! Носим костите на бащите си и сечивата на нашия труд, и човешкото семе! В името божие! Да се захване сред тези необитаеми камънаци и да пусне корен нашето Племе!

Потърси пипнешком в тъмнината, откри пътеката, извърна се назад към тълпата, която го чакаше, извика:

— Следвайте ме!

Обърка се към четиримата другари:

— Христос воскресе, чада мои! Със здраве!

— Воистина воскресе! — отвърнаха те.

Застанаха, опрени един на друг, и гледаха как бежанците се изкачваха. Начело — попът и хоругвата, и старците с иконите, и столетникът с чувала с костите. И една подир друга — жените с малките деца на гърди, и последни завършваха шествието мъжете.

Скоро всички се изгубиха в мрака.

III

Цяла седмица блестяха Христовите страсти и славното му възкресение над селските къщи и ги изпълниха с великденски козунаци и червени яйца; над градините и ги изпълниха с цветове; над дебелите селяшки глави и прогониха за няколко дни всяка мрачна сметкаджийска мисъл и ги опияниха. За една седмица клетият живот се измъкна от ярема, стана по-лек; но днес отново разтърси тежката си глава с влажните ноздри и пак се впрегна във всекидневната борба.

И рано-рано днес, след като празниците минаха, Янакос влезе в тъмния обор, където спеше и сънуваше любимото му магаренце. Оборът миришеше на тор и на влажна космогоническа топлина; така навярно ще да е миришел и светът през първите години на Сътворението.

Отвори спокойно големите си кадифени очи умното животно, извърна се и го видя. Позна го; това беше Янакос — така го наричаха всички, — спътникът и съратникът му, който го товареше всеки ден и го разхождаше из селата и го връщаше пак в къщи, тук, в яхърчето, и му наливаше да пие бистра вода, и му даваше да яде ечемик и слама. Позна го, навири опашка и зарева радостно.

Янакос се приближи, погали го по черната лъскава задница, по белия пухкав корем и по топлата шия; а след това свря ръка между големите му фуниевидни уши, целите само слух, сграбчи с другата муцуната му, вдигна я към себе си и започна да му говори:

— Юсуфченцето ми (така го наричаше на галено, когато бяха само двамата, скришом, за да не се научи агата), Юсуфченцето ми, свършиха празниците, възкръсна Христос, добре прекарахме, не можеш да се оплачеш. Давах ти двойно повече зоб, събирах ти прясна трева, да ти се отвори апетит, направих ти и великденски подарък, един гердан от сини мъниста и ти го закачих на шията, да не те хващат уроки. Закачих ти и една глава чесън като амулет, за да бъда по-сигурен. Защото си много хубав, Юсуфченцето ми, а хората имат лошо око и ще те урочасат, завистниците! И тогава какво ще стане с мен без теб? Защото не трябва да забравяш, че ние двамата останахме сами, че на този свят другиго освен теб нямам; с деца не ме дари господ, жена ми пукна, понеже яде много грах, само ти ми остана, Юсуфченцето ми.

А пък днес ти нося една голяма новина, която ще те зарадва. Идния Великден ще представим в селото Страстите Христови, чул си навярно за това. Трябва ни и едно магаренце. Помолих, значи, първенците да ми направят добрината ти да бъдеш, Юсуфченцето ми, това магаренце. Теб да яхне Христос и да влезе в Ерусалим. Разбираш ли каква слава! И ти заедно с апостолите, дете мое! Ще вървиш най-отпред и ще носиш бога и ще ти постилат да стъпваш върху миртови и върбови клонки, и ще слиза милостта божия върху гърба ти, върху задницата и корема ти, и косъмът ти ще лъщи целият като коприна.

И като умра и господ рече да ме сложи и мен, клетия, в рая, ще се спра пред вратата, ще целуна ръка на ключаря и ще му кажа: „Имам една молба към теб, Петре, пусни и магаренцето ми да влезе, и то в рая; да влезем заедно, иначе и аз няма да вляза!“ А апостолът ще се засмее, ще те погали по задницата и ще рече: „Хайде, няма да ти строша хатъра, Янакос, яхни Юсуфченцето си и влизай; господ обича магаренцата.“

И тогава, каква радост само ще бъде, Юсуфченцето ми! Вечна! Ще се разхождаш без тежки кошове вече, без товар, без самар, сред ливади с безсмъртна детелина, която ще бъде цял бой висока и ще стига чак до устата ти, за да не си правиш труд, Юсуфченцето ми, да се навеждаш. И ще ревеш всяка сутрин на небето и ще събуждаш ангелите, а те ще се смеят и ще те яхат, и ще бъдат леки като пух, и ти ще тичаш сред ливадите, натоварено със сини, червени, виолетови ангелчета… Като едно магаре, дето видях веднъж в Смирна, на пазара, натоварено с рози, лилии и люляк, и цялото миришеше на хубаво!

Ще дойде, ще дойде и този ден, Юсуфченцето ми, не се бой. Но дотогава трябва, момчето ми, да работим, за да ядем. Ела, значи, да ти сложа самара, ела да натоваря и двата коша със стоката. Да тръгнем пак да обикаляме селата, да продаваме кълбета, игли, иглички, гребенчета, тамян, басми и жития на светци. Помогни ми, Юсуфченцето ми, да вървят добре работите ни. Другари сме, божем, съдружници, и каквото изкараме, добре знаеш, си го поделяме честно — аз зърното, а ти сламата. И ако вървят, дето се казва, добре работите ни, ще ти поръчам и един самар, при Панайотарос, да не те убива, и нов хамут с червени пискюли.

Хайде, жив да си; щях да ти кажа: „Прекръсти се!“, ама не си християнин, магаре си; изпъни се, значи, разтвори краката си, пусни си водата, дето ти е в повече, и ела да те натоваря. Съмна се, да вървим, Юсуфченцето ми, в името божие!

Натовари Янакос магаренцето си, взе си тоягата и една малка тръба, която носеше, за да разгласява стоката си, отвори вратата, прекръсти се и тръгнаха и двамата, един след друг, радостни, отпочинали, на първата си следвеликденска обиколка.

Сияеше денят, подскачаше игриво и се спускаше от небето, заливаше земята, и цялото село, камъни, врати, прозорци, калдъръми, всичко се смееше. Огладня Янакос, измъкна от торбата си голям комат хляб, шепа маслини и глава лук и започна да яде, щастлив.

„Брей, какво нещо е този свят — мислеше си той, — колко е вкусен! Като пшеничен хляб!“

Вратата на съседката му, вдовицата, беше отворена; Катерина, със запретната пола, с разкопчана блуза, плискаше по цели кофи вода и миеше прага си. Прасците й, чак до коленете, блестяха, излети, лъскави, крепки; а вътре, в блузката й, подскачаха като живи зверчета, за да излязат навън, гърдите й.

„Лоша среща е това рано-рано“ — помисли си Янакос и удари магаренцето си по задницата, за да мине по-бързо.

Но вдовицата го зърна, изправи се, опря се разгорещена на рамката на вратата.

— Добри печалби, Янакос! — извика му тя засмяна. — Море, радвам ти се, съседе; как можеш да живееш сам-самичък като кукувица и все се смееш и дъвчеш… Аз не мога! Не мога бре, съседе, а пък и сънувам лоши сънища…

— Какво имаш да ми заръчаш, Катерина? — попита Янакос, за да промени приказката. — Някое огледалце, някое шишенце ливанто, какво ти трябва?

На прага се появи овцата на вдовицата, като блееше неспокойно; около шията й беше вързана червена панделка, а вимето й беше пълно с мляко.

— Иска да я издоя — каза вдовицата и въздъхна, — препълни се вимето й и я мъчи; ех, жена е и тя, горката…

Наведе се, погали я нежно.

— Сега, сега — каза й тя, — не бързай; да измия първо прага, да го изчистя от мръсните крака, които преминават.

Избута овцата вътре, обърна се към Янакос.

— Сънувам лоши сънища, съседе — каза отново тя и въздъхна. — На̀, тази нощ, на разсъмване, сънувах Манольос, че ми реже, ужким, на филии, на филии месечината и ми дава да я ям… Ти, Янакос, си човек видял свят, ходил си чак до Смирна, ми казват; разбираш ли от сънища?

— Стига вече, Катерина, смили се, не закачай хората — отвърна Янакос. — Мислиш, че не те зърнах ли снощи как намигаше на Манолос? И с това невинно създание ли ще се захванеш, безбожнице? Не ти ли е жал за него? Сгоден е горкият, не му разваляй работата. Ами ако подуши Панайотарос, не разбираш ли, че ще го убие? Промени живота си, Катерина, ела на себе си; не ти ли говори старият Патриархеас? Не ти ли каза, че първенците решиха в мистерията, дето ще стане идния Великден, ти да бъдеш Магдалена?

— Ами че аз и сега съм бре, Янакос, и сега съм Магдалена — каза вдовицата, като закопча блузката си, за да покаже, че е била разкопчана. — Имаше ли нужда чорбаджията да ми обади това? Схванат старик, да пукне дано! Понеже, вика, съм имала руса коса…

— Друго нещо е това, Катерина — каза Янакос, — друго… Как да ти го обясня, като и аз много-много не го разбирам… На̀, няма̀ да имаш вече Панайотарос, а само бога. Него вече ще гониш. Ще му миеш с благовония краката и ще му ги бършеш с косата си… Разбра ли?

— Все същото е, серсемино, слушай какво ти казвам! Всеки мъж, и Панайотарос дори, за един миг е бог. Истински бог, а не приказки! А след това отново пропада и става Янакос или Панайотарос или вдетинения стар Патриархеас. Разбра ли?

— Дяволите да ме вземат, Катерина, ако разбрах… Объркан свят, както казва старият Патриархеас.

Вдовицата грабна ядосано кофата, плисна силно водата върху прага, изпръска краката на Янакос, и Юсуфчо изтръска ушите си, сякаш и те бяха изпръскани.

— Ех, мъж си — каза Катерина подигравателно, — мъж си, горкичкия, какво можеш да разбереш! Хайде на добър час — и добри печалби в работата ти; това вече го разбираш.

Янакос докосна леко магаренцето си, то се стресна и тръгна; а зад него подтичваше, като дъвчеше, господарят му, доволен, че се бе отървал от вдовицата.

— Нека мина най-напред край попа, да видим дали няма да ми заръча нещо; ако не започна от него, става същински турчин. „Първо, вика, при мен и после — при първенците; аз съм наместникът божи в Ликовриси!“ Да вървим тогава при най-големия вълк, за да си нямаме разправии.

Извърна се, видя, че Катерина все още мие прага си, запретната и полугола.

— Мръсницата й недна! — измърмори той. — Какви крака й е дал господ, какви колене, какви гърди, да вкарва хората в грях… Ех, клети Манольос, само да й паднеш в ноктите!

Така си говореше сам и вървеше Янакос, а поп Григорис, с виолетовата си антерия, с черния си кадифен пояс, гологлав, бос, крачеше напред-назад из двора си, прехвърляше дългата си броеница от черен корал, която му беше подарил владиката и пухтеше сърдито.

Марьори се появи плахо и постави на пезула, под лозницата, подноса със сутрешното кафе, пексимет и парче сирене, които отчето беше свикнал да яде на закуска всяка сутрин. След час щеше да изяде всекидневните си две яйца, ровки, щеше да изпие една водна чаша старо вино, което пазеше за „любимеца“ си, както галено наричаше корема си, и щеше да славослови господа.

Постави подноса на пезула и започна да полива саксиите си — босилека, здравеца, щира. Бледа беше и днес Марьори, слаба, недоспала. Два сини кръга опасваха черните й бадемовидни очи, а устните й горяха. Майка й беше умряла, млада още, от лошата болест, която разяжда човешките дробове. И Марьори беше заприличала на майка си. От време на време баща й я гледаше и въздишаше: „Да се омъжи — мислеше си той, — да се омъжи по-скоро, да ми роди внук, а после да става, каквото рече господ. Закръглен, як е Михелис, здрава раса и богат; ще обезсмърти рода.“

Марьори свърши с поливането и се готвеше да се прибере вътре. Отецът глътна бързо последния си залък.

— Чакай — каза й той неочаквано, — къде отиваш! Искам да ти кажа нещо.

Не можеше повече да сдържа яда си, искаше да избухне. Марьори се опря на рамката на вратата, скръсти ръце, зачака. Знаеше какво щеше да й каже, за кого щеше да й говори, и трепереше. Панайотарос току-що си беше отишъл, беше подочула нещо, чу баща си, когато изпровождаше Панайотарос, да му вика: „Добре стори, че ми каза… длъжен беше! Ще го наредя аз него!“

— Заповядай, тате… — каза Марьори и сведе очи.

— Чу ли какво ми каза Панайотарос?

— Бях вътре и приготвях кафето — отвърна Марьори.

— За онзи непрокопсаник, годеникът ти Михелис!

Попът си пое дълбоко дъх, издуха се вените на слепите му очи, готвеше се да заговори. Но в този миг на вратата се почука; Марьори скочи с облекчение, господ се беше смилил над нея, отърва се от кавгата, и изтича да отвори.

— Кой е? — попита раздразнено попът и изсърба набързо утайката на кафето си.

— Аз, Янакос, отче, Христос воскресе! Тръгвам да обиколя селата и дойдох да ми дадеш благословията си. И ако имаш някоя поръка, някое писмо…

— Влез вътре — извика попът, — затвори вратата!

„Пак са го прихванали днес — помисли си Янакос; — кой дявол ме накара да дойда!“

Наведе се да целуне ръка на попа.

— Зарежи целуването на ръце сега, безбожнико, първо да поговорим. Аз ще питам, а ти ще отговаряш. Какви са тия работи, дето научавам, а? И си бил, казва, и твоя милост съучастник. На първо място! Какво си зяпнал? Не ми се прави на незнаещ; дойдоха и ми разправиха всичко от игла до конец. Безчестници, богохулници, крадци!

— Отче…

— Няма отче-мотче! Крадеш ми имота, съсипваш ми къщата, а сетне идваш ни лук ял, ни лук мирисал и искаш да ми целуваш ръка! Лицемер, йезуит, язък, че те направих апостол Петър! Така ли бре започваш апостолството си, апашино!

— Аз ли?… Аз ли?… — измърмори Янакос смутено.

— Ти, ти, и непрокопсаните ти приятели, Костандис и Манольос! И сте подмамили и невинния Михелис, агнецът божи; знаете, че има добро сърце, намерили сте сгода — и давай сега, изпразнили сте с кошове къщата му. Крадци! Боже, прости ме, че ги направих и апостоли!

— Ама не беше от твоите килери, отче… — осмели се да възрази Янакос.

— Ами че от твоите ли бре, келеш? От моите, разбира се! Михелис ще се жени за Марьори, двете къщи стават една. Така че от моите килери сте взели сиренето, хлябовете, зехтина, виното, маслините и захарта, и то с кошове! И сте ти харамисали — и на кого? На онези, холерните! С такива приятели, дето има, санким, и с такъв акъл, бързо ще раздаде имота си на бедните и на хайманите и ще остави дъщеря ми на улицата!

Извърна се към дъщеря си, която стоеше неподвижна, съвсем изплашена и не смееше да вдигне очи.

— Чуваш ли, Марьори — извика й той, — чуваш ли какъв срам за къщата ни? Ако твоят непрокопсаник има такъв акъл, какво да ти кажа? Добре да помислим, преди да вземем решение.

Сълзите се отрониха сега от дългите клепки и потекоха, парещи, по повехналите бузи; но устата й остана затворена.

— Чу ли, Марьори? — запита отново попът.

Главата на девойката се сведе още по-ниско, сякаш казваше: „Чувам и се подчинявам…“

Магаренцето, вързано за халката на вратата, зарева; Янакос се стресна.

— Прощавай, отче, трябва да вървя; и ако сме сторили нещо лошо, като сме взели от богатия и сме дали на бедния, господ ще ни прости!

— Господ говори чрез моята уста! — извика, като вдигна високо глава, попът. — Не можеш ти да говориш направо с него! През мен ще минат думите ти; и ти казвам: крадци сте, ти и Костандис, и Манольос; и ще повикам старейшините да видим какво ще правим… Дойдоха холерните и вече заразиха селото ни!

— Благослови, отче — каза Янакос и тръгна бързо към вратата.

Попът кипеше, не отвърна; обърна се към дъщеря си:

— Донеси ми обущата, калимявката и бастуна; ще отида да намеря чорбаджията и първенците.

Влезе вътре, за да хапне набързо ровките си яйца, а Марьори изтича, настигна Янакос, който тъкмо развързваше магаренцето си от халката, и му каза припряно, със задавен глас:

— Янакос, моля ти се, купи ми от онова, дето си слагат гражданките, та си червят бузите; ще ми го донесеш скришом, каквото струва…

— Не бери грижа, Марьори — отвърна Янакос, — ще ти донеса, знам какво искаш.

Отвътре се чу гласът на попа, който викаше с пълна уста:

— Пак ще си поприказваме, Янакос!

— Дяволски поп! — измърмори Янакос, като затръшка вратата. — Наместник, казва, божи! Ами че ако господ беше като твоята мутра, тежко и горко на сиромасите; живи щеше да ни изяде!

Почеса се по главата, усмихна се:

— А сега ни яде умрели; пак добре!

Заговори тихо, ласкаво на магаренцето си:

— Хайде, Юсуфчо, поразмърдай си крачката, момчето ми. Загубихме толкова време с този поп-рогач; не се притеснявай, детето ми, нека си приказва! Ти да си добре! Хайде да минем край кафенето, че да вземем поръчки и да заминаваме. Крадци, вика… Да пукнеш дано, лакомко!

Кафенето беше пълно и шумно. Всички селяни се бяха събрали и предъвкваха снощните страшни неща, които бяха видели — тълпата, бежанците, суровия поп с евангелието, жената, дето се строполи мъртва и й хвърлиха вар, за да не се зарази от холера селото, и стария дядо с чувала с костите. Едни благославяха поп Григорис, че ги беше отървал от мора, други съчувствуваха на жените и децата, че гладуват, а трети се кълняха, че са видели среднощ огньове на Саракина…

Панайотарос влезе, огледа навъсено наоколо като бик и седна в един ъгъл. Повика кафеджията.

— Едно кафе — поръча му намръщено той, — без захар.

— Махмурлия си, съседе — каза Костандис. — Пак ли не си спал добре нощес?

Самарджията свъси щръкналите си червени вежди:

— Едно кафе без захар — каза отново той и обърна гръб.

Старият Патриархеас, с дългата си тояга, с чорбаджийския си калпак, тъкмо влизаше и поздравяваше, като махаше леко с ръка, селяните, които се надигаха, за да му кажат „добър ден“. Схванато беше гърлото му, подути очите му, не се беше още разсънил напълно. Чувствуваше тежък, надебелен езика си и го мързеше да говори.

Донесе му Костандис тежкото сладко кафе и локума, и чаша студена вода.

— Добро утро, чорбаджи! — каза му той.

Но чорбаджията не отговори. Топна локума във водата, лапна го наведнъж, пи вода, извади една голяма кърпа, изсекна се в нея така, че кафенето гръмна. Поолекна му малко и започна да пие със силно сърбане кафето си. Очите му поспаднаха, поизбистри се главата му, възвърна се гласът в гърлото. Пристигна и наргилето; чорбаджията се беше вече разсънил напълно.

Извърна се, видя Хаджи Николис, даскала, кимна му. Даскалът си взе наргилето, приближи се към масичката на чорбаджията, поздрави.

— Какви хабери има, даскале? — запита старият Патриархеас. — Нощес спах много дълбоко, но като че чух голяма врява насън, ама не се събудих. И сега, като идвах насам, дочух нещо по пътя, някакви бамбашка хора, казва, били дошли, някаква жена, казва, умряла, двама попа се счепкали… Какви са тия неща, дето чувам? Объркан свят! Можеш ли да ми ги обясниш твоя милост, Хаджи Николис?

Даскалът се покашля доволен, наведе се, започна с тих глас да говори, като ръкомахаше, щастлив, че ще разкаже нещо страшно, та по този начин ставаше и той страшен и караше стария чорбаджия да го слуша със зяпнала уста.

Панайотарос ги гледаше и хапеше нервно мустак. Блещеше очи и следеше нетърпеливо тлъстата отпусната мутра на стария Патриархеас; очакваше да го види да скочи, да нахлуе кръвта в голямата му глава; да грабне тоягата си и да поеме тичешком към къщи…

Ала напразно; чорбаджийската мутра не пламваше. „Страхопъзльото му неден, даскалът — мърмореше Гипсоядеца и подскачаше на стола си, сякаш му бяха подложили пирони, — този страхопъзльо даскалът се бои, не му разправя всичко, за да не му развали кефа; ама аз ще му кажа всичко!“

Стана решително, приближи се към масичката, където седяха двамата първенци.

— С твое позволение, чорбаджи — каза той, — но мисля, че негова премъдрост не ти е казал всичко, страх го е; но мен не ме е страх и ще ти кажа всичко, когато останем сами.

— Хаджи Николис — каза чорбаджията, — остави ни за малко, ще прощаваш, да видим какво иска от мен самарджията.

Обърна се към Панайотарос:

— Ела, и с малко приказки — каза му той, — защото даскалът ми наду главата.

— Не съм дърдорко — отвърна Панайотарос засегнат, — знаеш ме. Ето ти, с две думи всичко. Манольос обърка главата на сина ти, отишли заедно с този тук Костандис кафеджията и Янакос праматарина, влезли в твоите килери, на тъпкали догоре четири големи коша и ги дали на холерните; а в това време твоя милост си хъркал. Това само исках да ти кажа и си отивам.

Кръвта сега нахлу в тежката глава на чорбаджията; очите му отново се подуха, пресипна гласът му.

— Върви по дяволите! — изгрухтя той. — Дойде рано-рано да ми отровиш душата!

Захвърли маркуча на наргилето си, погледна наоколо, не различаваше никого, кафенето се въртеше. Стана, пристъпи крачка, после втора, намери вратата, излезе навън и пое по нагорнището към къщата си, като пъхтеше.

— Каква муха му пусна бре, Панайотарос, та го подлуди? — извикаха на самарджията неколцина селяни, полуусмихнати, полуразсърдени. — Не се ли побоя от бога? Стар човек е, дебел, ще му дойде дамла.

Но Панайотарос беше вече прекрачил прага и беше изчезнал.

Чу се тръбата на Янакос, присмехулно, само кеф.

— Ей, селяни — извика Янакос, застанал сред площада като петел — започва обиколката по краища и села. Който има да даде някаква поръчка, да дойде; който има да изпрати писмо, да го донесе; който има роднини, деца, приятели, вземане-даване с околните села, дойдете насам; приемам поръчките, тръгвам на път, ще се върна, ако е рекъл господ, в неделя и ще ви донеса отговор!

Няколко селяни станаха, приближиха се до Янакос, снишиха глас, почнаха да му заръчват; а Янакос си ги записваше акуратно в главата, опрян на магаренцето си.

Последен се приближи Костандис, наведе се към ухото му:

— Опичай си акъла, нещастнико, да не вземеш да минеш и при стария Патриархеас; пошушна му нещо на ухото онзи нечестивец Юдата и той скочи побеснял, като размахваше тоягата си и отиде да бие сина си.

— За кошовете ли? — попита с тих глас Янакос.

— Ами да, за кошовете; лошо ще си изпатим, мисля. Ще си намерим белята.

— Аз вече си я намерих. Попът също побесня и ми тегли едно конско евангелие, ей сегичка на… Зарежи ги! Пет пари не давам, остави ги да се пенят; ние си изпълнихме дълга.

— И аз си намерих белята, не бери грижа — отвърна Костандис и въздъхна. — Сестра ти рано-рано се нахвърли върху мен да ми извади очите. „Хаймана, серсемино, злодеецо! — ми крещеше. — Научих всичко; обрал си кафенето, заради онези крадци, дето ми се довлякоха в селото, холерните. Ние гладуваме, децата ти чезнат и вехнат от немотия, а твоя милост, злодей неден, си седнал да харизваш кафета, захари и сапуни!“

— Кой ли дявол й го е пошушнал рано-рано? — възкликна учудено Янакос.

Червеният дявол, кой друг? Той, помниш ли, не се отдели от нас през цялото време снощи, а сетне е отишъл и е разправил на всички — на попа, на жена ми и сега на стария Патриархеас. Побеснял е, че него го направиха Юда, а нас апостоли!

— Търпение, Костандис — каза Янакос, защото му беше жал за горкия кафеджията, който здравата си патеше от ръцете на сестра му, — търпение, прави се на улав; а в неделя, като се върна, пак ще си поприказваме. Остани със здраве!

Подвикна на магаренцето си Янакос и се изгуби по нагорнището.

— Добре ти е на теб — измърмори Костандис, като гледаше как Янакос се отдалечава, — добре ти е на теб, всичко ти е наред; деца нямаш, пукна и жена ти и се отърва…

Погали Янакос лъскава задница на другаря си.

— Е, Юсуфчето ми, добре я караме ние двамата — измърмори той, — милно, като братя. Карали ли сме се някога? Никога, слава богу! Защото и двамата сме добри хора, или добри магарета и двамата, все същото е, и никому не правим зло… Хайде, жив да си, свърни надясно, променяме днеска разписанието, не чу ли какво ни каза Костандис? Днеска няма при чорбаджията; карай направо при стария Ладас, дето ти се радва, та чак лигите му текат… Хайде, жив да си, да свършим и с това; а после ще излезем от селото и ще се отървем вече и от първенци и попове, проклети да са! И ще си останем пак само двамата!

Зави надясно, пое към къщата на вариклечкото.

„Горкия Манольос само ми се иска да видя, преди да тръгна — помисли си той, — да му поговоря за Катерина, да си опича акъла, да не мърсува с нея. Христос ще бъде, божем, варда тогава от жени!“

Старият Ладас седеше на двора си, на пезула зад вратата, дрипав, бос, доволен. Старицата му, кира Пинелопи, му беше донесла в една пукната купичка сутрешното му кафе, направено от леблебия и ечемик, беше му поставила върху пезула и резен ечемичен хляб и чинийка маслини. Ядеше и пиеше старият Ладас и говореше на старицата си, която, безмълвна и безразлична, седеше срещу него на едно столче и плетеше чорапи. Беше грохнала, слаба, дрипава и тя, и също боса, с огромен провиснал нос, и много приличаше на стар проскубан щъркел.

В първите години, когато беше млада, възразяваше и се караше с мъжа си; беше хубава, обичаше да се докарва, беше от голям сой; но полека-лека притъпи се острието, умори се душата, а тялото повехна, предаде се без съпротива, без оплакване, на разрухата; и почна, значи, кира Ладасовица да мълчи. Слушаше, слушаше, ядосваше се от време на време и се опъваше все още вътре в себе си, но мълчеше. Ала от деня, когато беше умряла единствената й дъщеря, нито слушаше вече бръщолевенето на стария Ладас, нито се ядосваше някога, нито се противеше за нещо. Беше като умряла, която все още ходеше и ядеше, и спеше, и се събуждаше, но не живееше. И изпитваше блаженството и безкористието, и притежаваше достолепието на мъртвец.

Сърбаше, значи, ечемичения си сок старият Ладас, гледаше старицата си, която, безмълвна и равнодушна, плетеше чорапи, и й разправяше за един голям кроеж, който беше намислил нощес, понеже не можеше да заспи, и как щеше да напълни сандъка си с обеци, пръстени, гердани и златни костадинки.

— Всичко съм натъкмил добре в главата си, всичко докрай, Пинелопи, но не мога да намеря човек, на когото да доверя тайната си; защото това е голяма работа и за нея трябват двама души. Хората днеска, кира Пинелопи, станаха лъжци, всички са ненаситни и вагабонти и гледат да те изядат. На кого тогава да доверя тайната си? Хаджи Николис е серсем, прави се пред нас на честен, даскал е горкият, какво може да направи? Пак добре, че не е почнал да хвърля камъни! А пък ако питаш за брат му, поп Григорис, алчен, много хитър, много изпечен, иска да сложи всичко в джоба си, не става за мен; защото и аз искам да лапна всичко… Клатиш глава, кира Пинелопи, искаш да ми кажеш за стария Патриархеас, пфу, да пукне дано! Той е корем, не е човек; богат е от деди и прадеди, никога не е работил, не знае какво ще рече пот… Чувал съм, че имало някакви дебели мравки, царици им викали, дето лежали и ден, и нощ, и имали цяла войска от мравчици роби, които ги хранели; и ако не ги хранели, умирали от глад… Такъв е и той, дамла да му дойде дано; дебела царска мравка. Не става. А пък ако питаш за другия старейшина, капитан Фортунас, зарежи го; той не е човек, а казан с ракия, дето все ври. Трябва, значи, да намеря някой друг съдружник за тая работа…

Ама кого? Имаш ли някого наум, кира Пинелопи?

Ала тя плетеше, плетеше, потънала в неземно блаженство и унес; не чуваше. Вдигна само за миг очите си, мътни, нито тъжни, нито радостни, мъртви. И погледът й сякаш премина през тялото на стария Ладас, само кожа и кости, и видя зад него стената на къщата, и зад стената — пътя, и селото, и полето, и още по-нататък, планината Саракина, и зад Саракина, много надалеч, морето, и отвъд морето — едно черно нещо, безкрайно, неподвижно, мъхесто — Нищото. И отново сведе очи и започна пак да плете бързо-бързо чорапа, за да свари.

В този миг се чу тръбата на Янакос. Старият Ладас скочи; малките му хитри очички блеснаха.

— Господ ми го праща! — извика той. — Този е, него търсех, той става! А, Пинелопи? Има си, каквото ми трябва; праматарин е, обикаля по села и градове, послъгва, покрадва, майстор е в дребните вагабонтлъци, будала — в големите… работи на дребно; такъв ми трябва. Ще събира, ще събира, и накрая — хап! — ще му лапна всичко!

Потри костеливите си ръчища, светнал от радост. Магаренцето се беше спряло вече пред вратата; изтича старият Ладас, отвори.

— Добре дошъл, Янакос! — извика той. — Добре дошъл! Абре, господ те изпраща; хайде, жив да си, вържи магарето за халката и влез вътре. Имам да ти кажа нещо.

„Какво ли по дяволите ще ми скрои старата лисица! — помисли си Янакос. — Опичай си акъла, горкичкият ми Янакос!“

Върза магарето за халката, влезе вътре.

— Затвори вратата добре, тури мандалото, да не ни чуе някой… Искам да ти доверя една голяма тайна. Седни. Късметлия си бре, Янакос, ще станеш и ти богат, та да нямаш нужда от никой кератия. Да не обикаляш вече като просяк по селата и да продаваш кълбета… Със злато бре, Янакос, със злато ще те натъпча.

Янакос се обърка.

— Не ме карай да се пръсна, дядо Ладас, говори ясно! Какво злато?

— Отвори си ушите, слушай; тези, холерните, дето минаха през селото ни, са били и те стопани някога. Турците ги съсипали, сега нямат какво да ядат; слушай сега: те, сигурно, като са тръгнали да бягат, са скрили по дрехите си всичко златно, което са имали — обеци, гривни, пръстени, златните си костадинки… Разбра ли сега, Янакос?

— Още… още, дебелоглав съм. Я разправяй по-нататък.

— Богоугодно дело е това, дето ще ти кажа, божие просветление, Янакос; видях нощес огньове по Саракина, сигурно там са се сврели, в пещерите. Вземи, значи, магаренцето си и карай право на планината. Надуй тръбата, повикай всички, мъже и жени, да се съберат около теб, поговори им. Кажи им: „Братя, вие умирате от глад, не ви ли е жал за децата ви? Аз цяла нощ не можах да мигна, защото все за вас си мислех. Как да ви спася, братя? Как да се спасите? И господ ме просвети, открих: измъкнете от пазвите си златните неща, които сварихте да вземете; ще правим замяна; ще ви давам всичко, каквото му е потребно на човека, за да живее: жито, ечемик, зехтин, вино, а вие ще ми давате това, което не му трябва на човека, някакъв златен накит, дето имате… Нека загубя; гърци сте, християни сте, няма значение!“ Стана ли ти ясно сега, дебелоглавецо?

— Започва… започва… — отвърна Янакос с половин уста.

Не му беше още ясно дали господ, или дяволът беше пошушнал този план на ухото на стария Ладас.

— Божие просветление, ти казвам! Само че нито дума! Никой нищо да не подуши… Хайде, да си жив, да ти светне и на теб, горкичкият ми Янакос! Жал ми е за теб, такъв човек като теб, да обикаляш и зиме, и лете по пътищата и да затриваш младините си… На колко си години?

— На петдесет — отвърна Янакос, като скри само две години.

— Ето, виждаш ли, тъкмо в разцвета си! Не харамисвай живота си, Янакос! Да си построиш и ти една чорбаджийска къща, да се ожениш, за която си искаш в селото, май че попската щерка много ти харесва, да си имаш и деца… Да помагаш и на приятелите си, да помагаш и на селото си, и когато минаваш, да стават и да те поздравяват с теманета… Нов живот, Янакос, чорбаджийски, не парцаланковски! Колко години бре, ще живеем на този свят? Да ги изживеем като хора… Хайде, за твое добро го правя, да не ни изпревари някой; от попа се боя!

— Аз се боя от бога — каза все още нерешително Янакос, — от бога се боя, дядо Ладас. Редно нещо ли е това, да съблечем прокудените си братя?

— Няма да ги съблечем бре, кокоша главо, ще ги облечем, ще ги спасим от смърт… Да се нахранят, клетите, да останат живи, братя са ни, и аз имам сърце, боли ме за тях… Замяна правим, не ги обираме… Разбира се, доколкото може, ще си гледаш и интереса. Търговия правим, ум имаме, сладка е печалбата… Ела, приближи се, вземи парче хляб, ето ти и маслини, яж! Другари ще станем, съдружници; трябва, значи, всичко да делим; остана ми и малко от кафето, изпий го!

— Не съм гладен — каза Янакос, — обърках се. Ще поседна на пезулчето да проумея това, дето ми казваш… Нов път ми отваряш, дядо Ладас, остави ме да посъбера акъла си, да претегля работата, да взема решение.

— Лошото е, че нямаме време. Работата е бърза. Какво си седнал да му мислиш? Карай към Саракина, да не губим време; от попа ме е страх, ти казвам, от попа, лакомника!

Седна Янакос на пезула, хвана главата си с две ръце, опря лакти на колене и дълго време мълча. Кипеше главата му като казан, слепите му очи бучаха; объркал се беше умът му, раздрънкал. Изчезваха обеците от много уши, герданите от много шии, пръстените от ръцете, костадинките от здраво завързаните кемери… Изчезваха и се трупаха в един голям сандък, в схлупената му къщурка, пълен с парцалаците на покойната му жена… И се издигаше полека-лека във въздуха и се закрепваше една огромна къща, не беше къща това, дворец беше, с градини, с дворове, с балкони, с меки постели и с една красива жена, която се решеше… И голямата порта се отвори, неделя сутрин, блестеше слънцето, камбаната биеше за литургия и Янакос виждаше как Янакос излиза с калпак на старейшина, с дълга тояга, с чохени шалвари и как отива с чорбаджийска походка в църквата, и когато минава, всички селяни стават и го поздравяват с теманета… А след това виждаше пак Янакос да седя на двора си, а Костандис да стои почтително пред него. Измъкваше от пазвата си една кесия, пълна със златни лири. „На ти бре, Костандис, пари, та да се усмихнеш и ти малко… Много се измъчи с онази вещица сестра ми, халал да са ти!“ Повиква Манольос: „Ела и ти, Манольос, купих ти едно стадо овце, вземи го, твое е, да не работиш вече като ратай при онзи изветрял Патриархеас…“ Понесе се малко по-нататък акълът на Янакос и видя селската църква, и горе на камбанарията й един огромен часовник като онези, дето беше виждал в Смирна, и над часовника, околовръст, Янакос прочете, написано с големи златни букви: „Дар от кир Янакос Пападопулос, голям благодетел!“ Понесоха се пак мислите му, часовникът изчезна и сега в главата на Янакос блестеше един самар, мек, с кадифена покривка, със златни пулове, и Янакос го взе на ръце и влезе в обора. „Юсуфченцето ми — извика той, — купих ти новия самар, дето ти бях обещал; погледни, дори царят няма такъв. Свършиха вече мъките ни; ще ядеш, ще пиеш, Юсуфченцето ми, и ще се разхождаш с новия самар по площада, всяка неделя, след литургията, и всички почтително ще ти правят път и ще те поздравяват, все едно че си човек.“

Засмя се, тръсна рошавата си глава Янакос, сякаш се събуждаше. Погледна старицата, която плетеше, плетеше настървено, потънала в блаженство, видя стария Ладас, който беше впил очи в него и чакаше.

— Наполовина — каза той, — съгласни ли сме, дядо Ладас?

Старият Ладас му протегна ръчището си:

— Дай си ръката, Янакос, съгласни; наполовина, честна работа! Всяка вечер ще ми донасяш тук златните неща, които си събрал, а аз ще ти давам продуктите, зехтина и виното, за които си се уговорил. И когато вече очистим всичко, идваш и правим сметката. Пиши и ти в тефтера си какво даваме и какво вземаме, за да знаеш, да не си мислиш, че ще седна да те мамя. И за да видиш какво доверие ти имам, на, давам ти в предплата три златни турски лири.

Измъкна от пазвата си една кесия, здраво вързана с връв; развърза я, пъхна ръка в нея, извади и преброи, една по една, треперящ, три лири. Сграбчи ги Янакос с алчна ръка, очите му заблестяха, изпълниха се със злато.

— Ще приготвя разписката — каза старият Ладас — като се върнеш по живо по здраво, ще си туриш подписа… Доволен ли си? Вярваш ли сега в думата ми? Не са приказки това, дето ти разправям, а лири. Хайде сега, да не губим време, с божията благословия!

Избута Янакос, отвори вратата.

— Бог с теб! — извика му той и бързо затвори вратата, да не би съдружникът му да се откаже.

Потри мършавите си ръчища, обърна се към жена си:

— Пинелопи — каза той, като постави пръст на устата си, — нито дума никому! Видя ли как я нагласих пак? Видя ли как ми сече акълът? Бръснач, ти казвам! Видя ли, Пинелопи? Хванах го със златната въдица; три дадох, хиляда ще взема… Хайде сега, моля ти се, приготви сандъка, хайде, да си жива!

Но тя не се помръдна от столчето си; плетеше, плетеше и гледаше, без да вижда, куките, които се преплитаха, разделяха се и отново се преплитаха и удължаваха чорапа, който тя плетеше за стария Ладас. И в чорапа виждаше не костеливия крак на стареца, а самия кокал, дълъг, сух, полуразяден от червейчетата.

А в това време Янакос вървеше след магарето си, замислен. Чувствуваше някаква тежест, много мъчителна, в сърцето си; и същевременно друга тежест, много приятна, отдясно, в джоба на жилетката си. Сякаш беше пиян. И ту подскачаше игриво от камък на камък, ту се поспираше и потъваше в размисъл; а магарето се обръщаше, поглеждаше го, поспираше се и то и чакаше.

— Не ща да видя никого, не ща да ме види никой — мърмореше си Янакос. — Хайде, Юсуфчо, давай по-бързо, какво чакаш? Свърни насам; ще вървим по друг път, объркана работа е това, Юсуфчо!

Магарето поклащаше учудено умната си глава; не можеше да разбере. Къде отиваше оттук? Какво му стана на чорбаджията? Какви серсеми са тия хора!

— Не ща да видя никого, дори Манольос… Други грижи имам на главата си сега; да си троши главата с Катерина! Пет пари не давам… Хайде, Юсуфчо, друм!

Но тъкмо зави и навлезе в крайната махала на селото, откъдето вече почваха нивята, ето ти го пред него Манольос още двама селяни, които носеха на ръце капитан Фортунас и вървяха бавно, с наведена глава; а отпред — сеизинът с ятагана си и червения фес.

Дръпна магарето си Янакос, за да минат, приближи се и видя нещастния капитан, в несвяст, с пукната глава, омотана с бяла кърпа, цялата в кръв…

— Какво е пострадал бре, момчета, нашият капитан? Кажи бе, Манольос?

— Пребил се е по стълбата на агата, горкият — отвърна Манольос, — строшил си е главата… Ако видиш леля ми Мандален̀я, повикай я да дойде да му превърже раната… Разбира тя, бабуваше, преди да почне да увива умрелите в савани.

— Клетият! — промълви Янакос. — Сигурно е бил кьоркютук пиян!

Сеизинът се извърна, засмя се:

— Не се тревожи бре, гърко — каза той, — пукнал си е главата, пак ще му се залепи; кьосетата са със седем души.

— Манольос — каза Янакос, — искам да ти кажа нещо.

— И аз — отвърна Манольос, — но чакай най-напред да сложим капитана да легне на постелята си; върви след нас и ме почакай пред вратата му, веднага идвам.

Поеха отново, като пристъпяха бавно, защото при всяко поклащане капитанът ръмжеше от болки. Стигнаха, внесоха капитана в къщурката му, а Янакос закара магарето под сянката на една маслина и зачака.

— Брей, каква бременна нощ беше тази! — измърмори той. — Да видим какво още ще роди. Господ да простре десницата си!

Извади табакерата, сви си цигара, опря се на ствола на маслината и запуши, за да му мине времето. Съжаляваше, че беше заговорил Манольос, щеше да загуби време, а големите работи, които му предстояха, мислеше си той, искат да се действува бързо. Бръкна в джоба на жилетката си, попипа лирите, усмихна се.

— Слава богу — прошепна той, — не е било сън. Много пъти ми се е случвало насън, да държа, уж, лири в шепите си… А на сутринта търсех под възглавницата си, глупакът с глупак! Ала сега, слава богу!

Попипа отново лирите, успокои се.

Манольос се появи, избърса челото си, видя Янакос под маслината, отиде при него.

— Много тежък е негова милост, душата ни изкара! — каза той.

— Бързам — каза Янакос, — искам да ти кажа само две думи и си тръгвам; имам много работа днеска… Слушай, Манольос: първо, да не си стъпил днес в къщата на чорбаджията си; като научил за кошовете, побеснял, грабнал си бастуна и тръгнал да бие сина си. Барда, значи, от него, докато премине бурята.

— Но ако е така, трябва да отида и аз, та да си поделим с Михелис боя; и аз съм виновен.

— И аз съм виновен, но няма да отида. Срамота е, ще речеш, ама е по-добре… Не си тръгвай, чакай; искам да ти кажа и това: Катерина вдовицата хвърля мрежите си и иска да те оплете; все те сънувала, казва, и снощи на площада ти намигна, ама ти къде ще разбереш! Опичай си акъла, Манольос, звяр е Катерина и на владици може да им вземе акъла… Помисли за идния Великден и за дълга си… Да не измърсуваш!

Манольос сведе глава, изчерви се; и той също беше сънувал тази нощ вдовицата, ама как, не си спомняше; като се събуди, очите му бяха уморени.

— Христос ще ми помогне — прошепна той.

— Къде по-напред да свари и той, Манольос, понапъни се и ти! Ама хайде сега, че бързам, твой ред е; нали искаше да ми поръчаш май нещо!

Манольос се смути, не знаеше как да подхване, че да не засегне приятеля си.

— Ще прощаваш — каза най-сетне той — за това, което ще ти кажа, но ние, четиримата, сега имаме една голяма цел, свещена, сега сме като едно цяло… Ако някой от нас стъпи накриво, другите трябва да го подкрепят; един да се погуби, погубваме се всички. И затова се осмелявам…

— Казвай, казвай, Манольос, не го усуквай — каза Янакос и започна да развързва магарето си от маслината. — Бързам, ти казвам.

— Днес отново почваш работа — каза с мек глас Манольос и хвана нежно Янакос подръка. — Тръгваш пак да обикаляш селата със стоките си. Не забравяй, заклевам те в Христа, не забравяй какво ти заръча вчера отчето…

— Какво ми заръча отчето? — възкликна Янакос и гласът му изведнъж беше станал груб.

— Моля ти се, Янакос, не ме разбирай криво… Да не удряш, вика, в кантара, да не…

Янакос пламна; развърза рязко магарето, омота ядосано повода на ръката си:

— Добре, добре… Светиня му мисли, че е лесно… Ами какво щеше да каже той, ако и аз му заръчах да затегне малко колана си, да не се тъпче и да дава излишното на бедните? Да не смесва кола, брашно и подправки и да ги продава за мехлеми, които дерели всички болести, шарлатанинът му неден! Ами че лани не остави ли непогребан дели три дни стария Мантудис, та се вмириса, защото искаше наследниците да му платят предварително? А друг път не изкара ли на търг лозето на горкия Геронимос, кърпача, защото му беше длъжник? И тази година дори, няколко дни преди Страстната седмица, не изкалъпи ли тарифа — толкова за кръщене, толкова за сватба, толкова за погребение, иначе, вика, няма да кръщава, няма да венчава, няма да погребва! И сега има лице, рогачът му с рогач, да ми заръчва на мен, бедния човек…

— Не ругай отчето — прекъсна го Манольос, — всеки отговаря за душата си, ти си гледай своята душа, Янакос! През тази година трябва да сме чисти, непорочни, ти ще бъдещ апостол Петър, не забравяй това… Какво правим, когато ще се причестяваме? Постим, не ядем месо, нито блажно, не псуваме, не се ядосваме… Така и ние сега, Янакос…

Но Янакос беше кипнал; съзнаваше, че Манольос е прав, и това го вбесяваше още повече. Заряза попа, заяде се сега с приятеля си; изсъска:

— А твоя милост, Манольос, не забравяй, че ще бъдеш не апостол, ами самия Христос. Трябва ли тогава да докосваш жена? А пък твоя милост сега се готвиш да се ожениш! Да или не? Какво се изчерви? Да или не? По дяволите всички ни, ще кажа аз; трудно нещо е светостта…

Манольос сведе глава и не каза нищо.

— Да или не? — отново изсъска Янакос, който все повече се ядосваше. — Гледаш Леньо и се облизваш… А пък сатаната ти я показва в сънищата ти, такава каквато я искаш, чисто гола! И аз съм бил някога будала като теб, знам тертипите на сатаната… Докарва ти я насън и съгрешаваш, и на сутринта ставаш с уморени очи… А когато ще представяш разпнатия Христос, ще бъдеш младоженец… Ще те разпъват, ама на теб акълът ти ще бъде другаде! Ще си знаеш, че всичко това е игра и че друг е бил разпнат, и ще си мислиш, тъкмо когато ще викаш горе на кръста: „Или, Или, лама сабахтани!“[4], че след малко ще се върнеш в къщурката си, след разпятието, и Леньо ще те чака с топла вода да се измиеш, с чисти дрехи да се преоблечеш и да легнете и двамата, след разпятието, в кревата… Затова мълчи, Манольос, не ми давай съвети на мен! Едно пееш, друго играеш…

Манольос слушаше със сведена глава, трепереше. „Прав е… прав е… — мислеше си той. — Аз съм лъжец, лъжец, лъжец!“

— Защо мълчиш? Лъжа ли е? — извика Янакос и се радваше, че Манольос трепери.

— Но нали вчера, Янакос… — започна Манольос.

Но Янакос не го остави да продължи:

— Вчера, Манольос — каза той и задърпа магарето си, за да тръгне, — вчера, Манольос, беше друго. Празници, видиш ли, бяхме се натъпкали здравата, магаренцето беше вързано, интересът спеше… Ама днеска, погледни, магаренцето натоварено, коремът празен, мина Великден, започна търговията… А търговия, момчето ми, ще рече, граби, за да ядеш, и кради, за да имаш! Иначе, по-добре да не въртя търговията; по-добре да отида в Света Гора да се покалугеря… Разбра ли?

Замълча за миг, поолекнало му беше; задърпа магарето, погледна Манольос, доволен, че му беше наговорил всичко си беше изкарал яда.

— Със здраве, Манольос — рече той, — и каквото си казахме — тури му пепел!

Но вътре в него ядът не беше напълно стихнал; извърна се още веднъж към приятеля си:

— Търговецът, Манольос, е длъжен да краде; светецът е длъжен да не краде. Това е. Да не бъркаме тези неща. Хайде, па до сватбата ти, Манольос, честити венци! Да вървим, Юсуфченцето ми!

Манольос остана сам. Слънцето се беше издигнало, хора, волове, кучета, магарета се бяха впрегнали във всекидневната си работа, старият Ладас си беше сложил очилата и пишеше бавно, внимателно, усмихнат, разписката за трите лири, а попът, тъкмо когато беше тръгнал побеснял да отиде при стария Патриархеас, го повикаха бързо да причести един умиращ и пое в друга посока; а капитан Фортунас ръмжеше в постелята си и ругаеше старата Мандаленя, която му сменяше кърпите и превързваше пукнатата му глава.

А пък Леньо седеше на стана, тъчеше последните платна и си тананикаше — и сърцето й подскачаше, изкачваше се чак до гърлото й спускаше се чак до кръста й рипваше от едната й нянка на другата и я гъделичкаше…

Горе в одаята на чорбаджията Леньо чуваше викове — бащата се караше, синът възразяваше, крачеха и двамата напред-назад, сякаш се бореха, и подът се тресеше; ала Леньо, наведена над стана си, не я беше никак еня за кавгите им и вече не трепереше, когато чуваше сърдитите викове на чорбаджията… Отскубваше се от неговата власт, въжето всеки миг щеше да се скъса и Леньо щеше да избяга заедно със своя Манольос горе на планината, при овцете. Дотегнал й беше старият Патриархеас, макар че я обичаше като свое дете, макар че й беше намерил мъж и й даваше зестра е широка ръка, отвратила се беше от него, не го искаше вече.

Кавгата горе в одаята сега се засили, сърдитите крясъци на стария се чуха за миг ясно и Леньо наостри ухо, да долови нещо.

— Докато съм жив — викаше старият, — аз ще командувам тук, а не ти! Объркан свят!

Задушаваше се старият, заекваше, объркаха се отново думите му, Леньо не можеше да разбере. Но след малко отново дочу ясно:

— А с Манольос не искам да имаш много-много приятелство! Той е ратай, не забравяй това, а ти си чорбаджия. Дръж се на положение!

— Мръсен дъртак — измърмори Леньо, — изкуфял старик, дето не го е срам от белите си коси, ами домъква тук онази пачавра Магдалена и се лигави с нея! И дето не ще Манольос, да не би случайно да развали галеника му… Ах, да се махна, да се махна, да не те виждам повече, да не те чувам, лукав дъртак такъв!

Скочи от стана, не я свърташе вече в стаичката, излезе на двора да глътне малко въздух.

— Лукав дъртак такъв! — измърмори отново тя. — Дамла да му дойде дано!

Отиде в средата на двора да извади вода, да натопи главата си, да се освежи. Дребничка, закръглена, с дебели устни, със закачливи, игриви очи и с орлов нос, който приличаше досущ на носа на стария чорбаджия. Беше много мургава, апетитна, предизвикателна. Заставаше привечер на прага и когато минаваше някой мъж, протягаше шия и го гледаше жадно, любопитно и съчувствено; Леньо приличаше на гладен звяр, който се присвива, за да се нахвърли, но изведнъж го хваща жал за горкото животно пред него, оставя го да избяга и задебва нетърпеливо следващото… Някакъв див лов, неподвижен, безмилостен и същевременно изпълнен с жал се разгаряше всяка привечер на прага и Леньо се прибираше, когато се мръкнеше, капнала.

Тъкмо когато беше извадила кофата и се канеше да завре пламналата си мутричка в нея, външната врата се отвори и Манольос влезе.

— Добре дошъл, Манольос! — извика девойката и понечи да се хвърли на врата му, но се сдържа.

Само го погледна с копнеж и отново измери в миг с очи мишците му, врата му, гърдите, бедрата и коленете му… Сякаш щеше да се бори с него и искаше да прецени каква съпротива щеше да срещне и доколко щеше да се затрудни да го повали.

Манольос не каза нищо, прекоси двора, остави в един ъгъл тоягата си и се канеше да се изкачи по каменната стълба, която водеше за одаята на чорбаджията. Беше чул още от улицата виковете и бързаше да сподели с Михелис бурята.

Изглеждаше уморен и неспокоен. Щом видя Леньо, сърцето му затуптя силно, уплашено; тъкмо нея не искаше да види в този момент. Побърза да прекоси двора и да стигне до стълбата, но къде ти да го остави Леньо!

— Ей, ей! — извика му тя. — И ние сме тук, чорбаджи!

— Добър ден, Леньо! — каза Манольос с половин уста. — Прощавай, бързам; трябва да видя чорбаджията.

— Остави го, за какво ти е този дъртак? — каза Леньо със задавен глас, раздразнена. — Сега той се кара с галеника си, остави ги да си издерат очите. Ела вътре да видиш платната…

Хвана го за ръка и понечи да го издърпа вътре; докосваше го, душеше го, въртеше се около него, опираше се за миг върху него и изведнъж се отдръпваше цялата изчервена, възбудена, сякаш я гонеха. И все току го побутваше към стаята си, за да влязат вътре.

— Кога ще се оженим, Манольос? Старият бърза.

— Когато е рекъл господ! — отвърна Манольос, като се мъчеше да се отскубне.

— Прекланям се пред милостта му! — каза Леньо и изведнъж стана сериозна. — Прекланям се пред милостта му, но му кажи да побърза. Май иде, а през май не се женят. Юни ли ще чакаме тогава? Или юли? Губим време.

— Печелим време, Леньо, не бързай, да не сме на години нещо! Имам да свърша и аз някои работи преди това; а сетне, ако е рекъл господ.

— Какви работи? — възкликна изненадана Леньо. — Какви работи? Друга работа освен овчарлъка нямаш!

— Имам… имам… — каза Манольос, като пристъпваше полека към каменната стълба.

— Какви? С кого? Защо не отговаряш? Утре ще бъда твоя жена, трябва да знам.

— Да се видя първо с чорбаджията и после… Да говоря първо с него. Леньо… Пусни ме.

— Манольос, погледни ме в очите, не гледай надолу; какво ти е? Какво ти се е случило? Стопил си се за един ден, Манольос… Какво ти сториха?

Гледаше го разтревожена, сърдита, и дишаше тежко. И изведнъж извика:

— Урочасали са те! Да накараме леля ми Мандаленя да те прикади с листа от Христовата плащаница, да изрече заклинанието и да те отърве от уроките, Манольос… Ела вътре да ти покажа платната…

Манольос чувствуваше дъха й върху врата си, остра, дразнеща миризма лъхаше от изпотеното й тяло, от време на време гърдите й издути, твърди, се докосваха до ръката му, и цялата кръв на Манольос напираше, сякаш искаше да спука вените.

— Ще отида да доведа старата Мандаленя, не мога да те гледам такъв повехнал, да не си отидеш! — каза решително Леньо.

Влезе вътре, облече хубавата си рокля, пристегна косата си със забрадка, сложи в една кошничка две-три червени яйца, малко кафе и захар и шише вино да ги занесе на старата Мандаленя за труда й. Извърна се, видя, че Манольос се беше вече изкачил по стълбата и стоеше нерешително пред вратата на чорбаджията.

— Да не си отидеш! Да не си отидеш! — извика му тя. — Сега ще се върна.

Виковете сега бяха секнали, Михелис навярно си беше отишъл, Манольос, застанал пред вратата, чуваше само тежките стъпки на стария, който крачеше напред-назад и ръмжеше, защото още ще му беше минал ядът.

Бутна вратата, влезе; щом го видя, старият чорбаджия се нахвърли върху него.

— Ти си виновен! — изрева той и вдигна ръка да го удари. — Ти мътиш главата на детето ми, ти си го накарал да раздава имота ми, най-скъпото ми, на пришълците!

Посинели бяха вените на слепите му очи, на врата и на ръцете, разтворил беше ризата си и старческите му гърди се издуваха и спадаха, сякаш щяха да се пръснат. Строполи се на малката софа в ъгъла, хвана с две ръце главата си и започна да диша тежко и да кашля.

Манольос се опря на стената, гледаше как старият чорбаджия се задъхва и душата му се изпълни с печал. „Звяр е — мислеше си той, — човешкото сърце, див звяр… Христе боже, дори ти не можа да го укротиш…“

Скочи отново старецът, сякаш беше набрал сили; сграбчи Манольос за яката.

— Ти си виновен! — изкрещя му той отново и изпръска с лиги бузите и шията на Манольос. — Ти си виновен! Доведох те от планината да се оженя за Леньо, дето я обичам като своя щерка, държах те през целите празници тук, забравих, че си мой ратай и на Великден те сложих на масата си да ядеш заедно с мен! А сега ти, неблагодарнико, ето как ми се отплащаш! Размътил си акъла на сина ми, влезли сте скришом, докато съм спал, в килерите ми и сте ме окрали! Крадец! Крадец! И не стига това! Ами, моля ти се, за първи път днеска Михелис ми се опря! „Мъж съм вече, ми вика, ще правя, каквото ми кефне!“ Виж го ти, нахалника! Вдигнал глава, ще прави, вика, каквото му кефне! И когато аз му извиках: „Нямаш ли страх от баща си, бре?“, хайманата му неден не го досрамя да ми отвърне: „От бога само имам страх, от никого другиго!“ Виж го ти, от никого другиго! Това са твои подкокоросвания, Манольос, краката да си беше строшил, когато слизаше от планината да прекараш Великдена с мен! Защо мълчиш? Какво пулиш очи и ме гледаш? Говори бре, че ще се пръсна!

— Чорбаджи — каза Манольос със спокоен глас, — дойдох да ти поискам позволение да се върна на планината.

Старецът изблещи очи, устните му затрепериха, заекна:

— Какво каза, какво? Да се върнеш на планината ли?

Я го повтори, ако имаш лице!

— Дойдох, чорбаджи, да ти поискам позволение да се върна на планината.

— Ами сватбата? — извика старецът и шията му отново започна да се издува. — Кога бре, серсемино, ще стане сватбата? През май ли? През май, когато се женят магаретата ли? Ще стане сега, през април; затова те доведох; аз командувам тук!

— Пусни ме, чорбаджи, още малко време…

— Защо, какво ти трябва? Какво ти се е случило?

— Ами на, не съм още готов, чорбаджи.

— Не си още готов ли? Какво ще рече това?

— Не знам и аз, чорбаджи… На, чувствувам, че не съм още готов. Душата ми…

— Коя душа бре? Ти да не си нещо мръднал?… Виж го ти, душата ми, вика! Ами че имаш ли и ти душа?

— Как да ти кажа, чорбаджи? Един глас вътре в мен…

— Млък!

Манольос се присегна да отвори вратата; старият го сграбчи.

— Къде отиваш? Стой тук!

Закрачи отново напред-назад из одаята, удари с юмрук по масата, заболя го, прехапа устни.

— Ще ме съсипете днеска и двамата; ще се пръсна! Объркан свят! Синът ми, вика, не се бои от мен, боял се само от бога; а този ратай хаймана, душата ми, вика…

Извърна се разярен към ратая си:

— Хайде, пръждосвай се! Махай се, да не те гледам! Ако този месец сватбата не стане, махай се от имота ми! Омитай се от къщата ми! А пък аз ще намеря друг мъж, по-добър, за моята Леньо! Разкарай се оттук!

Манольос отвори вратата, спусна се по стълбата, като вземаше по две стъпала наведнъж, хвърли поглед към двора, Леньо не се беше още върнала, грабна от ъгъла тоягата си, отвори портата и пое тичешком по нагорнището, към планината.

При кладенеца „Свети Василий“ край селото спря да си отдъхне. Това беше стар, прочут кладенец, заобиколен с високи тръстики, с ограда от блестящ мрамор, дълбоко набразден от въжетата, с които от векове се спускаха ведрата. Привечер идваха девойките и вадеха студената вода, която се стичаше от планината; била, разправяха, чудотворна, лекувала много болести — камъни, черен дроб, бъбреци. Всяка година на Богоявление попът идваше тук и правеше водосвет. Свети Василий от Кесария, натоварен е играчки за малките деца от целия свят, край този кладенец, разправяха, минавал да пие вода, преди да тръгне да обикаля, в навечерието на Нова година. Затова и го наричаха кладенеца на свети Василий. Затова и водата му беше чудотворна.

Слънцето, увиснало насред небето, се изливаше върху земята като неподвижен водопад. Посевите, свежозелени, неузрели още, издигаха нежните си връхчета, пиеха, без да се помръднат, от слънцето и се хранеха. А маслините, от всеки лист на маслините капеше светлина; насреща, от Саракина, обвита в прозрачно огнено було, се носеха изпарения; пещерите й се чернееха, а на върха й църквицата „Свети Илия“ се беше разляла и изчезнала сред ослепителния блясък.

Манольос хвана въжето, извади вода, потопи лицето си във ведрото, пи, освежи се, разтвори ризата си, избърса си потта. Впери поглед в Саракина, и поп Фотис, аскетичен, суров, само огън и плам, сякаш беше направен целият от слънце, се появи в съзнанието му. Манольос го гледаше, без да мисли за нещо, без да пита за нещо, потънал в тихо блаженство.

Дълго време стоя така, вперил очи в светлината на аскетичния образ, и пиеше и той като нежното житно стъбло, неподвижен, блясъка и се хранеше. След няколко месеца, в един гибелен час, той си спомни за този застинал миг край кладенеца и почувствува, че този миг е бил най-голямата радост в живота му. Не радост, нещо по-дълбоко, по-сурово, и вечно като разпятие.

Когато стана, за да поеме към отсрещната планина Панагия и да се изкачи до кошарата си, слънцето вече клонеше на залез.

— Навярно съм се унесъл в сън — измърмори той, мръкна се вече…

Протегна се, пристегна пояса си, вдигна от земята гегата си; бързаше да се върне при своите любими другари в самотата му — овцете, овните, овчарските кучета. И буйния, обгорял от слънцето свой помощник, къдрокосия юноша Никольос.

Тъкмо се канеше да тръгне, когато неочаквано тръстиките изшумолиха и зад него се разнесе един ясен глас, и умолителен, и закачлив:

— Ей, Манольос, изплаши се и бягаш, а? Почакай, искам да ти кажа нещо.

Извърна се; вдовицата Катерина, със стомна на рамо, се появи изсред тръстиките. Погледът му в миг обхвана снежнобялата й шия, голите й излети ръце и алените устни, които се смееха.

— Какво искаш от мен? — каза той и сведе очи.

— Защо ме гониш, Манольос? — каза вдовицата и сега гласът й беше изпълнен със страст и жалба.

Постави стомната на ръба на кладенеца и въздъхна.

— Всяка нощ ми се явяваш насън, не ме оставяш вече да спя. На, днеска на разсъмване сънувах, че държиш луната и я режеш на парчета като ябълка и ми даваш да ям… Какво искаш от мен, Манольос? Защо ме гониш? Щом те сънувам, това ще рече, че мислиш за мен.

Манольос не вдигна очи; чувствуваше как дъхът на вдовицата го обгръща, изгарящ; слепите му очи тупаха силно. Продължи да мълчи.

— Изчерви се, изчерви се, Манольос! — възкликна вдовицата и гласът й беше топъл, малко дрезгав, радостен. — Мислиш значи за мен, Манольос, права бях! И аз мисля за теб, и аз… И когато се сетя за теб, срамувам се, сякаш съм гола и ме гледаш… Сякаш съм гола, а ти си ми брат и ме гледаш.

— Мисля за теб — отвърна Манольос, без да вдигне все още очи. — Мисля за теб и ми е мъчно за теб. През цялата Страстна седмица ти не излизаше от ума ми. Прощавай!

Вдовицата седна на ръба на кладенеца; изведнъж беше почувствувала сладостна, неудържима премала, не можеше вече да се държи на краката си. Сега и тя мълчеше. Наведе се над кладенеца, видя дълбоко долу в тъмнозелената вода лицето си. Целият й живот премина в един миг в съзнанието й: сираче, попска щерка от далечно голямо село, беше се запознала с мъжа си на панаира на света Богородица Миртиотиса; много по-голям от нея, състарен вече, но добър стопанин; а тя бедна. Взе я, не я взе — купи я; венча се за нея и я доведе в Ликовриси, искаше деца, не можа да й направи, умря. Изтегната, вдовица на двайсет години, в леглото си, не можеше да заспи. И селските ергени също не можеха да спят. Обикаляха посред нощ пред вратата й под прозорците й край двора й и пееха любовни маанета, и въздишаха като телета; въздишаше и тя вътре в стаята си. Това мъчение продължи година, две; една нощ, беше събота вечер, не можа да издържи повече; беше се изкъпала него ден, беше намазала с лаврово масло косите си, огледа тялото си, стана й жал за него; отвори вратата си; един ерген, който се случи, влезе. На разсъмване, преди да се събудят селяните, си отиде; вдовицата почувствува голяма сладост; почувствува също, че животът е кратък и че е много жалко да се пропилява; на следната нощ отвори отново вратата си…

Вдигна лице от тъмнозелената вода.

— Защо ти е мъчно за мен, Манольос? — попита тя.

— Не знам, Катерина, не ме питай; наистина, мъчно ми е за теб, сякаш си ми сестра.

— Срамуваш ли се за мен?

— Не знам, не ме питай, мъчно ми е за теб.

— Какво искаш от мен?

— Нищо не искам, нищо! — извика Манольос изплашено и понечи да си тръгне.

— Не си отивай, не си отивай, Манольос! — гласът й трепереше.

Манольос, без да се извърне, се спря. Отново замълчаха. След малко вдовицата каза:

— На архангел ми приличаш, Манольос; на архангел, и искаш да ми вземеш душата.

— Остави ме да си вървя — произнесе Манольос. — Не искам нищо! Искам да си вървя!

— Бързаш — каза раздразнено сега вдовицата и гласът й отново прозвуча подигравателно. — Бързаш да отидеш на планината, да пиеш мляко, да ядеш месо, да заякнеш. Ще се жениш, ще се жениш, Манольос, а Леньо не се шегува!

— Няма да се женя! — извика Манольос и се уплаши…

За първи път му дойде наум такова нещо.

— Няма да се женя, няма да се оженя никога, искам да умра.

И изведнъж, щом изрече това, и му олекна. Извърна се, погледна вдовицата право в очите сега, сякаш вече не се боеше; сякаш беше смъкнал от себе си някакво голямо бреме.

— Със здраве — каза той със спокоен глас, — тръгвам си!

Вдовицата го гледаше как се отдалечава и сърцето й се сви.

— Не мисли за мен, Манольос! — извика тя отчаяно. — Не идвай в съня ми, не ме измъчвай; тръгнах по лош път, остави ме!

„Мъчно ми е за теб, мъчно ми е за теб, сестро моя, не искам да пропаднеш!“ — помисли си Манольос, но не се извърна, не отвърна; беше вече поел по планинската пътека и се изкачваше.

IV

Слънцето заля върха на Саракина, църквицата „Свети Илия“ порозовя, а яребиците по склоновете започнаха да кудкудякат. Светло стана в планината и тук-таме, пръснати сред голите скали, можеха да се видят измъчени рошкови дървета, диви круши, изпълнени с тръни, и разкривени, обрулени от вятъра пърнари.

Някога навярно и тук бяха живели хора — още личаха някоя порутена стена, парчета от строшени гърнета, овощни дървета, които бяха подивели, защото опитомителите им си бяха отишли. Заличили се бяха пътищата, покрили се бяха с бурени и чакъл, разпаднали се бяха къщите на съставните си части, пуснали бяха шипове опитомените дървета и по родните си места се бяха завърнали вълците, лисиците, зайците, които се бяха изплашили от човека и бяха избягали. Земята, дърветата, животните дишаха спокойно, възвърнали си бяха свободата, не ги тормозеше вече мимолетното двукрако чудовище, което се бе появило в един миг, объркало беше вечните неща, и си бе отишло.

И сега, ето че това неспокойно животно отново идваше. Скриха се зверовете зад високите скали и задебнаха. Веднага, щом слънцето се показа, от пещерите наизлязоха хора, мъже, жени и деца, откриха насъбралата се във вдлъбнатините на скалите вода и се наведоха да пият, натрупаха камъни и накладоха огньове… Повдигнаха се на пръсти, взряха се: долу, в полето — богатото село, Ликовриси; околовръст — вълнисти редици от хълмове с маслините си, със смокините и лозята си; отвъд, спокойната свежозелена планина Панагия с овцете; още по-нататък, на края на небосклона — високи, въздушни розово-сини планини.

Поп Фотис се прекръсти:

— Чеда мои — извика той, — съмна се, много работа имаме днес, станете да отправим всички заедно зов към господа, та да ни чуе!

Дотътриха се старците и стариците около поп Фотис, застанал на една скала, изтичаха и жените с децата, и последни, като пристъпяха тежко, пристигнаха и мъжете, със сведени глави, пълни е грижи. Дрипави, с хлътнали от умора и глад бузи, боси, беззащитни сред тези негостоприемни камънаци и малкото ялови дървета… Всеки би очаквал жалби и плачове и просешки протегнати към небето ръце; но изведнъж от тези мършави гърди се издигна, радостен и уверен, тържественият химн на загиналата империя, и цялата планина екна:

— Спаси, господи, люди твоя и благослови достояние твое, победи на сопротивныя даруя…

Като размахваше ритмично ръце, попът дирижираше гласовете, а неговият глас се извисяваше над другите, дълбок и войнствен.

Изправиха се клюмналите глави, жените разтвориха пазвите си и поднесоха гърди на бебетата си, а други се наведоха, хвърлиха съчки в огньовете и поставиха върху тях гърнетата.

— Чеда мои — извика поп Фотис, — тук, на тази скалиста планина, с божията помощ, ще пуснем корени. Три месеца вървим, стопиха се жените и децата, а мъжете се срамуват да просят повече. Като дървото е и човекът; иска земя. Тук ще пуснем корени! Нощес сънувах свети Георги, съселянина ни, досущ както е нарисуван на хоругвата, която носим от родното си място. Русокос левент като пролетта, яхнал бял кон, и отзад, върху задницата на коня, красивата царска дъщеря, която свети Георги спасил от страшния звяр при извора; тя държеше едно златно канче и го черпеше… Коя е тази красива царска дъщеря, чеда мои? Това е душата на гърците, нашата душа! Свети Георги ни е качил на задницата на коня си и ни е довел тук, на тази пуста планина, където се намираме; и нощес ми се яви насън, протегна ръка и постави в шепата ми семето на едно село — едно съвсем малко селце, което се побираше, в дланта ми, с църквата му, с училището му, с къщите му, е градините му, и ми каза: „Посей го!“

Шум и шепот се разнесе сред тълпата, сякаш вятър се бе вдигнал сред тръстики. И така както бе протегнал ръка поп Фотис, много жени видяха върху нея едно съвсем малко селце като яйце, което се мътеше на слънце.

— Тук ще посеем — продължи поп Фотис и разпери ръце да прегърне планината. — Тук, сред тези камъни и в тези пещери, и около оскъдната вода, и под тези сурови подивели дървета, ще посеем семето, което ми повери светият конник. Смелост, чеда мои, вдигнете се, следвайте ме; велик ден е този, посяваме новото село! Стани, дядо Панагос, вземи отново на гръб чувала с костите, да вървим!

Вдигна измършавялата си глава стогодишният дядо, очичките му, вече без мигли, заискриха:

— Три пъти, деца мои, съм виждал да се посяват и да се изкореняват села. Изкорени ги чумата първия път, земетресение — втория, и ето сега — турците. Ала и три пъти съм виждал човешкото семе да пониква, кога на същата земя, кога другаде. Един поп правеше водосвет, почваха майсторите да градят, нахвърляхме се всички върху земята, разкопавахме я, момците си вземаха жени и след година, каква радост само беше бре, деца! Пускаше класове земята, издигаше се дим над къщите, мяукаха бебетата — поникваше отново селото! Кураж бре, деца, пак ще поникне!

— Да си жив, дядо Панагос! — извикаха мъжете и на устните им разцъфна усмивка. — Ти, деденце, гътна и смъртта. Ти си Дигенис[5], дето се казва.

— Ами че аз съм я! — отвърна убедено дядото.

В това време поп Фотис беше надянал патрахила, беше направил от чубрица и мащерка китка за ръсене, напълнил бе една кратунка е вода и сега повика и подреди около себе си пет-шест деца, които беше научил да пеят и да му държат исо.

Цялото множество стана и се нареди зад водача, отдясно — мъжете, отляво — жените; а над тях слънцето, неуморният, упорит атлет, се изкачваше и продължаваше своето вечно възобновяващо се състезание.

— В името божие, чеда мои! — извика поп Фотис. — В името на бога и на родината! Селото ни беше изкоренено, селото ни се посява отново, безсмъртен е коренът на Рода ни! Как да ви кажа, братя? Радвам се, нали съм човек, когато ми се случи нещо хубаво, но още повече се радвам, когато настъпи тежък час! Защото си казвам: „Сега ще покажеш, поп Фотис, дали си истински мъж, или заек“.

Мъже и жени се засмяха; в този тежък миг, от тези мъжествени, изпълнени с бодрост слова, им стана леко на сърцето; един прастар борец се надигна в гърдите на всеки, огледа камънаците и безплодните дървета, и гладните уста, и запретна ръкави за борба.

— Следвайте ме, чада мои, всички заедно, ще очертая границите на селото! — извика попът и потопи китката във водата. — В името божие!

Едрият мъжага вдигна високо хоругвата със свети Георги, взеха мъжете сечивата си, мотики, търнокопи, лопати, взеха старците върху гърдите си иконите и начело застана старият дядо с чувала е костите на рамо. Две-три кучета, които се бяха домъкнали е тях, също тръгнаха, като лаеха радостно. Вдигна се голяма глъчка; една тръба засвири в подножието на планината, но никой не я чу.

Потапяше попът китката във водата, ръсеше рязко камъните, дивите храсти, рожковите дървета, очертаваше във въздуха границите на селото. За първи път поставяше основи и освещаваше село, съчиняваше си сам, от самото си сърце, благословиите и пееше:

— Господи, господи, очертавам със светена вода границите на селото ни! Турчин да не стъпи в него, чума да не влезе, тръс да не го разтресе! С четири крепостни врати ще го изградим, прати четирима ангели, господи, да го пазят!

Спря се; поръси кръстато един голям камък, обърна се към селяните:

— Тук, към изток — каза той, — ще изградим една от вратите на селото, вратата на Христос!

Вдигна ръце към небето:

— Тази е твоята врата, господи! Оттук ще влизаш, когато ще благоволяваш да чуеш гласа ни в опасни мигове и да стъпиш на земята. Защото хора сме, божем, мие, душа носим, глас имаме, ще викаме! И ако пък понякога кажем и някоя дума в повече, не се сърди; хора сме, измъчени създания, имаме много грижи, идва миг, когато сърцето не може да издържи повече, ще се пръсне, и изтървава някоя излишна дума, та му олеква. Тежък е животът, и ако те нямаше теб, господи, щяхме да се заловим всички, мъже и жени, за ръце и да се хвърлим в пропастта, та да се отървем. Но добре, че си ти, радост, утеха, възмездие велико, господи! Това е твоята врата, влез!

Тръпнаха отново, поеха на юг; изпънаха се пак границите във въздуха. Пееше попът и заедно с дебелия му глас се чуваха като лястовиче чуруликане гласчетата на децата.

Пред една вдлъбнатина в скалите, пълна е бистра като сълза вода, попът спря.

— Тук — каза той — ще изградим вратата на Богородицата, на Закрилницата на човешкия род! Турете знак!

Протегна ръце към земята:

— Дева Майко — извика той, — Неувяхваща Роза, цъфнала Дива Лоза, която обгръщаш суровия Дъб, Бога, добри хора сме, прокудени, чуй гласа ни? Седиш си тук, на земята, до нас, и полата ти е като топло гнездо, пълно е хора. Майка си и знаеш какво ще рече въздишка и глад и смърт; жена си, и знаеш какво ще рече търпение и любов. Надвеси се, Господарке, връз това наше село, дари с търпение и любов жените, да издържат във всекидневната борба и да се справят, без да негодуват, с мъжа и децата, и домашните грижи! Дари със сила мъжете, да работят и да не се отчайват; да умират и да оставят двора си, пълен с деца и внуци! Дари, Господарке, е добър, християнски край старците и стариците! Тази е твоята врата, Богородице Портаитиса, влез!

В този момент едно натоварено магаре се появи зад шествието, но никой не го забеляза; то се поспря изненадано и извърна въпросително големите си кадифени очи към другаря си. Задъхан, потънал в пот, като проклинаше слънцето и камънаците, зад магарето се появи Янакос.

Спря се и той, изненадан като своя Юсуфчо. Беше чул псалмопенията, доловил бе и думите на попа, и се бе объркал. „Тази е, казва, вратата…“ Каква врата бре? Какво село ще градят? Как ще го изградят? С въздух ли? Във въздуха? Абре тези тук умират от глад, и още и села искат да градят? Ами че те не могат да се държат на краката си, а пък пеят бойни тропари, „победи, вика, на сопротивныя даруя!“. Боже, прости ме!

Върза магарето си за една дива круша, вмъкна се и той, безшумно, без някой да го забележи, на края на шествието. Беше из блещил очи, наостри уши, не знаеше още какво да прави — да се смее ли, или да плаче. Вървеше подир другите и гледаше как попът ръсеше и чертаеше границите, с удивителна увереност, сякаш вече виждаше във въздуха бъдещите улици, къщите, църквата, общината…

Спря се отново свещеникът, за трети път, срещу Вратата на Христос, накъм запад, и посочи една голяма скала, която един див, разцъфнал храст беше пробил и израснал.

— Тук ще изградим — каза той — Вратата на свети Георги, Труженика![6] Дето приведен обработва земята, дето пасе козите, овцете и говедата, дето подкастря и присажда дърветата като нас, хората. Защото не е само голям юнак свети Георги, а и голям работник. На милостта ти се уповаваме, Закрилнико на селото ни! Направи тъй, че да се множат овцете и козите ни, да ни дават мляко, да пият децата, да заякват костите им; да ни дават месо, да се храни тялото, та да може да крепи душата ни; да ни дават вълна, за да не ни повалят снеговете! Благослови, свети Георги, всички живинки, дето обичат и служат на човека — говедата, магаретата, кучетата, кокошките, зайците… Надвеси се и връз земята и благослови и нея; ние ще влагаме в пазвата й семето, ти ще пращаш дъжд, когато трябва, и тя ще дава плод… Всички заедно! Земя, хора, светии, една войска! И пред нас върви бог и ни сочи пътя! Свети Георги, тук е селото ти, това е твоята врата; направихме я висока, за да можеш да влизаш на кон; влез!

Янакос, със зяпнала уста, слушаше, търкаше очи, поглеждаше около себе си; голи скали и трънаци и шубраци и мащерка… Пущинак. Два гарвана на едно рожково дърво се изплашиха, размахаха криле и хвръкнаха, като грачеха сякаш проклинаха.

„Какви са тия — мислеше си той изплашен, — хора, зверове, светци?“ И гледаше мъжете със засукани мустаци, и жените с дебели плитки и широки бедра. „Боже, прости ме!“

На север, срещу вратата на Богородицата, попът отново се спря, пред една разрушена, тревясала стена. Вдигна ръсилото, благослови три пъти камъните, въздъхна, обърна се към селяните:

— Тук — каза той и сега гласът му трепереше, — тук ще изградим, братя, Вратата на Константин Палеолог![7] Оттук някой ден, чеда мои, навярно, ще влезе, потънал в пот, вестоносецът и ще извика: „Братя, превзехме Цариград!“

Настръхна народът, разнесоха се диви викове, всички се взряха на север, в праха, който се издигаше от полето, сякаш вече виждаха вестоносеца да пристига тичешком.

— Дядо Панагос — извика попът, — приближи се, донеси чувала си тук, при вратата на Палеолог!

Обърна се към мъжете със сечивата:

— Копайте!

Изкопаха на бърза ръка широк трап, цял бой дълбок, спусна се в него дядото. Вадеше една по една от чувала костите, черепи, пищялки, ръце, ребра, и ги поставяше внимателно, с благоговение, мълчаливо, в трапа. Изля поп Фотис останалата светена вода върху костите, хвърли вътре и ръсилото си, извика:

— Отци, имайте търпение! Не се стапяйте! Иде, иде, няма да се забави, ще дойде Вестта!

Янакос избърса очите си, които се бяха налели със сълзи; някаква буца беше заседнала в гърлото му.

— Излизай, дядо Панагос! — извика попът. — Излез, за да заринем гроба!

Спуснаха се двама младежи да го измъкнат.

— Оставете ме бре, деца — каза старецът, — добре съм си тук; за какво съм ви, да ви ям харам хляба? Не мога вече да работя, не мога вече да правя деца, нефелен съм, оставете ме!

— Дядо Панагос — каза попът строго, — не е дошъл още твоят час; не бързай.

— Отче — отвърна старецът умолително, — оставете ме тук, добре съм си. Чувал съм, че ако не се вгради човек в темелите на селото, селото не се закрепва. По-добра смърт къде ще намеря? Заринете ме!

— Не може — възрази попът, — бог ти е дал живота, бог ще ти го вземе; ние, дядо Панагос, нямаме право… Качете го горе, момчета!

Наведоха се двама младежи, протегнаха ръце да го хванат; но старецът се беше вече проснал по очи върху костите, викаше:

— Оставете ме бре, момчета, оставете ме, добре съм си тук!

Янакос не можа повече да се сдържи, надвеси се и той над гроба, видя стареца — лежеше неподвижен; сега беше извърнал лице към светлината и се усмихваше блажено.

— Добре съм си тук… Добре съм си тук… — шепнеше той, скръстил ръце.

Буцата в гърлото на Янакос се стопи, чу се хлипане.

Попът се извърна, видя Янакос, позна го.

— Сторете място, чеда мои — извика той, — ето един добър човек от Ликовриси. Дошъл е да ни види, да ни даде кураж в нещастието. Поздравете го, братя! Той е един от четиримата, дето ни дадоха кошовете с храна първата вечер, та се наядохме!

Спомни си името му:

— Добре дошъл, Янакос! — каза той и му стисна развълнувано ръка. — Заради теб и твоите другари бог няма да хвърли огън връз Ликовриси, да го изгори!

Янакос не можа повече да се удържи; изведнъж избухна в плач.

— Чедо мое, защо плачеш? — каза попът и го прегърна.

— Прости ми, отче, прости ми!

— Ела!

Хвана го подръка, поотдръпнаха се встрани.

— Защо плачеш? Какво ти има? Кажи ми болката си, чедо мое; ти си благодетел на селото ни! — каза той и посочи, като разпери широко ръце, бъдещето село.

Краката на Янакос се подгънаха, тръшна се на един камък; попът, изправен до него, го гледаше неспокойно.

— Искаш ли нещо? — запита го той. — Сторил ли си нещо? Не плачи!

— Прости ми, отче! Ще ти кажа всичко, да ми олекне!

И започна бързо, задъхано, да му се изповядва — защо е дошъл в Саракина, за какво се споразумял със стария Ладас и за трите лири, които взел капаро…

Попът слушаше, без да продума; Янакос го гледаше изплашено.

— Какво мислиш, отче? — попита накрая той с несигурен глас.

— Мисля си, чедо мое, че човекът е звяр, див звяр… Не плачи; мисля си също така, че бог е велик.

— По-лош и от звяр… — прошепна Янакос и се изплю, сякаш изведнъж му се бе догадило. — Червей, целият в слуз, е човекът, малък, нищожен, безчестен… Не се докосвай до мен, отче; не те ли е гнус?

Попът мълчеше; отдръпна ръката си, впи поглед в земята и въздъхна.

Янакос изведнъж скочи от камъка, на който се беше тръшнал, бръкна в джоба на жилетката си, измъкна трите лири.

— Отче, моля ти се, вземи тези три лири, купи няколко овце за селото; за децата, че имат нужда от мляко… И ако можеш, положи ръка върху главата ми, прости ми.

Попът не се помръдна.

— Ако не ги вземеш, душата ми няма да намери вече спасение!

И след малко добави:

— Човекът, каза ти, е звяр; укроти го, отче. Една блага дума го укротява; от твоята дума сега зависи моето избавление.

Попът се хвърли в прегръдките на Янакос; разплака се и той.

— За мен ли — извика Янакос, — за мен ли плачеш?

— За теб и за мен, и за целия свят, чедо мое — прошепна поп Фотис и избърса сълзите си.

Целуна Янакос по очите, положи ръка върху къдравите му сиви коси.

— Простено да ти е, Янакос! И Петър три пъти се отрекъл от Христос, и три пъти сълзите го спасили; голям купел са сълзите, чедо мое. Вземам грешното злато, което ми даваш, грехът ти ще се превърне в мляко за децата, дето гладуват; бъди благословен!

Янакос падна в нозете на попа, за да ги целуне; но отецът се наведе бързо, вдигна го.

— Недей, недей, гледат ни — каза той, — идат!

— Отче! Отче! — чуха се уплашени гласове.

— Какво се е случило, чеда мои? — извика попът разтревожено.

— Дядо Панагос издъхна, отче; слязохме да го извадим от ямата; беше мъртъв!

Поп Фотис се прекръсти.

— Бог да го прости! — каза той. — Умря щастлив, вгради се в темелите на селото ни… Да даде господ и ние, чеда мои, да имаме такъв край… Идвам да го благословя.

Извърна се към Янакос:

— Хайде, чедо мое, върви си по живо по здраво; Христос е с теб!

Наведе се Янакос, целуна ръка на попа и тръгна да отиде при магарето си.

Хвърчеше от радост; скачаше от камък на камък като двайсетгодишен момък. Чувствуваше, че плещите му тръпнат, сякаш щяха да им израстат крила.

— По дяволите старият Ладас — прошепна той, — по дяволите и златото му. На мен ми израснаха крила.

Погали магарето си, което чакаше търпеливо под сянката на дивата круша, отвърза го бързо, като си тананикаше:

— Да вървим, Юсуфченцето ми — каза той, — добре тръгнаха работите ни, добра печалба изкарахме, слава богу!

Извърна се, видя суровите скали и черните пещери и мършавите хора, които стояха около гроба на стареца, до бъдещата врата на Палеолог, и слушаха опелото, и се кръстеха.

— Бог да укрепи селото ви! — прошепна той. — Турих и аз в темелите му три лири.

Пое по надолнището, като си пееше.

„Е бре, звяр е, наистина, човекът — помисли си той. — Каквото си ще, това върши, който път си иска, него взема. Вратата на ада и вратата на рая са една до друга, и където си ще, там влиза… Дяволът може да влиза само в ада, ангелът може да влиза само в рая; а човекът — където си иска!“

Засмя се.

— Да си жив бре, Адаме, велики звере! — извика силно той и отново запя една стара песен, за която от много години не се беше сещал и сега изведнъж му беше дошла наум и в устата му:

— „Аз съм на светкавицата дете, и на гърма внук, поискам ли — святкам и гърмя, поискам ли — сняг хвърлям!“

Спря се в подножието на планината:

— Гладен съм — каза той, — ще си хапна. Гладно е и Юсуфчето ми; ще му набера трева, да хапне и то, да не завижда. Да ядем заедно, един до друг като: братя.

Пообиколи наоколо, набра троскот и магарешки бодил, прехвърли се през една ограда, откъсна няколко дебели зелеви листа, направи един наръч, занесе го на другаря си.

— Яж, яж, Юсуфченцето ми, ще хапна и аз; да ти е сладко!

Разтвори торбата си, извади хляб и любимия си катък — маслини и лук, и започна да дъвче бавно, спокойно, като заек.

— Колко е вкусен, благословен да е — промълви той. — Сякаш за първи път ям хляб; не е хляб това, а нафора; отива направо в костите и ги храни.

Измъкна от торбата и бъклицата, на която беше издълбал с ножче двуглав орел[8]. Надигна я и тя забълбука.

— Като че ли за първи път пия и вино — каза той, — как отива, проклетото, направо в сърцето и го развеселява! Аферим на господа, че е направил лозята и гроздето; аферим и на човека, че му сече пипето, та е взел да мачка гроздето и да вади вино… Да пием още по една!

Опря отново бъклицата до устата си и затвори очи.

— Наздраве, Янакос! — чу се в този миг един ясен глас.

Отвори Янакос очи, видя пред себе си Катерина с голяма бохча на гръб; а зад нея — овцата с червената панделка на врата.

— Мари, Катерина — извика той, — какво дириш тук? Къде я мъкнеш и овцата? Отиваш да я продадеш ли?

— Да — отвърна вдовицата и се засмя.

— Ела, седни да хапнеш и ти парче хляб; и да му пийнеш и една! Тъкмо сега поп Фотис търсеше да купи една овца, да пият мляко децата… Бог те е осенил!

Вдовицата приседна на земята; избърса с черната си забрадка потта от пламналото си лице и от шията; очите й блестяха радостно.

— Жега — каза тя, — дойде вече лятото, Янакос.

— Яж — каза отново Янакос, отряза й филия хляб и й подаде маслините. — Искаш ли и лук? — попита я тон.

— Не — отвърна вдовицата, — не ям лук.

И взе в шепата си хляба и маслините.

— За да не ти мирише устата, шмекерийо! — възкликна Янакос и се засмя.

— Да — изрече вдовицата с внезапна тъга в гласа. — Ние, видиш ли, съседе, трябва винаги да миришем на хубав сапун и ливанто…

Остави хляба и маслините.

— Не съм гладна — каза тя прощавай…

Янакос преглътна на сухо, засрамен.

— Прощавай, Катерина — промълви той, — аз съм магаре.

Вдовицата откъсна една тревичка и я захапа; не отвърна нищо.

Замълчаха; и на Янакос вече не му се ядеше, върза отново торбата си.

— Какво имаш в бохчата, Катерина? — попита я той, за да прекъсне тежкото мълчание.

— Малко дрешки за децата.

— Ще ги подариш ли?

— Да.

— Ами овцата?

— И нея. Заради млякото.

Янакос сведе глава; след малко вдовицата, сякаш искаше да се оправдае, каза:

— Видиш ли, съседе, нямам деца и ми се струва, че всички деца на този свят са мои.

Янакос почувствува, че гърлото му се сви.

— Катерина — каза той с пресечен глас, — иде ми да се наведа и да ти целуна краката.

— Старият Патриархеас, мискининът му неден — каза вдовицата, — ме повика онзи ден и ми каза, че по волята на старейшините аз трябва да бъда Магдалена догодина. Хвана ме срам. Чувала съм какво значи Магдалена; та нали съм — дотам стигнах! — селската ни Магдалена… И все пак, когато ми го каза, хвана ме срам. Ала сега, Янакос, не ме е срам; ако срещнех Христос и ако имах цяло шише с ливанто, щях да го строша и да му измия краката; а сетне щях да му ги избърша с косите си… Така мисля; и щях да стоя до света Богородица и нямаше да се срамувам; нито пък тя щеше да се срамува, че стоя до нея… Разбра ли нещо от това, което ти казвам, Янакос?

— Разбрах, разбрах, Катерина… — отвърна Янакос с овлажнели очи. — От тая сутрин, Катерина, започнах да разбирам…

И след малко добави:

— Аз съм по-грешен от теб, Катерина, затова разбирам. Отначало бях крадец на дребно, лъжец на дребно, амбулантен търговец… Тази сутрин станах престъпник… Ала сега…

Замълча; почувствува сърцето си така, сякаш му бяха израснали криле. Грабна бъклицата.

— За твое здраве, Катерина! — извика той. — Огорчих те, прости ми… Магаре съм, магарии върша.

Пи, избърса хубаво-хубаво гърлото на бъклицата.

— Пийни си и ти, Катерина; да знам, че си ми простила.

— За твое здраве, Янакос! — каза вдовицата и изпъна нагоре пухкавата си шия. — Тръгвам — каза тя, избърса устните си и стана. — Гледай овцата как върви насам-натам и блее жално; не я издоих, горката; да отида да я издоят.

— Няма ли да ти липсва, Катерина? Знам колко я обичаш.

— Ако ти дадеше магаренцето си, щеше ли да ти липсва?

Янакос се изплаши.

— Не ми говори такова нещо, съседке; сърцето ми се къса.

— И моето сърне се къса, Янакос; остани със здраве!

Поспря се, поколеба се.

— Ще видиш ли Манольос? — попита тя накрая.

— Ще направя обиколката си из селата; навръщане мисля да се отбия да го видя… Искаш ли да му кажа нещо, Катерина?

Вдовицата беше метнала на гръб вързопа и теглеше ядосано овцата, която се опъваше.

— Не — отвърна тя, — нищо.

И пое по нагорнището.

В това време Манольос се беше изкачил на своята планина. Кучетата му го подушиха отдалеч и се спуснаха, като размахваха опашки, а зад тях Никольос, обгорялото от слънцето овчарче с щръкнали уши скачаше от скала на скала като коза, за да го посрещне. Беше израснал по планините с овцете и козите, див, мургав, и скъп на думи, блееше като овен, косите му бяха къдрави, сплъстени от борова смола и мазнина, усукани и твърди като малки вити рога. Беше вече на петнайсет години и гледаше овцете с помътнели очи като коч.

Като стигнаха в кошарата, Никольос постави върху пезула хляб, сирене и печено месо.

— Яж — каза той.

— Не съм гладен бре, Никольос; яж ти.

— Защо не си гладен?

— Така.

— Нещо лошо ли ти сториха хората там долу?

— Да.

— Защо отиде?

Манольос не отвърна. Изтегнат върху сламената си постеля, затвори очи. Наистина, защо му трябваше да отива? Защо отиде? Досега, всяка неделя, слизаше в селото рано-рано, изслушваше литургията, вземаше нафора и се връщаше нетърпеливо на планината. Задушаваше се там долу в полето, гледаше жените и се разпалваше, гледаше в кафенето мъжете да пият и да играят на карти, задавяше се от вонята и преминаваше бързо-бързо, за да се върне на чист въздух. А сега…

Спомни си за Леньо — подигравателният й смях, закачливите й очи, сластния й глас, и най-вече двете й гърди, които издуваха розовата й блузка, сякаш искаха да я пробият.

Приседна на постелята, стана му топло, махна ризата си, цялата беше мокра от пот.

„Трябва да потърпя — помисли си той, — да остана чист, да не се докосна до жена. Нося отговорност. Това тяло вече не е мое, а на Христос.“

Образът на Христа се появи в съзнанието му, такъв какъвто го беше видял, когато отиде за първи път в манастира, на църковния иконостас: Христос носеше дълъг син хитон беше бос и докосваше толкова леко тревата, по която стъпваше, че тя не се прегъваше. Прозрачен, въздушен като омара. От ръцете, от краката и от разтворената му гръд течеше рядка, розова кръв… Една девойка, с разпилени златисти коси, се спускаше да се докосне до него; но той бе вдигнал строго ръка, за да не й позволи да се приближи. А от устата му се раздипляше една панделка с букви; прочете ги Манольос, но не можа много-много да разбере смисъла им. Попита своя отец: „Какво казва тук Христос, отче?“ И той му обясни: „Не ме докосвай, жено!“ — „Ами коя е тази жена?“ — „Магдалена.“

„Не ме докосвай, жено!…“ Затвори Манольос очи — и изведнъж Катерина вдовицата премина бавно във въздуха. Тръсна глава, отхвърли черната забрадка, разляха се златисторусите й коси върху раменете й, стигнаха чак до коленете й, разкриха голотата й. Но изведнъж повя лек ветрец, люшнаха се леко, разкри се гръдта й…

Нададе вик Манольос: „Помощ!“, и скочи от постелята си.

Овчарчето ядеше още, мляскаше и не можеше да се, насити. Извърна се спокойно, с натъпкана уста.

— Сънува ли нещо, чорбаджи? — попита то. — Гонеха ли те? И мен ме гонят насън; на лъжа е, сънища са това, не ставай будала, спи!

— Наклади огън, Никольос, студено ми е…

— Жега е, ще пукна! — възрази овчарчето, на което не му се искаше да се откъсне от хляба и месото.

— Студено ми е… — каза отново Манольос и зъбите му тракаха.

Овчарчето се надигна, като все тъй дъвчеше, взе ядосано дърва от един ъгъл, натрупа ги изкусно в огнището, запали ги. Приближи се до Манольос, изгледа го хубаво, поклати глава:

— Урочасали са те, чорбаджи — каза то и се върна при яденето.

Премъкна се Манольос в ъгъла, загърна се в едно одеяло и се сви там. Гледаше как огънят поглъща дървата — Леньо, Магдалена, Христос преминаваха и играеха сред пламъците, сливаха се, разделяха се, отново се сливаха… И изведнъж жените се издигаха заедно с дима, изчезнаха, и сега Манольос виждаше само Христос, разпнат върху един пламък; виждаше го ясно: с бледо лице, отпуснал глава върху гърдите си, с приковани върху дървото ръце… Поразлюляваше се пламъкът и Христос възкръсваше, изскачаше от пепелта, изтъняваше, извиваше се, издигаше се и изчезваше…

Умори се Манольос, опря глава на коленете си и се унесе в сън.

Сън тежък, мръсен като кална вода и през цялата нощ Манольос се мъчеше да я премине и да се отърве. Беше се заплел сред хлъзгави треви и водни змии, и викаше — а на разсъмване една река от руси коси го заля, разбушувана, и го повлече. „Помощ!“ извика той отново, но не можа да се събуди и сега лежеше по гръб върху реката и пъшкаше.

Два-три пъти се беше събудило овчарчето от отчаяните викове на Манольос.

— Сънува, горкият, че още го гонят… — измърморваше то и се засмиваше.

И веднага се обръщаше на другата страна и отново заспиваше.

На зазоряване, когато най-сетне отвори очи и видя през прозорчето светлеещото небе, Манольос се прекръсти:

— Слава богу! — прошепна той. — Мина нощта, отървах се!

Ставите му бяха сковани, очите му го смъдяха, зъзнеше. Огънят беше угаснал. Прииска му се да пие топло мляко, но Никольос беше вече изкарал овцете на паша. Не му се ставаше. Огледа се, сякаш виждаше за първи път работните си принадлежности: казаните, ведрата за доене, биялките; на стената, окачени дървените лъжици, които беше издълбал и нашарил самият той много изкусно. Още от малко дете, щом видеше парче дърво, изваждаше си чекията и издълбаваше върху него кипарисчета и птички; по-късно започна да дълбае жени; а сетне — мъже на кон; а когато отиде в манастира — светии…

— Ти, чедо мое — му беше казал веднъж един калугер, който беше минал край кошарата му — не трябваше да станеш овчар; трябваше да станеш калугер, да ти даваме парче дърво, а ти да ни даваш икона…

Слънцето влезе през прозорчето, примъкна се Манольос и седна в слънчевата ивица, постопли се. И изведнъж, както се грееше, си спомни нощешните си сънища, реката от руси коси и потръпна.

— Христе боже — прошепна той, — не ме оставяй да изпадна в изкушение.

Поуспокои се, стана, накладе огън, взе от едно ведро мляко, стопли го, пи. Почувствува се закрепнал, излезе навън, седна на пезула пред кошарата. Слънцето се беше изкачило цяла копраля по небето, пробудил се бе светът, планината се смееше. Някъде отвъд се чуваше как Никольос подвиква на овцете и свири.

— Добре съм сега — промълви той, — изкушението идва през нощта, изгря слънцето, слава богу!

Плъзна поглед наоколо, видя до прага едно кръгло чуканче от бъз. Сърцето му подскочи радостно. Наведе се, взе го на коленете си, погали го. Дебело, кръгло като глава; жилите на дървото се разклоняваха ясно, на вълни, като вени.

Пръстите на Манольос потръпнаха; скочи, влезе вътре, взе триончето, острото длето и пилата. Прекръсти се, наведе се, целуна дървото и започна да работи.

Слънцето вече наближаваше средата на небето, а Манольос беше все тъй наведен, притиснал с целите си гърди дървото; беше забравил умората си, и въздухът, от земята до небето, се беше изчистил, всички изкушения се бяха разпръснали. Леньо сега беше далеч-далеч, отвъд слънцето; а другата, вдовицата, се беше покатерила вътре в кошарата в най-тъмния ъгъл, и се беше превърнала в паяк.

Надвесен над дървото, което дълбаеше, Манольос беше впил поглед навътре в себе си; цялата му душа се беше превърнала в око и гледаше сред сърцето му един спокоен образ, изпълнен с благост, мълчание и печал. И Манольос се мъчеше да предаде, досущ такива каквито ги виждаше вътре, в себе си, хлътналите бузи, печалните очи, високото чело с едрите капки кръв. И раната между веждите, която я нямаше по иконите и която само той, Манольос, виждаше.

Пот се стичаше по челото на Манольос, пръстите му се бяха разранили от длетото и бяха окървавили дървото. Но Манольос не спираше; бързаше, преди да се разсее светият образ вътре в него, да го изпише и закрепи върху дървото.

И докато той си дълбаеше, две жени се появиха по пътечката, едната млада, а зад нея — една забрадена старица. Видяха Манольос, младата се извърна, постави пръст на устните си и започнаха да пристъпват бавно, сякаш искаха да видят какво прави така наведен Манольос. Но по едно време старата се спъна, един камък се отърколи; ала Манольос беше съсредоточил цялата си душа върху парчето дърво, не чу нищо.

Младата не издържа повече, ускори крачка, побутна Манольос по рамото.

— Ей, Манольос! — извика тя.

Манольос се стресна, светият образ вътре в него изчезна; изплаши се и се облегна на стената с отметната назад глава.

— Какво ти стана, Манольос? Какво ме гледаш така, сякаш съм привидение? Аз съм, бре, Леньо, годеницата ти, а пък тази е леля ти кира Мандаленя; дойде да ти бае против уроките.

— Някакъв зъл дух, дето мое, те е объркал — каза старицата, като се приближи запъхтяна.

Манольос ги гледаше смутен.

— Какво искате? — попита най-сетне той и обърна наопаки дървото, за да не видят какво дълбаеше.

Старицата се канеше да отговори, но Леньо я изпревари.

— Остави ни сами, кира Мандаленя — каза тя, — иди да набереш билките, които ти трябват, и ни остави сами; искам да поговоря с него.

Старицата се отдалечи, като мърмореше и отиде да бере билки.

Леньо се сгуши на пезула до годеника си.

— Манольос — каза тя тихо и хвана ръката му, — извърни очи, погледни ме; не ме ли искаш вече, не ме ли обичаш вече?

— Обичам те — отвърна спокойно Манольос.

— Кога ще се оженим?

Манольос мълчеше. Колко далеч беше, боже мой, в този миг женитбата от ума му!

— Защо не говориш? Чорбаджията ми каза всичко.

— Не исках да дойдеш — каза Манольос и стана.

— Трябваше да ти искам позволение ли? — извика Леньо и лицето й пламна. — Не си ми станал още мъж, свободна съм.

Изправи се и тя, застана пред него; протегна ръка:

— Не си тръгвай! — каза му тя повелително.

Манольос се опря на стената, зачака. Леньо го гледаше, омразата и любовта се бореха в развълнуваните й гърди.

— Майка ми беше слугиня — произнесе най-сетне тя със задавен глас, — майка ми беше слугиня, но баща ми — чорбаджия. Няма да ти падна на колене; имам си прикя, имам и младостта си, ще си намеря и по-добър!

Манольос притисна силно към гърдите си издълбаното дърво и усети болка.

— Сбогом, Леньо — каза той и почувствува, че сърцето му се къса.

Но щом изрече тежката дума, разкая се и сам се уплаши. Разколеба се.

— Леньо — прошепна той и сведе очи, — остави ме няколко дни тук на самота да реша… Ако ме обичаш, изтъни молбата ми.

— Някоя друга ли обичаш? Коя? Кажи ми откровено и ще си отида.

— Не, не, Леньо, кълна ти се!

— Добре, когато вземеш решение, обади ми; ще чакам… Но да си знаеш, мога да те обикна за цял живот, но мога и да те намразя за цял живот, от една твоя дума зависи това; от едно да или от едно не; избирай!

Обърна се към старицата:

— Е, кира Мандаленя, да вървим!

Поеха по надолнището, Леньо вървеше ядосана отпред; нито веднъж не се извърна да погледне назад; кипеше вътре в нея гордата чорбаджийска кръв на баща й.

Манольос се тръшна на пезула; погледна дървото — нямаше вече никакво желание да го дълбае; пламъкът беше угаснал, светият образ вътре в него беше изчезнал. Нямаше вече дълбоко вътре в сърцето си какво да гледа и да пресъздава.

Влезе вътре, уви в един дълъг пешкир дървото, бавно, внимателно, така както покриваме с пепел жарта, за да не угасне. Не можеше да стои повече сам, задушаваше се; взе от ъгъла гегата си и тръгна да намери Никольос с овцете.

Слънцето се сипеше върху планината, въздухът беше неподвижен; сенките се бяха свили уплашено до дънерите на дърветата. И пойните птички бяха млъкнали, сврели се бяха сред листака и чакаха да премине тежкият час.

Никольос изведнъж почувствува, че прелива от сили; огледа се да види с кого да изразходва излишъка си от сила. Пустош. Нито мъж — да се преборят, нито жена, та да я тръшне долу; овцете бяха налягали под пърнарите, на сянка, унесени и кротки; срамота е да се заяде с тях. Но изведнъж големият коч Дасос се появи, с дебелите си вити рога, с мазното си гъсто руно и с тежкия хлопатар на водач на врата си. Погледна с мътни очи налягалите по земята свои овце, изблея доволно и се заклати тежко, бавно, с царствено достойнство, да се поразходи; изпълни се въздухът с вонята на самеца — и Никольос се нахвърли върху него, сякаш изведнъж се беше побъркал, и започна да го удря с гегата си, яростно, по рогата, по гърба, по корема.

Гордият мъжкар се извърна; не му хвана око противникът — нямаше рога, нямаше гъсто, влакнесто руно, стъпваше само на два крака и само с една лека лашка можеше да го събори. И продължи надменно разходката си сред своите овце.

Но Никольос тръгна подир него, сграбчи го за рогата, подскочи и се метна да го яхне. Ядоса се тогава Дасос, разтърси глава и Никольос се просна по гръб на земята.

— Мръсник! Сега ще ти дам да се разбереш! — извика Никольос и скочи прав с окървавени лакти.

Свря врат между раменете си, наведе глава за удар и се засили; засили се срещу него и Дасос, сблъскаха се, Никольос се зашемети, завъртя се на краката си и заедно с него се завъртя и планината; но успя да се задържи прав, грабна от земята гегата си, втурна се и започна бясно да удря коча по рогата, за да ги строши.

Тъкмо тогава се появи Манольос; пъхна два пръста в устата си, изсвири. Никольос се обърна, видя го, но се беше разпалил, но можеше да спре, нахвърли се отново върху коча. Манольос взе един камък и го хвърли към него.

— Ей, Никольос — извика той, — с коча ли си се захванал? Ела тук!

Като мърмореше и проклинаше, целият потънал в пот, Никольос се приближи. Седнаха двамата под една скала. Овчарчето, все още възбудено, лъхаше на коч; изсвирваше от време на време, мяташе някой камък и се мъчеше да скрие яда си; но вътрешно кипеше, защото Дасос го беше повалил.

Манольос бе вперил поглед във въздуха и се мъчеше да си възвърне загубеното спокойствие и да съживи отново в сърцето си светия образ, който той дълбаеше върху дървото. Какво беше това вдъхновение тази сутрин, как беше забравил всичките си грижи, светът беше изчезнал и бяха останали сами, между небето и земята, Манольос и едно парче дърво! И изведнъж — един женски глас, две алени устни…

— Абре Никольос, я откачи от колана си кавала, надуй го… Не съм добре, бре Никольос, съклет ме е налегнал, надуй кавала, та да ми олекне!

Овчарчето се усмихна.

— И мен ме мъчи същото, Манольос — каза то. — И мен ме наляга съклет, понякога ми иде да се пръсна; свиря на кавал, но не ми олеква; И затова се захванах с коча!

— Ами че какви съклети имаш ти бре, Никольос, голобрадо хлапе?

— Дявол да ме вземе, ако знам и аз; ами на, ей тъй, сам съм бре, Манольос, съвсем самичък, съкълдисвам се! — отвърна порасналото момче.

Откачи кавала, нагласи почернелите си от слънцето пръсти върху дупките му.

— Намисли ли какво ще изсвириш, Никольос?

— Аз ли? Не съм. Каквото ми дойде наум.

Налапа езичето на кавала и започна.

Изпълниха се склоновете с овце, кози и звънци, планината се местеше и пасеше. Раздвижи се светът, разтопи се, превърна се в сладки звуци и се разля. И изведнъж бликнаха струйни води и започнаха да подскачат от камък на камък и да бълбукат. Води, звънци, планини полека-лека замлъкнаха, не замлъкнаха — промениха се, превърнаха се в звънлив смях, закачлив и радостен… Ширна се многозвучно море, осеян с чакъл бряг, и жени, които се къпеха и се смееха… С разтворени ръце и крака се хвърляха жените в морето, блъскаха ги вълните, прекатурваха ги, и те пищяха щастливи и избухваха в смях. Сякаш целият бряг го беше гъдел и се кикотеше.

Наведен, унесен, Манольос се беше заслушал. Подскачаше женският смях, закачливо и игриво, по крайбрежната морска пяна, подскачаше и изчезваше, и отново се връщаше, прегърнат с (вълните — и изведнъж всичко замлъкна, утихна морето, и Катерина се появи из водите, безмълвна и съвсем гола.

— Стига толкова! — извика Манольос и скочи прав.

Никольос се извърна и го погледна, но продължи да свири, увлекли го бяха и него звуците, държеше кавала прилепен върху устните и не му даваше сърце да го махне оттам.

— Стига, ти казвам! — отново извика Манольос.

— Прекъсна ме на най-сладкото — каза ядосано Никольос и избърса кавала върху коляното си.

Сълзи рукнаха от очите на Манольос.

— Какво ти стана, Манольос, плачеш ли? — възкликна овчарчето учудено. — Абре, не се съкълдисвай, кавал е това, празна работа, вятър!

Манольос понечи да тръгне, коленете му се подкосиха.

— Не съм добре — прошепна той, — не съм добре…

— Чу ли водата? — попита овчарчето и се засмя.

— Каква вода?

— Мислех си за вода, докато надувах кавала, ама за много вода, защото съм жаден… — каза то.

И с един скок се озова под пърнара, където беше закачило торбата си с голямата бъклица с вода. Беше му я подарил Манольос и беше издълбал един козел на нея.

„Ще отида да си легна — каза си Манольос. — Побиват ме тръпки…“

— Акълът ти да е все в овцете — извика той на Никольос, — аз ще се върна в кошарата да сиря.

— Приготвил съм огъня — отвърна Никольос, като обърса устните и гърдите си, които се бяха намокрили — свари млякото и ще дойда.

Гледаше го как върви, как се препъва в камъните, стана му жал за него.

— Ако не ти е добре — извика му той отново, — остави, аз ще подсиря; легни си!

— Защо ми казваш това?

— Защото краката ти се преплитат, чорбаджи, и си съвсем прежълтял.

— Горкия! — прошепна той съчувствено, като гледаше как Манольос, залитайки се изгуби зад пърнарите. — Видях аз отдалеч, че Леньо дойде, проклета да е! Тя бре, ще ти изпие цялата сила, нещастнико!

Взе един камък, запрати го яростно.

— Проклети да са женските! — извика той силно. — Проклети да са!

Видя, че кочът Дасос се появи отново пред него, сякаш го предизвикваше; наведе гневно острата си глава и се втурна срещу него.

Когато стигна в кошарата, Манольос се опита да запали огъня и да започне подсирването, но нямаше сили; седна на пезула, на слънце, да се погрее; зъзнеше. Слънцето вече клонеше на заник и скоро звънците се чуха да се приближават, чуха се и виковете на Никольос, който подкарваше овцете с камъни и подсвирквания към кошарата.

Мисълта на Манольос литна, спусна се към селото, обходи къщите, кафенето, площада. Пое по нагорнището, влезе в къщата на попа, видя старейшините как разпределяха кой ще бъде Петър, кой — Юда, кой — Христос… Видя отново поп Фотис и прокудените християни, и гордата му мъжествена борба със сития поп, и жената, която изписка и издъхна… Зазвучаха отново думите на Янакос, сурови, подигравателни, пълни с истина: „Искаш да представиш Христос, а ти се готвиш да се жениш и да мърсуваш… Лъжец! Лъжец! Лъжец!“ Мисълта му се изкачи в одаята, видя чорбаджията; а преди чорбаджията, на двора, Леньо, която се беше хвърлила върху него и гърдите й го нараняваха, и която го питаше гальовно, нетърпеливо: „Манольос, кога ще се оженим? Кога? Кога?“ А след това… след това, когато тръгна за планината и се поспря да си отдъхне край кладенеца…

Премаля му на сърцето.

— Жал ми е за нея — прошепна той, — жал ми е за нея, тръгна по лош път, ще се погуби…

Изникна в съзнанието му с черната си забрадка, с пухкавата си шия, със сочните си устни, натъркани с орехови листа… Чу отново отчаяния й вик: „Не си отивай, не си отивай, Манольос!“, сякаш очакваше той, само той да я спаси…

И изведнъж, за първи път в ума му проблесна, ясно, сигурно, смисълът на съня й. Да, да, имаше право вдовицата, само той може да я спаси… Сам бог й го е открил в съня й; държи в ръцете си Манольос луната и храни нея, вдовицата… И ето сега, изведнъж разбра скрития смисъл на това и потръпна от радост: луната е чистата светлина, словото божие, което осветява нощта… Воля божия, повеля божия е той, Манольос, да я нахрани. Той ще спаси Магдалена, грешницата, вдовицата.

— Трябва да я видя — промълви той, — трябва, бързо! С всеки изминал миг може да затъне още по-дълбоко в греха… Трябва, трябва… длъжен съм…

Видя тясната й уличка, сводестата й врата, боядисана в зелено, кръглата желязна халка… Видя прага й, който блестеше от чистота… Никога не го беше прекрачил, само една неделя, помни, вратата й беше отворена и той беше хвърлил крадешком поглед вътре — видял беше един малък двор, застлан с едър току-що измит чакъл, саксии с босилек край пезула и два разцъфнали червени карамфила до кладенеца…

Мисълта на Манольос поемаше забързано надолу по планината, тръгваше из селото, навлизаше в тясната уличка, прекрачваше блесналия от чистота праг…

— Трябва, трябва да я видя… — повтаряше си той, — длъжен съм…

Изпитваше странна радост. Сега, когато му беше станало ясно защо беше толкова наложително да я види, че това не е по негово желание, а по божия повеля, му беше олекнало; сега разбра защо толкова настойчиво, денонощно копнеше да отиде да види вдовицата; мислеше, че изкушението го тласка, и затова се срамуваше и се противеше; но сега…

Скочи пъргаво; не му беше студено вече, коленете му не се подгъваха вече. Запали огън, постави казана, сложи да се вари млякото.

„Какви пътища намира бог — мислеше си той, — за да дойде и да просвети човешкия ум! Ето сега, волята му се превърна в сън и се спусна връз възглавието на вдовицата…“

Никольос вече пристигаше, заблея въздухът, овцете влизаха в кошарата; слънцето залязваше спокойно, мирно, изкарало си беше надницата и се прибираше при майка си да вечеря.

— Добре дошъл, Никольос! — извика от вратата Манольос и гласът му беше ясен и радостен. — Издой овцете и ела да сложиш да ядем; гладен съм!

През целия ден не беше сложил залък в устата си; гърлото му беше свито; но сега се беше отпуснало и гладът беше дошъл.

Никольос го изгледа изненадан; засмя се:

— Отново се съживи, чорбаджи! Някоя добра вест ли?

— Гладен съм; хайде, по-бързо! Ще ти помогна и аз!

Донесоха медните котли, коленичиха и двамата един до друг и започнаха да доят една по една овцете. А овцете стояха доволни и се облекчаваха от приятния товар: сръчните пръсти им се струваха като любими уста, които сучеха.

Свършиха, измиха се, застла Никольос навън на пезула, прекръстиха се, нахвърлиха се и двамата лакомо на хляба, на месото, на изварата. Никольос все още си мислеше с яд за силния коч и за Леньо, сливаха се неотделимо в съзнанието му кочът-водач и закръглената женичка, ставаха едно цяло, и ту Леньо беше отгоре и го яхваше, ту беше отдолу и се смееше…

— Проклета да е… проклета да е… — измърмори изведнъж Никольос, грабна един камък и го хвърли нависоко.

— Какво ти стана бре, Никольос, та мърмориш? — попита го Манольос със смях. — На кого хвърляш камъни?

— Дяволът ме задява! — отвърна овчарчето и също се засмя. — Та му хвърлям камъни.

— Ами че видя ли го бре, Никольос?

— Видях го, я!

— И какъв е?

— Моя си работа! — отвърна овчарчето и отиде да завре пламналата си глава в една кофа с вода.

Манольос се наяде, прекръсти се, стана.

— Никольос — каза той, — ще сляза тази вечер в селото; остани със здраве!

— Пак ли в селото? — извика Никольос и го хвана яд. — Какво ще вървиш да правиш пак в селото? Май че и теб, чорбаджи, те задява дяволът.

— Не дяволът бре, Никольос, проклет да бъде; а господ.

Намокри косата си, измъкна огледалцето си, среса се; влезе вътре, облече хубавите си дрехи, празничните.

Пъхна в пояса си кръглото огледалце, гребенчето си, една кърпа. Защо? За какво му бяха? Сам не знаеше; взе ги ей тъй, и ги скри в пояса си.

— Дяволът, ти казвам, дяволът — повтори ядосано момчето, като гледаше как Манольос се натъкмява.

— Господ, господ… — отвърна отново Манольос, прекръсти се и тръгна.

— Ще отиде при Леньо, проклети да са и двамата! — измърмори Никольос и се изплю вбесен.

И отново му се привидя как Леньо и кочът се сливат.

V

Беше се мръкнало вече, нощните птици, влюбени и гладни, започнаха да се обаждат; горе на небето първите звезди, най-големите, увиснаха.

„Да се стъмни още повече, та да не ме видят в селото“ — мислеше си Манольос и се спускаше бавно по лъкатушната пътека. Спускаше се и прехвърляше в ума си какви думи да подбере и как да й говори, за да може да стигне до сърцето й словото божие. „Ще почукам на вратата — преповтаряше си той, — ще дойде да ми отвори… Ще се учуди, като ме види, ще затвори вратата и ще влезем вътре…“ Беше виждал двора, не се боеше от него, карамфилите, босилека, кладенеца… Ала вътре? Манольос се уплаши; спри се да си поеме дъх. „Там вътре е леглото…“ — помисли си той.

Умът му помътня; не знаеше вече какво да й каже, нито защо беше слязъл по това време, нощем, от планината и беше почукал на вратата й. И тя щеше да го гледа как се изчервява и се обърква и щеше да прихне да се смее. „Абре, Манольос — щеше да му каже, — дошъл си и сам не знаеш защо си дошъл. Да не си сънувал нещо и ти? Изкушението ли си сънувал, Манольос, или пък Дева Мария? Или пък си сънувал и двамата — и това се случва, Манольос! — и си дошъл, и отначало ще ми говориш за бога и за рая, а сетне, полека-лека, без и ти сам да разбереш, Манольос, без и аз сама, горката, да разбера, ще се намерим здраво прегърнати в кревата… Мъж си, божем, а аз съм жена, така ни е създал господ, какво сме виновни ние? Когато сме близо един до друг, да ни се замайва главата, да забравяме всичко и да разтваряме и ръце и крака и да се сливаме…“

Кръв нахлу в главата на Манольос. В съзнанието му зазвучаха тези безсрамни думи, чуваше съвсем ясно как вдовицата му ги казва и се смее и се приближава към него… Почувствува дори дъха й, миришеше на дъвка и на карамфил, от разтворената й блузка лъхаше мирисът на тялото й, топъл, примесен с пот и индийско орехче…

Изведнъж почувствува умора, коленете му се подкосиха, приседна на един камък.

„Кой говореше в мен? — попита се той уплашено. — Кой се смееше? Чие беше това коляно, което се докосна до мен и коленете ми се подкосиха?“ Наистина беше чул вътре в себе си тези думи и смеха на вдовицата — а ноздрите му бяха още топли от миризмата й.

— Боже мой, помогни ми! — извика той и вдигна очи към небето.

Но много високо му се стори тази вечер небето, много далеч от човека, нямо, безразлично, нито приятел, нито враг, и се изплаши. Звездите го гледаха и сърцето на Манольос се вледени. Понякога, през зимните нощи, виждаше около кошарата, през заснежените клони, вълчите очи, неподвижни, жълти, изпълнени с омраза; такива му се сториха тази вечер и звездите.

И мисълта за вдовицата се разля отново в съзнанието му като мед. Сред мраза и враждебността на света беше голяма утеха. Сега вече тя не говореше, не се смееше, потръпваше изтегната в широкото си легло и гугукаше, изпълнена с благодарност и жалба, като гълъбица.

Запуши ушите си Манольос да не слуша, главата му забуча, вените на врата му се издуха. Почувствува как кръвта отново, разпенена, нахлу в главата му; слепите му очи тупаха силно, клепачите му натежаха, и цялото му лице тръпнеше. Сякаш върху бузите, върху брадичката, върху челото му бяха нападали и го щипеха и разкъсваха плътта му хиляди мравки.

Обля го студена пот; вдигна ръка, опипа трескаво лицето си, скочи прав.

„Боже мой!“ — опита се да извика той, но не можа.

Вдигна отново ръка, опипа бузите си, устните си, брадичката си, бяха се подули, а устата му се беше свила съвсем и не можеше да се отвори.

„Какво ми стана? Какво ми има? Защо се подух?“ — мислеше си той и опипваше отчаян цялото си лице, чак до шията; цялата му мутра беше станала като тъпан, но не го болеше. Само очите го смъдяха и бяха почнали да сълзят.

„Трябва да се видя, да се видя, искам да знам!“ — каза си той; измъкна от пояса си огледалцето, наведе се, запали една съчка, погледна… Под светлината на играещите пламъци той видя лицето си и нададе вик. Цялото му лице беше подпухнало, очите му бяха станали две малки мъниста, косът му се беше сврял сред подутите му бузи, а устата му се беше превърнала в дупка.

Не беше това човешко лице, а муцуна от плът, нечовешка, отвратителна. Сякаш това не беше негова плът; сякаш беше налепил върху себе си чужда плът, и лицето му беше изчезнало.

„Боже мой, да не би да е проказа?“ — мина му през ума изведнъж и се строполи долу.

Взе отново огледалцето, но веднага извърна лице с погнуса; човек ли беше това? Зъл дух ли? Скочи прав: „Не мога вече да отида… Как ще ме погледне? Как ще й говоря? Гнус ме е; ще се върна обратно!“

Обърна се и започна да се изкачва тичешком по пътеката, сякаш го гонеха.

Когато стигна до кошарата спря; вмъкна се крадешком вътре, трепереше да не събуди Никольос, та той да запали светлина и да го види… „Утре сутринта, с божия помощ, може да съм добре…“ — каза си той и се поуспокои.

Приседна на сламената си постеля, прекръсти се, помоли се на господа да се смили над него. „Господи, убий ме по-добре — казваше му той, — но не ме прави за срам пред хората… Защо ми налепи това месо върху лицето? Махни го, господи, махни го от мен; направи тъй, че утре сутринта лицето ми да бъде чисто, човешко, както преди!“

Вложи цялото си упование на бога, поутеши се. Затвори очи и засънува, че уж е дошла някаква жена, облечена в черно, навярно беше света Богородица, наведе се над него и го погали бавно, нежно, по лицето; и лицето му изведнъж се освежи, олекна му, а Манольос протегна ръце, сграбчи чудотворната ръка и искаше да я целуне; но се разнесе звънлив, подигравателен смях, черното було се смъкна, Манольос извика и се събуди. Не беше света Богородица, беше вдовицата…

Чу вика му, събуди се в другия ъгъл и Никольос. Понадигна се, видя чорбаджията си извърнат към стената. Засмя се злъчно.

— Абре, върна ли се, Манольос? Свърши ли си вече работата?

Ала Манольос, извърнат към стената, опипваше, опипваше лицето си отчаян. Никак не беше спаднало, и навярно се бяха отворили и рани, защото сега върховете на пръстите му се овлажниха и от тях закапа гъста, лепкава течност.

„Загубен съм… загубен съм… — казваше си той, — навярно е проказа!“

Обърна се по корем на постелята си и зарови лице във възглавницата.

— Добре ли прекара, чорбаджи? — обади се заядливо Никольос. — Добре ли вървяха работите ти? Изморил си се, горкичкият, поспи си.

„Загубен съм… загубен съм… — шепнеше отчаян Манольос, — проказа е навярно!“

Съмваше се вече, Никольос скочи да изкара овцете на паша; готвеше се да прекрачи прага, първите лъчи бяха проникнали през прозорчето, стаята се освети; овчарчето се извърна:

— Манольос — каза то, — лека нощ!

Манольос се забрави, извърна лице, за да отговори; Никольос го видя, и с един скок изхвръкна навън.

— Света Богородице — извика той, — караконджо!

Очите на Манольос сълзяха; цялото му лице беше напукано, лигаво. Напъваше се да заговори, да поокуражи овчарчето, но не можеше да изрече ни дума. Само му махна с ръка, за да го успокои.

Никольос опря лице на рамката на вратичката, тялото му остана навън, готов беше да хукне. Гледаше, гледаше с изблещени очи… Полека-лека привикна, посъвзе се сърцето му.

— Боже господи, ти ли си, Манольос? — попита той. — Прекръсти се, за да разбера.

Манольос се прекръсти, Никольос се поокуражи, прекрачи прага, влезе вътре, но не се приближи.

— Какво си го загазил, горкичкият ми? — попита го съчувствено той. — Дяволът навярно се е нахвърлил връз теб и ти е залепил тази муцуна, да пази господ! Дяволът, ти казвам, сигурно той! Същото си изпати и дядо ми.

Манольос поклати глава, извърна се отново към стената, за да не плаши слугата си, направи му знак да се махне.

— Лека нощ — повтори плахо Никольос и изскочи навън, сякаш го гонеха.

Отдъхна си Манольос, когато остана сам, с един скок се изправи. Здрав беше, никъде не го болеше, не го побиваха вече тръпки, и най-странното, чувствуваше някаква необяснима радост… Взе огледалцето, приближи се до прозорчето, погледна: като тъпан беше станало лицето му, кожата се беше напукала и по нея се стичаше някаква жълтеникава течност, която се съсирваше по мустаците и брадата му; цялото му лице беше станало огненочервено като месо.

Прекръсти се:

„Ако е от сатаната — каза си той, — прогони го, Христе боже; ако пък е от бога, добре дошло. Знам, той не ми мисли злото; навярно бедата ми има някакъв скрит смисъл; ще потърпя, докато бог простре десницата си над лицето ми!“

Щом размисли и отсъди така за нещастието си, той се успокои. Накладе огън, постави казана, изля в него издоеното снощи мляко. Почувствува глад. Напълни една паница, но не можеше да отвори уста; взе една сламка, потопи я в млякото и започна да смуче и да гълта лакомо.

След това излезе навън и седна на пезула.

Слънцето беше разбудило птичките, изпълнило беше главичките им с песни, плъзна се от върха на планината спокойно, плавно, по склоновете и полето, отвори селските врати и влезе. Завари вдовицата да лежи още в постелята си; немигнала, бледа, завря се в косите й; завари Марьори на двора да полива саксиите си и увисна като мъж на нецелуваната й още шия, навести всички жени в селото и ги погали като стопанин.

Седна до Манольос на пезула, а той протегна и двете си ръце, за да го поздрави.

„Каква е тази радост, която изпитвам — помисли си той, — какво е това облекчение, не разбирам…“

Избърса с кърпата напуканото си лице, което се разтапяше на слънцето.

„Не разбирам, не разбирам“ — повтаряше си той и току простираше кърпата си на слънце, за да изсъхне.

Когато беше в манастира, неговият наставник, отец Манасис, веднъж му разказа за един отшелник, чиято кожа се била напукала и отвътре излизали червеи. И когато някой червей падал на земята, той се навеждал, вземал го внимателно и го слагал пак на раната. „Яж — казвал му, — яж, братко мой, плътта ми, та да се види душата ми…“ От много години Манольос не се беше сещал за това червейче, но сега каква утеха само беше това за него, какъв урок на издръжливост и надежда!

Стана, влезе вътре, взе издълбаното парче бъз, увито в пешкира, грабна пилата и длетото, излезе отново навън и седна на слънце. Изведнъж беше почувствувал как светият образ пак се спусна в него и се всели в сърцето му. Виждаше го ясно, с всичките му характерни черти, впи поглед в него, и започна, силно приведен, да го дълбае и да го предава върху дървото.

Часовете минаваха бързо, слънцето се изкачи по едно време на връх небето и започна полека-лека да слиза… Отхвръкваха треските долу, олекваше дървото и из него се появяваше спокоен, печален, изпълнен е търпение и благост образът на Христа. Дълго време се труди Манольос да изобрази устата на Христос, която непрекъснато се движеше, преливаше и променяше вътре в него и не можеше да я улови — ту се усмихваше, ту бръчките се спускаха и устата плачеше, ту пък устните се свиваха решително, сякаш искаха да понасят болката, без да извикат…

Чак вечерта, когато Никольос се върна със стадото, завари Манольос да седи все още на пезула и да държи на коленете си, изрязано от парчето бъз, цялото лице на Христос.

Оставаше му само да издълбае дървото отвътре, да го изчегърта, за да може да влиза и да става на главата на Манольос. Този лик щеше да носи той, когато дойдеха Христовите Страсти…

Никольос се спря, хвърли бърз поглед на чорбаджията си и веднага извърна очи. Не можеше да го гледа; сега върху цялото му лице и по брадата му, течността, която капеше, се беше съсирила и беше образувала жълтеникава кора. Седеше като някакъв зъл дух на пезула и държеше на коленете си лицето на Христос.

— Не ми помагай, ще ги издоя сам — каза той, защото не го искаше до себе си.

Манольос извърна глава към стената и затвори очи. Чувствуваше се капнал от умора и облекчен. Стискаше с две ръце издълбаното дърво и беше доволен, че можа да предаде вярно образа, който се беше появил в сърцето му; нямаше да се полюлява вече, трептящ, готов да се разсее във въздуха, нямаше да му се изплъзва вече, беше го закрепил върху дървото, беше закрепил душата си в дървото, олекнало му беше. Беше успял да докара устата на Христос, развълнувана, силно изразителна, такава, каквато я виждаше. Манольос бавно поклащаше издълбаното дърво и се любуваше на устата на Христос: ако човек го гледаше точно отпред — тя се усмихваше; ако извърнеше малко надясно очи — плачеше; малко наляво — свиваше се героично и гордо… Със затворени очи сега Манольос галеше с върха на пръстите си бавно, нежно, лицето на Христа, както Мария навярно е галила божествения младенец.

Взе отново пешкира, уви издълбаното дърво плътно, грижливо, както се увива пеленаче, и го взе в прегръдките си.

В това време Никольос беше вече свършил с доенето, влезе вътре, без да се извърне да погледне Манольос и започна да приготвя вечерята. „Горкият — мислеше си той със скрита радост, — с такава мутра ли ще стане жених? Ами че Леньо, ако го види, ще изпищи и ще избяга през глава!“

Показа се на вратата:

— Ще ядеш ли? — попита го той. — Можеш ли да си отваряш устата и да ядеш?

Манольос стана, беше гладен; на обяд беше забравил да яде. Напълни пак една голяма паница с мляко, взе сламката, коленичи и започна да смуче и да гълта. Напълни отново паницата.

Беше се мръкнало вече, не запалиха газеничето, Никольос не виждаше в тъмнината подутото лице и се престраши. Имаше настроение тази вечер, не знаеше защо, и щом се нахрани, седна край запаленото огнище, взе една тояга и разбърка огъня.

— Дядо ми, дето ти казах — поде доволен той, — дядо ми, след като трепал, крал и извършил какви ли не поразии, се покалугерил. Не си ли чувал и, твоя милост, че когато остарее, дяволът се покалугерява? Така и дядо ми, бог да го прости! Оттеглил се, значи, в манастира „Свети Пантелеймон“, където на времето и ти си се покалугерил… Ама на̀, че близо до манастира имало едно село, и в селото — жени… Навсякъде ги има, проклетниците! — каза той и се изплю в пепелта. — Слушаш ли? — попита овчарчето и се извърна да види в проблясъците на пламъците лицето на Манольос.

А той поклати глава, сякаш казваше: „Слушам!“

— Но не щеш ли, един ден, дето се казва, яхнал го дяволът. „Искам жена — рекъл, — искам жена, ще отида в селото, ще намеря някоя, не може така! Женена-неженена, стара-млада, каквато и да е, само жена да е!“ Като се мръкнало, значи, и калугерите заспали, прескочил, хубостникът му неден, стената на манастира и си плюл на петите. Искал, видиш ли, да си свърши работата и да се върне бързо-бързо, та никой да не го подуши. Тичал, тичал, запретнал си бил расото, блеел като коч през лятото, когато види овца… Но господ го видял, смилил се над него; и тъкмо когато влизал в селото, му пратил една лоша болест, проказата, чувал си за нея. Цялото му тяло се покрило с пъпки, големи колкото лешници — какво разправям! — като орехи, като гнили зарзали… И се пукнали, и започнали да текат, та усмърдял навред. Изплашил се, горкият, бог да го прости! „Къде да вървя сега? — рекъл. — Коя жена ще се допре до мен? Да се върна назад…“

Манольос слушаше, слушаше и трепереше. Присегна се, побутна Никольос по коляното, направи му знак: „Разправяй!“

— Стари работи! — каза Никольос и се засмя. — Разказваше ми ги горката ми майка, лека й пръст! И тя самата се смееше. Виж го ти, безбожника, да не му паднеш на някой калугер! Върнал се в манастира, прескочил пак стената, скрил се в килията си… На другия ден калугерите го намерили подут като тъпан.

Побутна отново Манольос слугата си, направи му знак.

— Какво станало по-нататък ли, искаш да кажеш? Знам ли аз бре, Манольос? Малък бях, не обърнах внимание… Сега вече хвърли петалата, горкият, отърва се от жените! — каза той и отново прихна да се смее.

Прозя се.

— Доспа ми се — каза, — ще отида да си легна вънка на двора; горещо ми е, ще пукна.

Не му беше горещо, ами го беше страх да спи вътре заедно с Манольос. Стана.

— Постлал съм ти и на теб; спи, утре ще си добре.

Взе си чергата, постла я на двора, тури си един камък за възглавница, затвори очи, сети се за Леньо, понечи да се ядоса, но беше уморен, обърна се на другата страна и заспа.

Манольос хвърли още съчки в огъня, страхуваше се да остане сам в тъмнината. Гледаше как огънят играе и пращи, наостряше уши, чуваше през отворената врата гласовете на нощта — крясъците на кукумявките, малките животинки, които стържеха земята, а над главата си — мишките, които тичаха между гредите на покрива и цвърчаха… И вътре в себе си — слабият упорит глас, който се чуваше само през нощта, когато беше много тихо и беше сам.

Стана, излезе на вратата, погледна звездите; Млечният път се лееше спокойно, вечерницата блещукаше и заедно с нея небето искреше мълчаливо и радостно. Сякаш цялото небе се беше спуснало и го бе покрило; когато се прибра вътре и седна отново пред огнището, Манольос почувствува радост и облекчение… И изведнъж му дойдоха наум думите на Никольос и сърцето му заби.

„Христе боже — извика той в себе си, — да не би това да е чудото? Да не би да си прострял десницата си, тъкмо когато и аз отивах към пропастта и щях да се сгромолясам?“

Вдигна ръка към лицето си, но сега без погнуса, без страх; заопипва подутите си бузи и напуканата плът с признателност…

„Кой знае… кой знае… — мислеше си той, като галеше болестта си, — може би на теб дължа спасението си.“

Облегна се успокоен на стената, приятна топлина лъхаше от огнището, дощя му се да се унесе в сън. Понякога, когато душата му се блъскаше в тъмнината, той сънуваше някой сън, който му посочваше пътя.

„Може — помисли си той — бог и тази нощ да дойде в съня ми и да ме просветли.“

Затвори очи и скоро заспа.

Огънят угасна, нощта премина, петлите бяха пропели, когато Манольос, зъзнейки от утринния хлад, отвори очи. Не си спомняше да е сънувал нещо; но сърцето му беше успокоено; прекръсти се, помръдна устни, заболя го, сякаш се беше разтворила някаква зараснала рана, но все пак днес можа да изрече ясно:

— Слава богу!

Стана, седна навън, на любимия си пезул.

Слънцето се подаваше от края на небето, огненочервено, съвсем кръгло, доволно. С радост гледаше отново богатите си владения, всичко си беше така, както го беше оставило вчера привечер — тучното поле, зелената планина Панагия, скалистата Саракина, блестящото му кръгло огледало Войдомата, и любимото му село Ликовриси, с мравките, които шават по тесните му сокаци и дето им викат хора. Хвърли кос поглед, освети лицето на Манольос, стопли го и то отново започна да тече.

— Слава богу… — прошепна пак Манольос, като избърса с кърпата напуканото си лице.

И така, горе на планината си, Манольос се бореше ту с дървото, за да му придаде образ, ту с бога или с дявола, и ту с Леньо, или с вдовицата… А в това време на Саракина поп Фотис поставяше ред; разпредели на всеки каква работа трябва да върши — кои ще копаят и ще засаждат оскъдната земя между камъните; кои ще градят, кои ще ходят на лов, за да донесат някой заек, някоя яребица, да яде народът; а с трите лири на Янакос закупи три овце, имаха и овцата на вдовицата, пиеха сега мляко децата. А самият той възнамеряваше да вземе старата чудотворна икона на свети Георги и да обиколи селата и манастирите, за да поиска помощ. „Гърци сме — казваше, — християни, безсмъртно племе, няма да се затрием!“

А долу, в Ликовриси, капитан Фортунас още ръмжеше в постелята си, счупената му глава бавно зарастваше; на агата му беше мъчно за него и току му пращаше по сеизина нови мазила и мехлеми и му заръчваше бързо да оздравее, че да дойде да се напият. Ала и старият Патриархеас не беше добре; кашляше, задъхваше се, задушаваше се; след това присядаше на леглото, ядеше до пръсване, повръщаше, пак ядеше… И непрекъснато пращаше да повикат Катерина, да дойде, казва, да го разтрие; но вдовицата се подиграваше с него и му обаждаше, че е болна и че и тя има нужда от разтривка.

Поп Григорис пък имаше големи грижи с единствената си дъщеря Марьори; виждаше как с всеки изминал ден се топи като свещ и бързаше да я чифтоса с Михелис, та да свари да му роди внуче. Това беше вече най-голямото му желание в живота — да не угасне родът му, да има щастието да види внук — само така чувствуваше поп Григорис, че ще победи смъртта.

А и Панайотарос Гипсоядеца го беше налегнал също голям съклет; вече три нощи вдовицата не му отваряше вратата си, не го искаше вече, акълът й беше другаде и току отиваше на черква, правеше се на света Магдалена и палеше свещи… Пие Панайотарос, за да я забрави, връща се всяка вечер кьоркютук пиян в къщи, бие жена си и двете си дъщери, а сетне се просва, разперил ръце и крака, на двора и захърква. А на улицата, когато го видят пиян, селските деца тръгват подире му и го дразнят: „Юда!… Юда!…“ А той се втурва към тях, иска да ги подгони, но залита, спъва се и се пльосва на калдъръма.

А старият Ладас всяка сутрин говори на жена си, която седи срещу него и плете чорап и нито му отговаря, нито го слуша…

— Закъснява, Пинелопи, закъснява онзи серсемин Янакос… И още не сме подписали разписката за трите лири. И още не е дошъл да ми донесе поне една шепа обеци… Какво ще кажеш и ти, Пинелопи, може ли една жена, колкото и да е бедна, да няма нещо златно? Не, не, не може да бъде! И господ не иска такова нещо… Ще видиш, ще дойде Янакос със златните неща, не се притеснявай, Пинелопи…

Ушите на стария Ладас бучат, все току му се струва, че на вратата се чука, че чува някакво магаре да реве. Изтичва бос, отваря вратата, поглежда нагоре-надолу по улицата — никакъв го няма Янакос!

А той завършваше вече обиколката си по селата, продаваше гребени, кълбета, огледалца, житиета на светци, басми, и вземаше жито, вълна, пилета, яйца, въртеше търговия, но сега акълът му беше другаде. И затова теглеше точно и мереше честно с аршина… „Кога един човек си е спасил душата?“ — попитали веднъж един мюсюлмански светия. — „Когато — отвърнал светията, — купува и продава, ама акълът му е в доброто…“ Акълът на Янакос беше в доброто.

От време на време си мислеше за стария Ладас — как щеше да крещи и да хленчи; или за онази вещица сестра си, дето измъчваше горкия Костандис; или за Манольос, който навярно се беше вече качил на планината и щеше да се мъчи да спогоди и двамата — и Христос, и Леньо. И вълкът сит, и агнето цяло… Но всички тези неща минаваха и отминаваха; умът на Янакос беше все при поп Фотис, на сухата негостоприемна планина, при душите, които се бяха вкопчили о камъните и смъртта не можеше вече да ги изтръгне.

Пред кафенето на последното село той слезе от магарето, и кумецът му, кафеджията Хирогеоргис, комуто викаха и Заека, го посрещна засмян и радостен, помогна му да разтовари, хвана магаренцето, откара го в яхъра и бързо се върна да почерпи кръстника си и да си побъбрят. В това време цялото селце се събра около Янакос, праматарина, човек видял толкова свят, дето отиваше от село на село и носеше новините. И каквото и да го запиташ, все го знаеше и ти даваше отговор.

— Питайте бре, момчета! — викаше кафеджията. — Питайте, защото утре си отива; и си поръчвайте и кафета!

Струпани около него, селяните бяха почнали вече жадно да го разпитват, да научат какво става, кир Янакос, по света — Великите Сили, болшевиките, войната, земетресенията… Снишаваха глас, сърцето им потръпваше.

— Кир Янакос, какво си чул за гръцкия аскер, дето дошъл и веднага си отишъл? Какво става нататък с гръцките села, през които минали нашите евзончета, какви кланета, какви пожарища, какви плачове! Ние тук сме сврени по-настрани, Ликовриси и всички села наоколо, и много нарядко идват новини, плачовете не стигат до нас. Ала ти, Янакос, обикаляш, все нещо си дочул, облекчи ни мерака, казвай! Сърцето ни трепери като птичка.

Трепереше и сърцето на Янакос, дойде му наум за поп Фотис и за селото му, дето го бяха изгорили турците, за да си отмъстят и бяха изтръгнали хората от земята им и ги бяха пръснали по четирите посоки на света… От Смирна чак до Афион — Карахисар, та и още по-нататък, димяха в развалини християнските села, изкореняваше се гръцкото семе, застрашено беше гръцкото племе…

Но Янакос беше жалостив, не искаше да огорчава сърцата на хората:

— Не се бойте, момчета! — отвръщаше той. — От колко хиляди години живее вече Гърция? Безсмъртна е тя. Няколко села, чух, били изгорени, били избити и малко хора; ама ще се върнат евзончетата, ще се построят пак селата, ще народим отново деца и пак ще изпълним Анадола. Кумец, донеси да пийнем, аз черпя!

— Бъди благословен, Янакос! — извика му един старец, който седеше в ъгъла, опрял брада на тоягата си, и беше зяпнал и поглъщаше всяка дума на виделия толкова свят праматарин. — Благословен бъди, Янакос! Ако не беше ти, селото ни щеше да бъде като сляпо; идваш, да си жив и здрав, и ни отваряш очите.

Думите му още звучаха във въздуха, когато в кафенето влезе Али ага Сулатзаде: старият селски чорбаджия, на чийто пояс висеше цяла връзка ключове от къщите, които даваше под наем; и кафенето на Заека беше негово. Беше научил за големия гост, турил си беше червените кундури, взел си бе и най-дългия чибук и беше дошъл да се види с прочутия праматарин. Голяма грижа го ядеше и този дяволски грък можеше да му помогне.

Надигна се Янакос, постави длан на сърцето, на устните и на челото и почтително го поздрави; та нали беше, божем, най-добрият му мющерия, имаше голям харем, и жените му, дъщерите му, внучките му обичаха подправките, мазилата и белилата, благовонията и сладкишите; и най-важното, не се пазаряха. Надигна се, значи, поздрави го и му поръча едно кафе.

— Имам бре, праматарино, една грижа…

— Кажи ми я, ага, и каквото мога…

— Какво е бре, гърче, това, дето му викат Швейцарско?

Янакос се почеса по главата, чувал беше и той за това, ама смътно.

— Защо питаш, Али ага? — попита той, за да спечели малко време, та белки се сети.

— Защото в Швейцарско отиде синът ми Хусеин — на добър му час! — да учи, казва, за доктор. И сега искам да му изпратя една газена тенекия спанак с ориз, понеже много го обича, и една газена тенекия дървени въглища за наргилето му; а пък не знам какво е това Швейцарско и как да му пи пратя.

Полека-лека, от думите на агата, стана му ясно на Янакос, спомни си сега.

— Швейцарско, ага, е едно място накрай света, дето вадят много мляко и часовници…

— Ами не вадят ли, бре, и доктори? — попита агата разтревожен.

— И доктори вадят, и доктори, ага, най-добрите на света; като ги види смъртта, как да ти кажа, ага, да не усмърдя кафенето, напълва гащите…

— Да си жив и здрав бре, гърче, дойде ми сърце на място; ами двете газени тенекии?

— Да ти кажа, ага; въглищата в Швейцарско не ги пускат да влизат; ама спанака с ориз ще ми го дадеш на мен и аз знам как…

Намислил си беше вече какво да направи Янакос; щеше да занесе спанака с ориз на Саракина, та да го изядат гладните за здравето на Хусеин.

— Отивам тогава да ти го донеса! — каза старецът и стана.

На вратата на кафенето се спря замислен; обърна се към Янакос:

— Ами какви разноски ще има, я ми кажи, за да стигне до Швейцарско?

— Разноските поемам аз! — заяви Янакос, като вдигна ръка. — За хатъра на моя Али ага!

— Море, защо не седнем да го изядем ние! — предложи кафеджията, когато Али ага излезе.

— Боже опази! — възпротиви се Янакос. — Честни работи, кумец!

Обърна се към селяните:

— Ще прощавате, момчета — каза той, — ама съм капнал от път, ще си легна. Утре пак, ако е рекъл господ, ще си поприказваме; ще ме питате каквото там си щете, и ще ми дадете поръчките и писмата си. И повикайте жените си, като чуете тръбата, да дойдат да пазаруват… Лека нощ!

Извърна се към стената, изтегна се уморено и се унесе в сън.

Наближаваше вече пладне. Янакос беше свършил хубава работа в селото, прибираше се вече в Ликовриси; магаренцето му припкаше доволно, макар че сега беше натоварено с цяла газена тенекия спанак с ориз; радваше се, като удушваше любимия си яхър, с пълната ясла и коритото с бистра вода. Сърцето му биеше като на човек; дори навири опашка, да зареве. Но господарят му я сграбчи и смъкна надолу.

— Не бързай, Юсуфчо, карай към планината; ще отидем първо при Манольос.

Нахокал го беше онзи ден Янакос, тежки думи му бе казал, лошо се бе държал с него, и сега съжаляваше; и много му се искаше да види Манольос и да го помоли за прошка.

— Прав бях — измърмори той, — но какво от това? Много чувствително момче е Манольос, едно перо дори може да го нарани; а пък аз, магарето, се нахвърлям върху него с брадва!

Мислите му литнаха към поп Григорис, към стария Ладас, Михелис, вдовицата, обходила цялото село, върнаха се отново при Манольос.

— Лошо се държах с него, лошо… — измърмори той отново. — Забравих, че ние, четиримата, сме вече свързани през цялата тази година един с друг; един вид съдружници, така да се каже — ала не за пари, а за рая![9]

Засмя се на остроумието, което му бе хрумнало. После се замисли.

„Абре, дяволе — каза си той, — има си хас парите и раят да са едно и също нещо? Не може да бъде! Не, не може да бъде! Защото тогава господ и дяволът — боже, прости ме! — щяха да бъдат едно и също нещо!“

Чу зад себе си магарешки рев. Извърна се; Христофис каруцарят, яхнал магарето си, излизаше от селото. Стар, дебелак, шегаджия; беше се женил три пъти, направил беше много деца, не помнеше колко, едни бяха умрели, други се бяха пръснали, отървал се беше; и сега само се смееше и присмиваше.

Янакос се поспря, да го изчака.

— Добра среща, барба Христофис! — каза той. — Искаш ли да ми направиш една услуга? Много ще ти бъда благодарен!

— Я кажи да видим! Омръзна ми да правя услуги бре, Янакос.

— Спри за малко на Саракина, на път ти е, и дай тази газена тенекия на поп Фотис. И ако те попита кой ти я е дал, кажи му — един грешник, нищо друго.

— Какво има в нея бре, Янакос? Не може да се повдигне май… — каза старият Христофис, като слезе от магарето си.

— Спанак е ориз!

И му разправи цялата история.

Старият Христофис избухна в смях.

— Бъди благословен, Янакос! — каза той. — Ех бре, ако господ беше като теб! Нямаше да обикалят по света гладни сираци и неутешими вдовици. Отивам тогава, да хапнат сиромасите!

— Не бързай, толкова дни ме нямаше; какви новини има от село? Жив ли е още старият Ладас?

— Няма пукница за този чифутин; много разноски, санким, за погребението, няма сметка; а пък на онзи грешник, капитан Фортунас, мустакатия, малко хляб му остава.

— Ще поевтинее ракията — каза Янакос и се засмя.

— Но ще фалират бръснарите — отвърна старият Христофис.

— Ами поп Григорис, чорбаджийският му поп?

— Жив и здрав е, проклетникът му недей! И измислил, казва, един нов цяр за яловите жени. Дълъг като суджук, и го продава на аршин; един аршин, вика, ако изяде и най-студената жена, ще роди дете.

Прихнаха да се смеят и двамата.

— Хиляда години да живееш, барба Христофис! Ако ти умреш, ще умре и смехът. Хайде сега, със здраве! Ще купя стотина аршина от суджука, дето казваш, та да напълня околните села със синове и дъщери.

— На добър час, Янакос, и добри печалби!

Разделиха се, но след малко отново се чу гръмкият глас на стария Христофис.

— Мошеникът му неден! Ами че този суджук бре, пръч такъв, го е измислили господ още преди хиляди години и го е дал на Адам!

И планинският склон екна от смеха му.

Манольос зърна отдалеч Янакос, който се изкачваше с магаренцето си. Събра смелост, стана: „Манольос — каза си той, — мъченичеството започва; дръж се!“

За миг помисли да влезе вътре, да седне в най-тъмния ъгъл, срам го беше да се покаже на светло в такъв хал пред хората. Отново беше разгледал в огледалцето лицето си. „Само един демон — прошепна той, — само един демон може да бъде толкова грозен!“ Единствено устата му беше спаднала малко, та можеше да говори.

Янакос се изкачваше по планината и си тананикаше… Старият Христофис беше накарал сърцето му да разцъфти; радваше се още, че щеше да се види с Манольос и да се сдобри с него. Тежеше му това, щеше да му олекне…

Манольос стоеше под светлината на следобедното слънце и сърцето му потръпваше. Спомни си устните на Христа, който ги беше стиснал, за да изтърпи болката; стисна и той колкото се може по-силно устните си. „Ще свикна — каза си той, — отначало ще бъде трудно, но полека-лека… Помогни ми, Христе боже!“

Тихата песен на Янакос все повече се приближаваше; и изведнъж се чу радостно, тържествено, тръбата му. Застанал беше на една скала Янакос и я надуваше, за да извести на скъпия си приятел за своето идване.

„Сега ще се покаже — помисли си Манольос, — сега ще ме види; дръж се, сърце!“

— Ей, Манольос, Манольос! — разнесе се радостен глас. — Покажи се!

— Ето ме! — отвърна с колкото се може по-силен глас Манольос и се показа.

Вдигна Янакос очи, разтвори ръце, но щом го видя, остана с отворена уста, без да се помръдне. Потърка очи, не можеше да повярва. Приближи се още малко, вгледа се, нададе вик:

— Манольос, Манольос, какво ти е станало?

Понечи да го сграбчи в прегръдките си, но се изплаши, дръпна се назад.

— Янакос — продума тихо Манольос, — ако не можеш да издържиш, върни се обратно.

Като изрече това, Манольос се запъти към кошарата, за да не гледа лицето му Янакос.

Янакос върза за един нисък пърнар магарето си и го последва. Манольос чу, че приятелят му идва подир него.

— Янакос — каза му отново той, без да се извърне, — ако не можеш да издържиш, върни се обратно.

— Мога, мога… — отвърна Янакос. — Мога, не бягай!

Прекрачи Манольос прага, влезе вътре, затвори прозорчето, сви се в тъмния ъгъл. „Добре издържах — помисли си той, — слава богу!“ Янакос влезе, приседна на прага. Свали си шапката, избърса си потта. Помълча известно време.

— Какво си пострадал, Манольос? — каза той най-сетне, като гледаше надолу.

— Нищо — отвърна Манольос.

— Как нищо? — извика Янакос. — Някакъв дявол се е залепил на лицето ти, Манольос, някакъв дявол, това не си ти!

— Аз съм — отговори спокойно Манольос. — Никога не съм бил по-истински.

Помълча.

— Никога! Никога! — повтори той, като избърса с кърпата лицето си, по което се стичаше жълтеникавата течност.

— Някакъв дявол, ти казвам, се е залепил върху теб! — извика отново Янакос, като се мъчеше да надвие ужаса си. — Гледам те и ме хваща страх от теб… Ставай да се качиш на магарето и да слезем в селото.

— Какво ще правя в селото? Добре ми е тук.

— Ще отидеш при поп Григорис да ти почете, да прогони дявола!

— Само за едно те моля, Янакос; не казвай никому нищо.

— Ще кажа само на попа, Манольос; ако теб те е срам да слезеш в селото, той да се качи тук да ти чете.

— Не, не! — извика Манольос и стана разтревожен. — Трябва да имам тази болест на лицето си, Янакос, трябва…

— Не разбирам — извика Янакос и също стана. — Защо трябва?

— За да се спася, Янакос; иначе няма да се спася… Не ме гледай, не мога да ти обясня.

— Тайна ли е?

— Само бог я знае — отвърна Манольос успокоен и седна отново в ъгъла. — Само бог и аз; и сме се разбрали.

— Ами ако е дяволът? — обади се плахо Янакос.

— Дяволът е, Янакос, добре го каза; дяволът ме е яхнал; слава богу, иначе щях да се погубя…

— Не разбирам, не разбирам! — извика отново Янакос отчаян.

— И аз не разбирах, Янакос, отначало… Но после разбрах; бях отчаян, сега се успокоих. И ме само се успокоих; ами издигам ръце и славя господа.

— Ти си светец… — прошепна Янакос, овладян изведнъж от почит.

— Грешник съм, голям грешник — възрази Манольос, — но бог е всемилостив.

Замълчаха. Чуха се отдалеч звънците на стадото, лаят на кучетата. Слънцето почваше да залязва, стаята се изпълни със синкави сенки. Магарето, разтревожено, че не вижда никъде другаря си, започна да реве тихо, умолително и да го вика.

— Можеш ли да ядеш? — попита Янакос.

— Мляко, с една сламка.

— Никъде ли не те боли?

— Никъде, никъде… Хайде, на добър час, Янакос, стига. И ми дай дума, че няма да кажеш никому нищо… Трябва — чуваш ли, Янакос? — тук, съвсем сам да се преборя.

— С дявола ли?

— С дявола.

— Ами ако те гътне?

— Няма да ме гътне; не се бой. Бог е с мен.

— Ти си светец… — прошепна отново Янакос. — Нямаш нужда от никого… Остани със здраве, ала аз отново ще дойда да те видя, да си го знаеш.

— Ако можеш да издържиш, Янакос…

— Мога, мога… Със здраве!

За миг му дойде странната мисъл да сграбчи ръката на Манольос и да я целуне; но се въздържа. Прекрачи прага, отвърза магарето си, което размахваше доволно опашка, и без да се извърне, пое по надолнището.

— Загадка е светът — мърмореше си той, като слизаше от планината, — голяма загадка… Не можеш да различиш господа от дявола… Много пъти — боже, прости ме! — имат еднаква мутра!

На другия ден, още преди да се съмне, Манольос побутна с крак Никольос, който спеше блажено по гръб, на двора.

— Никольос, ставай! Искам да ми свършиш една работа! Острата глава на овчарчето се надигна стреснато; отвори клепачи и бялото на очите му просветна страшно в утринната дрезгавина.

— Какво искаш? — изръмжа то и се прозя.

— Стани, измий се, за да се разсъниш, и сетне ще ти кажа… Хайде, добро утро!

Слугата стана, като мърмореше, протегна се, коремът му блесна, бронзов. Ръцете, бедрата, прасците му бяха покрити с лъскави черни косми. Миришеше на мащерка и пърчотина.

— Прекръсти се — каза Манольос. — Дори да не се кръстиш никога, Никольос, днеска трябва.

— Я зарежи това, чорбаджи… — каза Никольос.

Протегна се отново, та ставите му изпукаха. В планината, където беше отраснал с овните, никога не му беше дошло наум да се прекръсти, нито пък да отиде на черква. За какво му бяха всички тези неща на Никольос? Той искаше да бъде добре, да се ожени, като му дойде времето, да направи деца, да си има свои овце и да остарее як и кичест като дъб… Кръстовете и Богородиците бяха за хората от полето.

Манольос седна на прага и зачака Никольос да се измие и разсъни; беше взел през нощта едно страшно решение; не беше мигнал, цяла нощ в него се бяха борили бог и дяволът; на разсъмване бог беше победил и Манольос беше станал и побутнал Никольос е крак.

— Заповядай! — каза Никольос, като оправяше с пръсти рошавата си коса. — Разсъних се. Казвай сега за какво съм ти.

— Никольос — каза с тих глас Манольос, — слушай ме добре. Не ме гледай, ако те е страх, гледай настрани, но слушай добре какво ти казвам.

— Слушам — отвърна Никольос и се извърна настрани, за да не гледа чорбаджията си.

— Ще слезеш в село, ще отидеш в къщата на големия чорбаджия. Съмна се вече, вратата сигурно е отворена, ще влезеш вътре. Ще минеш през двора, ще свърнеш надясно, към одаята, където се намира станът. Там ще намериш годеницата ми Леньо.

— Леньо ли? — възкликна Никольос и се извърна рязко.

Очите му блеснаха.

— Ще намериш Леньо и ще й кажеш… Слушай добре думите ми, Никольос, набий си ги в ума: „Много здраве от Манольос и си направи труда, казва, да дойдеш на планината; иска да ти каже нещо“. Нищо друго; кажи й това и веднага си тръгни… Разбра ли?

— Разбрах, лесна работа; отивам веднага.

И понечи нетърпеливо да се спусне към селото.

— Чакай, диво козле такова! — извика му Манольос и го сграбчи за ръката. — Ако те попита как съм, кажи й, че съм добре; да не си и продумал, нещастнико, че съм болен, опичай си акъла!

— Не бери грижа, чорбаджи, не бери грижа; ще й кажа: „Добре е!“, и ще си плюя на петите.

— Тичай!

Никольос полетя надолу и изчезна.

Леньо се беше вече събудила, беше сварила джоджен, сипала беше в него и малко ром и сега се изкачваше по стълбата, за да го занесе на чорбаджията, на стария Патриархеас. Закръглена, рошава, боса, изкачваше се по стълбата и чуруликаше като кадънка.

Старият чорбаджия беше приседнал на дебелата си постеля, гледаше през прозореца селските покриви долу и мисълта му обхождаше всички селяни, чукаше на вратите, влизаше, казваше им по някоя добра дума, продължаваше по-нататък. След това се изкачваше на планината, минаваше бързо над овцете, стигаше до Манольос, кипваше. „Виж го ти него, глава ще ми вдига, келешът му с ратай! Душата му, вика… не била готова душата му… Ей, нещастнико, ако до края на април не вземеш Леньо, ще те изхвърля от къщата си, да се пръждосаш обратно в манастира като евнух. Да пукнеш дано, неблагодарнико! Той обърка акъла на сина ми, той! Жал го било за сиромашията, хора са и те, казва, наши братя! Хубави и свети са всички тези неща, ама да ги слушаш в църквата, да ги казва в неделя попът от амвона; но като се върнеш в къщи, абре кокоша главо, и да ги правиш наистина, трябва да си съвсем побъркан!“

Вратата се отвори, влезе Леньо с джоджена. Мисълта на стария Патриархеас се откъсна изведнъж от сина му и се залови за това дяволито, засукано женско, дето му носеше, като се кълчеше, джоджена. Притвори клепачи; гледаше я как се приближава и се любуваше на дръзките гърди, на пълните бедра, на яките колене… „Какво да те правя, женско такова — помисли си той, — като си, май, моя щерка… Като теб беше и майка ти на младини бог да я прости! И една нощ…“

Чорбаджията въздъхна.

— Как си днеска, чорбаджи? — каза Леньо с превзет глас. — Защо въздишаш?

— Как да не въздишам мари, Леньо? Имам си онзи непрокопсаник, сина ми, имам си и Манольос, те ще ме съсипят… Отишла си, казваш, онзи ден в планината да го видиш; и какво ти каза този серсемин?

— Какво да ми каже, чорбаджи! — възкликна Леньо, като въздъхна и тя и седна на края на кревата, в краката на стария. — Сякаш го е омагьосала някоя самодива… Говореше, бръщолевеше, не си намираше думите… И вместо да ме гледа като мъж, ту гледаше в земята, ту вдигаше очи към небето и ги въртеше… Какво да ти кажа, чорбаджи? Защо не го заведеш при поп Григорис да му почете? Не се смей, не е добре Манольос, чорбаджи!

Старият коцкар гледаше как Леньо се поклаща и се черви и въздъхна.

— Обичаш ли го, мари? — попита той и започна да сърба шумно джоджена си.

— Какво да ти кажа, чорбаджи?! Него ми даваш, него вземам; ако ми беше дал някой друг, другия щях да взема. Всички мъже ми се струват еднакви.

— И старите ли, Леньо? — попита дъртакът му с чорбаджия и намигна.

— А, не! — отсече разпасаното женско. — Само младите.

— До колко години? — настоя старият.

— Докато могат да правят деца — отговори без колебание Леньо.

Сякаш беше вече обиграна по всички тези въпроси и имаше определено мнение по тях.

— Брей, акълът ти, Леньо, сече като бръснач! Помни ми думата, ти ще стигнеш далеч; знаеш какво искаш.

Женската се изкикоти, стана; взе празния филджан, тръгна към вратата.

— Кой ден от април сме днеска? — запита старият.

Леньо преброи на пръсти; неделя, понеделник, вторник…

— Двайсет и седми — отвърна тя.

— Е, ще почакаме още три дни да благоволи да ни даде отговор негово превъзходителство Манольос. Ако му мръдне акълът и се откаже от такова парче, не бери грижа, Леньо, ще ти намеря аз по-добър мъж, истински, без души и бабини деветини — дето ще ти напълни двора с деца. Хайде, да си жива; мисля да стана днеска и да отида на черква; да пообиколя и из селото… Донеси ми да се преоблека.

— Дъртият му мискинин! — измърмори Леньо, докато слизаше по стълбата и се кикотеше, сякаш я гъделичкаха. — Изядаше ме с очи… Ама на, на кълна се, ако не ми беше баща, щях да го накарам аз този дърт пръч да се венчае за мен, па макар и да не може да прави деца; не се е свършил светът, други могат. Ала дяволът прави нещата наопаки; както и да е, добър е и Манольос!

В този миг на прага на външната врата се появи Никольос. Беше разгорещен, от цялото му тяло сякаш се вдигаше пара, дворът се изпълни с пърчотина. Той наистина приличаше на изправен пръч, лъскав, с мътен поглед, възбуден, и същевременно и на младичък архангел. Леньо го видя и се спря; изплаши се.

— Кой ли е пък този! — измърмори тя. — Ако е овчарчето Никольос, колко е пораснало и подивяло само, и как мирише! Започнали са да му никнат и мустаци!

— Какво искаш? — извика тя. — Ти ли си Никольос?

— Аз съм Никольос! — отвърна овчарчето като пресипнало петле.

— Брей, пък ти си станал същински мъж! Какво искаш?

— Манольос ме прати рано-рано да ти съобщя нещо; и дойдох.

— Манольос ли? — възкликна Леньо и сърцето й заби.

Приближи се към Никольос.

— Не викай — каза тя, — не си на планината; говори по-тихо; какво ти заръча да ми кажеш?

— На, много здраве, каза, от Манольос и да заповядаш горе на планината; искал да ти каже нещо.

— Това ли е всичко? Добре, ще дойда, да му кажеш… Чакай, не си тръгвай; ами как я кара той бре, Никольос?

— Добре я кара, добре я кара! — извика Никольос и си тръгна тичешком, като остави след себе си остра миризма, сякаш беше минал пръч.

Михелис излезе на двора. Беше пременен в чорбаджийските си празнични дрехи, гладко избръснат, хубаво сресан, беше се нагласил да отиде на черква да чуе евангелието и да види Марьори. Блестеше сред двора като орел. Леньо се поспря да му се полюбува. „Такъв ще да е бил и баща ми на младини — помисли си тя, — същински свети Георги!“

— Добър ден, Леньо! — каза Михелис, като слагаше калпака, който държеше в ръка. — Отивам на черква.

— Бог да ти е на помощ! — отвърна Леньо закачливо. — Право в черквата да отидеш, чорбаджи, да не се отбиеш никъде…

— Ти няма да се отбиеш никъде; ще отидеш право при Манольос, струва ми се… — каза Михелис, който беше зърнал пратеника, тъкмо когато той си тръгваше. — Не се оплаквай.

— Не се оплаквам, кой ти каза, че се оплаквам! — отвърна женската раздразнено. — Хора сме и ние, божем, ратаите, не можем да се оплачем, не ни е забравил господ. Ако и Манольос облечеше твоите дрехи, чорбаджи, и той щеше да стане чорбаджийче.

— Права си, Леньо — каза Михелис, като прекрачи прага. — Права си; само дрехите ни делят.

Тъкмо в този миг камбаната удари за литургия.

— Отивам, Леньо — каза той. — И добри вести да ни донесеш от планината.

— А пък твоя милост — от попската щерка! — извика му Леньо, която не цепеше басма никому.

Църквата миришеше на восък и тамян; блестяха на иконостаса големите икони, стените, от плочите на пода до купола, бяха изписани със светии и пъстроцветни ангелски криле. Човек влизаше в тази древна византийска църква и му се струваше, че потъва в някакъв рай, изпълнен е ярки птици и високи, колкото човешки ръст, цветя; а ангелите като огромни пчели събираха от цвете на цвете меда. А горе, на купола, суров, заплашителен, беше надвиснал, връз човешките глави, бог-вседържител.

А пък хората, долу, на настлания с плочи под, бръмчаха и те като пчели, тичаха от икона на икона и се покланяха, а сетне заставаха неподвижно и се заслушваха в пеенето; отпред — мъжете, отзад — жените. На пангара с дискосите и свещите — първенците. Но днес никой не знаеше дали щеше да дойде старият Патриархеас; а пък ако питаш за капитан Фортунас — той се мяташе в постелята си и ръмжеше. Само даскалът беше там, с очилцата си и с бялата си колосана яка; а до него старият Ладас — черна жлъч капеше от устата му. Снощи се беше видял с Янакос, който му беше донесъл лоши хабери — онези, дрипльовците, дето вече три месеца се блъскат по пътищата, били продали, казва, пръстените си, останали им били само пръстите; какво да ги прави пръстите им старият Ладас? Какво да ги прави ушите без обеци? Проклинаше съдбата си. „Без късмет съм — мърмореше си той, застанал зад пангара. — Трябваше съсипаното село да бъде близо до Ликовриси, за да сваря… А сега какво разбрах от това, че са ги съсипали? Да му се не види макар!“

Влизаха християните, хвърляха пари върху дискоса, вземаха свещ, прекръстваха се и тръгваха по иконите. Ала акълът на стария Ладас сега беше далеч оттук… „Добре, че подписа, серсеминът му със серсемин, разписката за трите лири; аз да бях…“

Но не свари да довърши мисълта си; някаква тежка маса дойде и седна до него, седалката изпращя. Извърна се раздразнено и видя стария Патриархеас с побледнели провиснали бузи, с помътен поглед и с пожълтели и сухи устни. „Няма ли пукница за тази чорбаджийска свиня…“ — помисли си той; извърна се и поздрави.

— Честито оздравяване, чорбаджи — каза с половин уста той и отново потъна в грижите си.

Михелис се появи и църквата светна; беше закъснял, понеже беше минал край Марьори, която го чакаше; искала, казва, да поговори с него. Само старата й дойка беше в къщи, глуха и предана.

— Забави се… — каза Марьори, която беше застанала зад вратата и го чакаше.

Тя също се беше пременила, беше облякла най-хубавите си дрехи и носеше гердан от златни костадинки на шията си, наследство от майка й; беше боядисала леко бледите си страни с червилото, което й беше донесъл скришом снощи Янакос. Но очите й бяха уморени, сякаш беше плакала; тъмносини кръгове ги опасваха. Държеше кърпичката си и от време на време я допираше до устните си.

— Защо ме повика? — попита Михелис угрижено. — Защо си разтревожена, Марьори?

— Баща ми бърза — отвърна Марьори и сведе очи. — Бърза, иска да се венчаем.

— Нали казахме на Коледа, Марьори? Не сме направили година на майка ми още, не бива…

— Бърза… — повтори девойката с отпаднал глас. — Всеки ден мърмори, стана през нощта, крачи напред-назад, не може да спи.

— Ама защо? Какво му има, че толкова бърза?

— Не знам, Михелис, не знам… — прошепна Марьори с треперящ глас.

Тя знаеше добре защо бърза старият, но не можеше да го разкрие. Чувствуваше в себе си, в разядените си недра, че старият имаше право, трябваше да побързат.

— Баща ми не обичаше майка ми — каза Михелис, — беше по-голяма от него, беше остаряла, опяваше му… Беше му дотегнала и никак не я жали, когато умря; но сега го е срам да потъпче обичаите, няма още година; а пък е и най-личният чорбаджия в селото, трябва да дава пример… Разбра ли, Марьори?

— Разбрах, разбрах… Но бърза, ти казвам, и се заяжда с мен… Не мога повече!

Понечи да се закашля, но се удържа; постави кърпичката си на устата. В шепата на Михелис слабата й ръчичка трепереше, цялата в пот.

Михелис я погледна, изплаши се; стопила се беше наистина, изпод покритата й е лек мъх кожа костите й личаха; бъдещият череп ясно се очертаваше.

— Марьори… — промълви той и притисна ръката й към гърдите си, — Марьори…

Сякаш тя се отдалечаваше от него и искаше да я задържи, сякаш беше шепа пясък, който се изплъзваше.

— Михелис — каза девойката, като се мъчеше да сдържи сълзите си, — Михелис, върви, иди на черква; ще дойда и аз след малко… Закъсняхме; върви и дано бог да простре десницата си!

Хвана главата му, притисна я до гърдите си, продължително; цялото й телце трепереше.

— Бог да простре десницата си! — промълви отново тя, прибра се бързо вътре и падна почти в несвяст в прегръдките на старата си дойка.

Михелис отвори полека вратата и тръгна бързо към черквата; сърцето и гърлото му бяха свити.

Блесна черквата, когато той влезе, застана до седалката на баща си, прав. А старият се извърна да му се полюбува.

„Такъв бях и аз — каза си той, — такъв бях и аз едно време… Мръсен живот, как преминаваш като приказка!“

В това време Леньо се среса, напръска с розова вода косата и пазвата си, сложи си жълтата забрадка с червените ресни, която й беше подарил чорбаджията сега, за Великден, и пое по селските улички, за да излезе и хване пътеката за планината Панагия.

Литургията беше свършила, селяните се бяха пръснали по площада, в празничните си дрехи, в празнично настроение и се разхождаха нагоре-надолу; а някои си посръбваха и се смееха в кафенето на Костандис.

А агата седеше пак горе, на балкона си, пушеше си наргилето и пак от дясната му страна стоеше сеизинът с тръбата, а от лявата — Юсуфчо дъвчеше дъвка и го черпеше. Притваряше гурелясалите си очи старият ага и гледаше долу, на площада, селяните, така както овчарят гледа отвисоко стадото си, със снизхождение и нежност. Знаеше, че той е човек, а другите — овце; че той яде месо, а другите пасат трева. И ги оставяше агата да пасат спокойно, та да натрупат вълна, за да се облича, и месо, за да яде.

Леньо се изкачваше по планината и сърцето й сякаш хвърчеше; досещаше се за какво я викаше Манольос, тази седмица щеше да стане сватбата, щеше да свърши най-сетне копнежът и щеше да започне истинският живот — през деня шетането и готвенето, а през нощта прегръщането, и след девет месеца — нани-нани, бебето… Няма да съм вече слугиня, ще бъде жена и майка…

Манольос доста й харесваше, беше кротък, работлив, красив, с руса брадичка, със сини очи, с благо лице, наистина като Христос. Сърцето й хвърчеше, изкачваше преди нея планината, стигаше в кошарата, пърхаше наоколо, кацваше на рамото на Манольос като кротка яребица, пъстра, закръглена, с червени крачка, и го кълвеше гальовно по тила и по шията…

„Сигурно седи сега на онзи високия камък, където свършва нагорнището, и чака. И неговото сърце сигурно хвърчи като моето“ — мислеше си тя.

И наистина на високия камък седеше Манольос и бършеше непрекъснато подутото си лице, което пак се беше напукало и течеше.

„Жал ми е за нея, жал ми е за нея, горкичката — мислеше си той, — но трябва… Трябва да се избавя от всяко изкушение, да се очисти душата ми, да се очисти плътта ми, да стана достоен…“

Ослуша се, чу бързите леки стъпки, подуши във въздуха лъх на розова вода, ноздрите му потръпнаха; познаваше я добре, това беше миризмата на Леньо.

„Пристига, пристига — каза си той, — пристига, ето я!“

Жълтата забрадка се показа, Леньо се поспря, засенчи с ръка очите си, зърна на високия камък годеника си да я чака с наведена глава и забави крачките си.

— Ето я! — каза отново Манольос, вдигна глава, скочи прав и застана неподвижно.

Леньо сведе глава, престори се, че не го е видяла, за да го накара да се втурне и да дойде, както беше свикнала, да я сграбчи през кръста и да й помогне уж да се изкачи… Но днес Манольос стоеше неподвижно.

— Манольос! — извика му тя, тъй като не можеше повече да се сдържи.

Но Манольос не отвърна; стоеше върху камъка, безмълвен, неподвижен.

Леньо се затича, приближи се, вдигна глава, видя го, изпищя:

— Света Богородице!

И се строполи на земята.

Манольос слезе, повдигна я; но тя беше закрила с лявата си ръка очи, за да не го гледа, а с дясната го пъдеше, не му даваше да се докосне до нея.

— Махай се… махай се! — изпищя тя. — Махай се!

— Погледни ме още веднъж, Леньо — каза тихо Манольос, — погледни ме, да се погнусиш, да се отървеш…

— Не, не! — пищеше нещастницата. — Махай се!

Върна се обратно Манольос, седна отново на камъка. Известно време и двамата мълчаха; най-сетне Леньо заговори:

— Какво ти е? — извика му тя. — Боже господи, кажи, какво ти е?

— Проказа… — отвърна спокойно Манольос.

Леньо потръпна; извърна лице към селото.

— Ще си отида — каза тя. — За това ли ме повика?

— За това — отвърна пак със спокоен глас Манольос. — Можеш ли вече да ме вземеш? Не можеш. Можеш ли да правиш с мен прокажени деца? Не можеш. Иди си.

Замълчаха отново и двамата; и тогава се чу силният, безутешен плач на девойката.

— Остани със здраве, Леньо — каза Манольос и се обърна да се върне в кошарата.

Леньо не отвърна; избърса с жълтата забрадка очите си; погледна наоколо — не знаеше какво ще стане сега с нея и накъде да върви. Манольос беше изчезнал, светът се въртеше около нея пуст.

Слънцето беше вече сред небето, чуваха се само звънците на овцете, които се завръщаха, за да пладнуват под големия кичест дъб. Един кавал засвири за миг, извика в пустошта, но веднага млъкна и той, жално.

„Проказа… проказа…“ — повтаряше в себе си Леньо и трепереше. Зъзнеше сред пладнешката жега.

Колко време беше останала така, просната върху камъните, не помнеше… Сториха й се хиляди години, но навярно бяха само няколко мига, защото, когато се надигна да си ходи, слънцето беше все тъй сред небето, неподвижно.

Кавалът се чу отново, жален, весел, настойчив като някаква душа, която въздишаше и играеше и викаше сред пустошта, и беше съвсем сама и не можеше да понася самотата…

Без да мисли, неволно, Леньо тръгна към кавала, който зовеше. Сякаш чуваше името си, някой я викаше, и тя отиваше премаляла. Тя също беше останала самотна сред тези камънаци, под слънцето… Самотна, и също не можеше да понася самотата. И вървеше. Гласът на кавала ставаше все по-силен, по-настойчив, по-умолителен, и я теглеше… Леньо не можеше вече да се съпротивлява и вървеше.

И изведнъж, под един як, кичест дъб, в един планински дол, видя пладнуващите овце, изпънали шии върху земята, за да се поразхладят; само две от тях бяха прави, сякаш се гонеха, сякаш се бореха. А пред тях, изправено, полуголо, овчарчето подскачаше и играеше заедно с тях, беше налапало върха на дълъг кавал и свиреше… От време на време сваляше кавала от устата си и надаваше диви викове, пляскаше с ръце, блееше възбудено и отново надуваше още по-силно кавала…

Захласната, Леньо пристъпваше бавно, овчарчето беше с гръб към нея, не я виждаше. Сега Леньо можа ясно да различи; един рунтав виторог коч гонеше една бяла овца, скачаше върху нея, но тя се изплъзваше, тичаше след нея кочът, протягаше разярено предните си крака, сграбчваше я отново, качваше се върху нея и блееше нежно-нежно, сякаш я молеше… А овчарчето следеше гонитбата, играеше и подскачаше и умоляваше заедно с коча, надаваше викове и го насърчаваше.

— Хайде бре, Дасос!… Отгоре й бре, Дасос! — викаше то и отново надуваше кавала.

Леньо сега беше застанала зад овчарчето и дишаше пресекливо; беше изплезила и тя като овцата език, задъхана. Гърдите я боляха.

Овцата сега сякаш се беше уморила, сякаш и тя не можеше да издържи повече, и спря. Дасос скочи върху нея, покри я цялата, изплези език и започна да я лиже по врата и да го хапе; руното му беше цялото мокро от пот и въздухът натежа от миризмата на мъжкаря.

Никольос захвърли кавала, махна от себе си и останалите дрехи и започна, съвсем гол, потънал в пот, да танцува и да се клати като коча.

Вените на шията на Леньо се издуха, очите й помътняха; в един миг, сред танца си, Никольос се извърна и я видя; нахвърли се върху нея, повали я на земята, до коча и овцата.

И Леньо не оказа никаква съпротива.

VI

— Не е добре, ага, клетият капитан Фортунас. Костите на главата му не щат да зараснат; какво ли не ги правихме! Що маджуни, що мехлеми; дойде и поп Григорис и му чете, дойде и една циганка и му гледа на карти, запалихме и една голяма свещ на свети Пантелеймон лечителя, дадохме му да изяде и яйцата на един котарак, нали казват, че котките са със седем души — ала напразно, всичко напразно! Нито господ, нито дяволът искат да оздравее покойният капитан.

Изплъзна й се из устата тежката дума, кира Мандаленя прехапа език.

— Да не чуе дяволът — измърмори тя и езичето й отново забръщолеви. — Повика днеска Михелис, сина на чорбаджи Патриархеас, да дойде, вика, да му издиктува завещанието си; а сега пък отивам, ага, да повикам поп Григорис да го причести. Вдигна котва нашият капитан, готви се да отплува. Ей сегичка на ме повика и ми каза: „Върви, лельо Мандаленя, моля ти се, при агата и му речи: «Много здраве от капитан Фортунас, кьосето; вдига платна, казва, тръгва, добра среща!»“ Та затова дойдох, ага; аз съм кира Мандаленя.

Агата, махмурлия, с подпухнали очи, е провиснали бузи, бос, рошав, немит, седеше на софата и пиеше кафе, за да се разсъни. Слушаше старата Мандаленя така, както слушаме дъжда. Когато тя най-сетне свърши, агата отвори лениво уста:

— Ами акълът му? — попита той и се прозя.

— Добре работи, ага, като часовник.

Агата замълча отново; мързеше го, пак се прозя.

— Страх ли го е? — попита отново той, с разтегната от прозявката уста.

— Никак, негова милост, ама никак, ага. Говориш му за господа, смее се, говориш му за дявола, пак се смее. Боже, прости ме, не му мигва окото нито от единия, нито от другия.

— Пие ли?

— Пие, ама малко…

— Добре; щом се разсъня, да му кажеш, ще дойда да се простя с него. Ще взема и сеизина си, да му кажеш, да надува тръбата; ще взема и Юсуфчо, да му кажеш, да му изпее маането, дето го обича; знае той. Сега съм на кафето, ще се захвана с чибука и ракията, сетне ще дойде и Юсуфчо да ми разтрие краката, ще се разсъня и ще дойда… И слушай какво: да не вземе да избърза, да му кажеш, и умре, преди да дойда! Да ме чака. Върви!

Жълт, отслабнал, само една сбръчкана кожа и кости, със здраво пристегната с широк червен пояс глава, втвърден от попитата кръв, капитанът беше опрял гръб на стената, спокоен, без страх, без разкаяние. Малките му очички блестяха, подвижни, живи като на онази маймуна, която беше видял веднъж в Одеса.

До него, на една масичка, бяха поставени ракията и чибукът му и една гипсова статуетка, която беше купил преди много години в едно далечно пристанище и представляваше английската кралица Виктория. „Жена чорбаджийка“ — беше си казал тогава той, — охранена, с големи гърди, харесва ми… И я взе. И оттогава не се разделяше с нея. „Това е жена ми — казваше и прихваше да се смее, — нищо че има повече мустаци от мен.“

Върти очи, оглежда бедната си къщурка — изцапаните стени, потъналите в паяжини греди, празните полици, дългия сандък, пълен е парцали, стари ботуши, фанели и железарии, стомната с вода на поставката, дамаджаната с ракия в ъгъла. Задържа погледа си доста време върху всяко нещо, прощава се. Върху една стара снимка, отсреща на стената, очите му се спират и се унасят. Това беше една голяма стара снимка на покойния му кораб — е издути платна, с гръцкото знаме на кърмата, с една сирена с разголени гърди на носа. А той, трийсетгодишният капитан, стоеше на кормилото.

Изкачи се на мостика мисълта му, отплува корабът от оплютата от мухите снимка, ширна се откритото море. Ала като че ли беше паднала голяма мъгла и капитан Фортунас различаваше, много смътно, острови и брегове, и турци с червени фесове, и жени е разголени гърди като горгони на кея, и пристанищни кръчми, потънали в дим от цигари и пържени дробчета и хамсия…

Всичко се бе замъглило, и радостите, които беше преживял, и грижите, и раните, които беше получил, когато отиде и той с кораба си доброволец във войната през 1897 и пренасяше бойни припаси и храни в Гърция… А пък веднъж го беше хванала севдата и се беше побъркал по една туркиня, не помнеше къде, не помнеше и коя… В Цариград ли, в Смирна ли, в Айвали ли, в Александрия ли? Гюлсуми ли я викаха, Фатуме ли, Емине ли? Не помнеше. Тежка мъгла беше паднала, всичко на горния свят се беше стопило, превърнало се беше в пара… От целия му живот само една случка беше останала ясна, светла, сред този гъст думай, и изпъкваше, цялата обляна в слънце; веднъж в Батуми, април месец, на Гергьовден, беше отишъл с трима свои приятели в една градина, пълна с арабски тръстики с едри червени цветове, и бяха насядали върху хладния чакъл, и бяха почнали да ядат и да пият, и да пеят тихо, и бяха омотали около главите си бели реснати кърпи, и слънцето грееше силно, и морето миришеше, и нямаше никаква жена при тях. Само приятели, все левенти, едни руси, други чернокоси; един от тях се казваше Георги и празнуваше. И както си седяха и ядяха и пиеха, и пееха тихо, започна да ръми тих, топъл, приятен дъждец, и дебелите листа зашумоляха, а белият чакъл на градината се изпъстри. И земята започна да мирише като морето, и дойдоха трима арменци с бузук, зурла и дайре, седнаха кръстато под цъфналите тръстики и подхванаха маанетата…

Каква радост беше тогава, каква сладост, животът пърхаше в шепата на човека като топла, влюбена и млада птичка… Напрегна паметта си, нищо друго не си спомняше ясно капитан Фортунас. Нищо друго. Целият му живот се бе превърнал в дим и се бе разсеял, и само този гуляй и този дъждец в Батуми бяха останали съвсем живи, единствени в ума му.

— Ех бре, това ли беше всичко? — прошепна той. — Това ли беше, значи, целият ми живот? Ситен дъждец, трима приятели, арабски тръстики… Ех бре, нищо друго ли не ми е останало? А аз си мислех, че съм глътнал света!

Присегна се да вземе чашата с ракия от масичката, но тъкмо в този миг вратата се отвори и ето ти го и агата; беше облякъл официалната си униформа, червените шалвари, сребърните пищови, тузлуците, беше намазал с черна боя мустаците си, беше окачил една копринена кърпа под мишница, сякаш отиваше на сватба. След него вървеше Юсуфчо, бял, пухкав като франзела, закръглен, сънлив, дъвчеше дъвката си, а отзад, със свирепата си мутра, намръщен — сеизинът с тръбата.

— На добър час и попътен вятър, капитан Фортунас! — извика агата в настроение. — Вдишал си котва, казват, тръгваш!

— Разпънах платната, ага, задуха попътен вятър, сбогом!

— Къде отиваш бре, кьосе? — каза агата усмихнат и седна върху дългия сандък. — Къде оставяш бре, горния свят? Седи си още тук. Донесоха ми онзи ден една ракия, само спирт, и ухае на черна мура. Остани да я изпием, пък сетне ще си тръгнеш.

— Прощавай, ти казвам, ага, свърши вече. Вдигнах котва, хванах кормилото, отплувам. Ще я изпиеш сам.

— И къде отиваш, бре? Знаеш ли къде отиваш?

— Дяволите да ме вземат, ако знам; карам напосоки.

— Какво казва бре, гърко, вашата вяра?

— Уууу! — извика капитанът, като махна с ръка. — Ако повярвам на вярата си, отивам право при дявола!

— Агата се засмя. А пък ако и аз повярвам на вярата си, ще отида право в рая. Пълно е с пилаф и жени, и Юсуфчета! Ама има си хас бре, капитане, и двете вери да ни премятат? Светът — не съм ли прав, Юсуфчо? — светът е сън, ракия е животът, пием и се напиваме. Завърта ни се умът, ветропоказателят, и ти ставаш грък, а аз турчин, ага… Зарежи ги тия бре, кьосе, да не се ровим в тях — да ти кажа правото, мързи ме!

Обърна се към закръгленото момче:

— Стани, Юсуфчо, зърнах една дамаджана там, в ъгъла, стани, почерпи ни!

Влезе старата Мандаленя, наведе се към ухото на капитана:

— Капитане, сега ще дойде попът със Светите Тайнства да те причести; не пий ракия.

— Кой поп мари, вещице? Млък! Вземи дамаджаната, почерпи ни.

Старицата измърмори нещо, ръката и трепереше; напълни чашите; стана агата, приближи се до постелята, чукна се с капитана.

— На добър час, кьосе!

— И на теб, ага!

Засмяха се и двамата от все сърце.

— Ако нашият Мохамед — каза агата, като избърса мустаците си, — ако нашият Мохамед и вашият Христос пиеха ракия, а се чукаха като нас двамата, капитане, щяха да стават близки приятели; и нямаше да искат да си извадят очите един на друг… Ама не пиели и потопиха света в кръв… На̀, ние как станахме приятели бре, капитане? Не я ли караме добре? Не прекарахме ли добре?

— Попът идва да ме причести, ага — каза капитанът, чиято глава беше почнала да бучи и му се искаше да затвори вече очи. — Сбогом!

— Чакай, бре, къде отиваш, не бързай; доведох ти Юсуфчо да ти изпее, така на изпроводяк, маането, дето обичаш, за да не си отидеш, бре, неопят… Е, Юсуфчо, карай маането, жив да си!

Извади Юсуфчо пак дъвката от устата си, залепи я на коляното си, и постави мераклийски дясната си длан на бузата. Отваряше вече кръглата си устица, за да подхване маането, но агата протегна ръка:

— Чакай, Юсуфчо; най-напред да изсвири тръбата.

Обърна се към сеизина:

— Отвори вратата! — заповяда той. — Застани на прага, надуй мъжката!

Отвори сеизинът вратата, вдигна тръбата и започна да свири за атака.

— Стига! — извика агата. — Хайде, Юсуфчо, карай маането ни!

Звънна пак ясният сластен глас, заслуша се капитанът, гърдите му се изпълниха с болка и сладост. „Дуня табир, руя табир… Светът е сън, аман, аман!“

Никога досега капитанът не беше почувствувал толкова дълбоко колко е вярно, че животът е сън… Навярно беше спал и беше сънувал, че уж е бил капитан и че е обикалял пристанищата на Бяло и Черно море, и че е ходил на война през 97-а, и че е бил грък и християнин, и че сега, уж, умира… Ала не умираше, събуждаше се, сънят свършваше, съмваше се…

Протегна спокойно ръка:

— Благодаря, ага, само ти разбра мъката ми. Прощавай и ти, Юсуфчо; никога да не се разкапе устата ти, да се превърне в рубин в пръстта!

Агата се развълнува, избърса очите си.

— Хайде бре, капитане, и ако ти виках понякога кьосе, от обич, бре, го правех; прощавай! Хайде, на добър час!

Наведе се, целуна капитана; очите и на двамата бяха овлажнели.

— Ага, и аз не съм знаел, че съм те обичал — каза с тих глас умирающият. — Сбогом!

Разделиха се. По пътя агата се обърна към сеизина:

— Надуй тръбата пак мъжката, да я чува капитанът и да добива смелост… Да чуят и селяните, да се съберат, да го погребат. Рухва един от стълбовете на селото.

Небето се беше покрило с редки летни облаци; паднаха няколко капки.

— По-бързо крачете бре, момчета! — каза агата. — Облякъл съм новите си дрехи.

И тримата се затичаха.

Михелис мина забързан, носеше хартия и мастило.

— Как е нашият капитан, ага?

— Добре е, не го е страх, челеби; по-добре е и от живите; върви бързо!

Старата Мандаленя отвори широко вратата, зачака попа със Светите Тайнства; но вместо попа, появи се запъхтян Михелис.

— Не бързай, чедо мое — каза му старицата. — Държи се още, седем души има покойният… Заповядай вътре.

Михелис влезе, затвори вратата.

Капитанът беше отпуснал клепачи, изнемощял. Кръвта отново потече по бузите му и по чаршафите. Старицата се приближи да го избърше; наведе се към ухото му:

— Капитане, дойде Михелис с мастило; дръж се!

Напъна се капитанът, вдигна пребитата си глава от дълбините, отвори очи.

— Добре дошло, чорбаджийче! — каза той.

Затвори отново очи, унесе се в сън. Михелис седна върху сандъка, постави до себе си листата, зачака.

— Добър човек беше, горкият — каза тихо старицата и избърса очите и влажния си нос, — добър човек беше, макар че се правеше на див. И покойният ми мъж…

И започна да разказва с тих глас теглата си, та да й олекне. Михелис си сви цигара, запуши. Имаше си и той свои грижи, но не ги разкриваше на никого… Слушаше старицата, но умът му беше далеч.

Едно куче залая наблизо; старицата скочи ядосана:

— Проклето да е! Сигурно е видяло смъртта да идва и затуй лае!

Отвори вратата, наведе се, взе един камък, запрати го по кучето и се прибра.

Капитанът отвори очи.

— Михелис — произнесе той, — къде си? Приближи се; не мога вече да говоря силно; разгъни хартията, пиши.

— Не се уморявай, капитане — каза Михелис, — не е бърза работа.

— Пиши, ти казвам, и зарежи утешенията. Седем души имах, шестте си отидоха; останала ми е само една и е вече на зъбите ми, готви се да си отиде и тя. Карай по-бързо, пиши, докато още съм жив.

Приближи се Михелис до възглавието на капитана; разгъна хартията, потопи перото в мастилото.

— Слушам, капитане — каза той.

— Най-напред пиши, че съм с целия си и че съм православен християнин. Баща ми го казваха Теодорис Кападаис. Деца, кучета нямам, не съм се женил, слава богу. Имах пари, изядох ги; имах ниви, продадох ги и ги изядох. Не ги изядох, изпих ги, все същото е. Имах и един кораб, ей го там фотографиран, разби се близо до Трапезунд, отиде на дъното. Цялото ми имане, което ми е останало всичко на всичко, ето го!

И показа порутините наоколо.

— Ще го раздам на селяните, да ме помнят. Застани мари, Мандаленя, до мен, да ми ги казваш едно по едно, да си ги припомням; а каквото забравя, твое е. Пиши, значи, Михелис; готов ли си?

— Готов съм капитане.

— Дамаджаната с ракията, тук, в ъгъла, я оставям на агата, да я изпие за мое здраве; един златен зъб, дето имам, да го извадят и да го дадат на Катерина, вдовицата, да си направи обици; чибука си с кехлибарения мундщук го подарявам на кафенето на Костандис, като идва някой другоселец, да пуши с него, та да му минава съклета, че е на чуждо място. Десетина оки ечемик, дето имам, го подарявам на магаренцето на Янакос, да го изяде вечерта, когато ще влезе в Ерусалим и ще го язди Христос… Малкото пари, дето са ми останали в кесията, да ги вземе поп Григорис, иначе няма да ме погребе тази козя брада и ще се вмириша. В сандъка, на който седеше преди малко, има разни парцали, мушами, стари шапки и фанели, и капитански ботуши, и един апашки фенер, и един компас и разни железарии; да ги дадете на нещастниците, дето живеят в пещерите на Саракина; да им дадете и грънците, и спиртника ми, и паниците ми и дрехите, които нося. И кафето, и захарта, и лука, и шишето с олио, и сиренето, и една делвичка с маслини… всичко, всичко, жал ми е за тях, горките. Написа ли го, Михелис?

— Чакай малко, за да ги запиша; не бързай, капитане.

— Бързам, бързам, за да сваря. Пиши бързо. Имам и една книга, „Хиляда и една нощ“; четях я криво-ляво всяка неделя, когато другите отиваха на черква, та да ми минава времето. Нея да я вземе Костандис кафеджията, и всяка неделя, след евангелието, когато селяните дойдат в кафенето, някой да я чете високо, та да ви се отворят очите, нещастници. Не казвам, голямо нещо е евангелието, но и „Хиляда и една нощ“ не пада по-долу. Написа ли го, Михелис?

— Написах го, капитане; казвай, но не се уморявай.

— Погледни мари, Мандаленя; пообиколи из къщата; да не съм забравил някоя скъпоценност? Чехлите ти, капитане.

— Пфу! Пробити са, за боклука! Е, тях пък ще ги завещая на стария Ладас, горкия. Всеки път, когато ходех у тях, все бос го заварвах. Нека ги вземе този чифутин, да не се простуди и пукне, та светът да осиротее. Огледай пак Мандаленя.

— Фотографията!

— А, нея ще я взема със себе си; да ми я сложите отгоре на гроба, с все рамката и джама. Ще взема със себе си и чашата си за ракия, добре ми служи, не я оставям. А! Имам и онази гипсова статуетка; нея да я вземе Гипсоядеца; да изяде и английската кралица.

— Остава още най-важното — каза Михелис. — Къщата.

— Нея я оставям на тази старица, Мандаленя, дето се грижи за мен като сестра. Много съм я мъчил, горката, много съм я псувал и май че е изяла и някой и друг бастун от мен, прощавай мари, Мандаленя, и не плачи; или пък плачеш от радост, а?

Опита се да се засмее, но не можа; болеше го. Започна да тече пак кръв.

— Това е целият ми имот — каза той. — Запиши всичко и дай хартията да си сложа името най-отдолу.

Поднесе Михелис хартията, старицата повдигна капитана, хвана Михелис ръката му. Подписа се: Капитан Якумис Кападаис, на Теодорис.

Чу се псалмопение.

— Идва попът със Светите Тайнства — каза старицата и изтича да отвори и двете крила на вратата.

— Сега пък друга беля… — измърмори капитанът. — Карай, да свършваме.

Първи влезе старият клисар със запален фенер; зад него — поп Григорис, с патрахила си, като носеше високо светия дископотир, покрит с вишневочервено кадифе със златна везба.

— Явява се господ! — произнесе с тежък тържествен глас поп Григорис, като прекрачи прага. — Оставете ни сами.

Прекръстиха се Михелис и старата Мандаленя, целунаха ръка на попа, излязоха навън. Остана отвън и клисарят с фенера, зачакаха.

— Капитан Фортунас — каза попът, като пристъпи към умирающия, — дойде страшният миг да се представиш пред господа. Изповядай греховете си, очисти душата си, говори!

— Какво да ти ги разправям, попе — отвърна капитанът отегчено. — Да не би да ги помня? Господ има тефтери, записва ги. Каквото е записано, да го отпише, ако му е угодно; само едно нещо искам да му занеса армаган от земята, само едно. Не ми се вярва да го има това нещо на небето.

Попът слушаше възмутен; тонът на капитана дразнеше нервите му.

— Само едно нещо — упорствуваше капитанът — ми се иска да му занеса, санким, армаган, на господа.

— Какво? — попита попът и смръщи вежди.

— Една гъба.

— Не те ли е срам? — извика попът. — Не трепериш ли и в този страшен миг, безбожнико?

— Мравки сме ние — продължи спокойно капитанът, — изяли сме едно житно зърно повече, една умряла муха повече, голяма работа! Изтрий го, бре! С нас ли ще седнеш сега да се разправяш, с мравките? Ти си коскоджамити слон!

— Капитане — изрече попът строго, — побой се от бога! Намираш се, нещастнико, пред вратата му, ей сега ще се отвори и ще го видиш; не те ли хваща страх?

— Попе — отвърна капитанът и си запуши ушите, — уморих се. Дойде агата и си побъбрихме, дойде и Михелис да ми напише завещанието; оставям ти, сега се сетих, колкото пари има, за да ме погребеш, да не ме оставиш и мен да се вмириша. И сега идваш и ти с плашилото си… Не мога повече, уморих се, ти казвам, хайде добър ти път!

Извърна се към стената, затвори очи; дишането му стана пресекливо, от гърлото му започна да излиза хрипкаво, спокойно, предсмъртното му хъркане.

— Лека нощ! — свари да изрече той.

Попът покри светия дископотир с вишневото кадифе.

— Не мога да те причестя — каза той — с тялото и кръвта Христови; нека бог ти прости!

— Лека нощ! — измърмори отново капитанът, като береше душа.

Потръпна два-три пъти на постелята си, изръмжа сякаш се задушаваше, отвори уста, потънаха в кръв възглавницата и чаршафите.

Попът направи над него кръстния знак.

— Бог да ти прости — измърмори той отново, — аз нямам право.

Отвори вратата и повика старата Мандаленя, саванаджийката.

Ръмеше съвсем тихо на другия ден, когато го погребваха — както онзи Гергьовден в Батуми, когато беше гулял с приятелите си върху едрия чакъл в градината. Прозрачни облаци плуваха по небето, селската камбана биеше скръбно, лайкучката в малкото селско гробище миришеше много приятно. Всички селяни вървяха подир ковчега, а най-отпред пристъпяше като оплаквачка старата Мандаленя, разчорлена, и си скубеше косите. И когато най-сетне всичко свърши и всеки хвърли по шепа пръст в отворения гроб, върнаха се мъжете в кафенето и всички почнаха да разкрасяват добродетелите на покойника.

Янакос искаше да доведе и магаренцето си на погребението, защото беше научил от Михелис за завещания ечемик. Ала поп Григорис се ядоса.

— Ама нали и то е божие създание? — възрази Янакос.

— Няма безсмъртна душа — отвърна поп Григорис възмутено.

— Аз, ако бях господ — измърмори Янакос, — щях да пускам и магаретата в рая.

— Раят не е яхър, а дом господен! — извика попът и изпъди Янакос.

— Аз щях да го пусна в рая — мърмореше упорито той, докато вървеше след ковчега, — щях да пусна моя Юсуфчо, но само с едно условие: да не прави фъшкии, та да цапа небето.

И когато гробът беше вече заринат и селяните се пръснаха, Янакос дръпна настрана Михелис и Костандис, не можеше повече да удържи тайната, и им каза:

— Ще ви доверя, братя, едно нещо, ама да го запазите в тайна, никой още не го знае… На лицето на Манольос му дойде някаква лоша болест, нещо като октопод, като муцуна от месо, сякаш някакъв дявол се е лепнал на мутрата му… И аз не знам какво да кажа бре, момчета… Да не би пък Манольос да е светец и чак сега да се разкрива? Защото такива болести прекарвали, чувал съм, само светците и отшелниците.

Сигурно ще е от светост… — каза Костандис. — Светец е, светец, а ние не сме имали и хабер за това толкова години…

— Не пламвай така лесно, Костандис — каза Михелис, който се огорчи, като чу новината. — Чакай първо да претеглим хубаво това нещо, да повикаме и някой лекар…

— Аз казвам — предложи Янакос — в неделя привечер да се изкачим и тримата на планината да го видим… Искам да му занеса и един подарък…

И извади от пазвата си една книжка със златна подвързия.

— Едно евангелие. Изпрати ми го снощи поп Фотис по стария Христофис. Да го четем, казва, четиримата кошничари — така ни нарича на галено, заради четирите коша с храни. Получил спанака с ориз, за който ви казах, яли гладните, и ето, изпраща ни благословията си и това евангелие.

Прекрачваха покритите с лайкучка гробове, в които лежаха прадедите им; пръстта се беше размекнала от дъждеца, миришеше. Поспряха се, вдъхнаха влажния, топъл лъх, краката им се покриха с лек мокър прашец от лайкучка.

Михелис въздъхна; мисълта му неочаквано полетя към годеницата му Марьори; към бледото й изпито лице, към опасаните със сини кръгове очи, към бялата кърпичка, която тя притискаше връз устата си, за да сдържи кашлицата си.

Спомни се, че като малко дете беше дошъл веднъж тук с баща си, когато изравяха от гроба й една девойка, която беше видял някога в къщи, красива, пълничка, със сини очи, с къдрави коси, и се смееше… Застана с баща си край отворения гроб, а гробарят изхвърляше пръстта с лопата и я натрупваше около гроба. Търсеше костите на девойката, а баща й стоеше прав до трапа и държеше едно дървено сандъче, за да ги сложи вътре. И изведнъж гробарят бръкна с две ръце в пръстта и измъкна един череп, целия в кал… Малкият Михелис се разплака. Това ли беше хубавата глава на девойката е къдравите коси? Какво бяха станали очите? Къде бяха устните, които се смееха?

Оттогава, ето вече двадесет години, дойдеше ли в гробищата, не можеше да не си спомни за хубавата девойка и за черепа…

— Какво ти е, че въздишаш, Михелис? — попита Янакос.

Но Михелис блъсна желязната врата с железен кръст отгоре:

— Да вървим! — каза той. Вървяха мълчаливо към селото. Зад тях се чуха тежки стъпки; извърнаха се.

— Панайотарос! — каза Костандис. — И този дивак е дошъл на погребението.

— Научил е сигурно — каза Янакос, — че му е оставил и на него наследство и сега отива в къщата на капитана да вземе гипсовата статуетка на английската кралица и да я изяде.

— Да го изчакаме и да го вземем с нас — предложи Михелис. — Да му кажем две сладки приказки.

Спряха се. Панайотарос, без да поздрави, ускори крачките си, за да ги отмине. От деня, в който съветът на старейшините го беше избрал за Юда, защото имал уж червена брада, не можеше вече да гледа в очите онези, които бяха избрани да бъдат верните и свети апостоли.

„Виж ги ти, казваше, имат и лице да се правят на апостоли! Аз съм по-добър от тях, макар че съм дивак; Защото аз страдам повече, и в къщи, и вън от къщи, и вътре в себе си… Аз, когато остана сам, плача, а те плачат, когато се намират пред други хора… Аз знам какво ще рече любов и ставам за резил и плача, а те, когато обичат, са щастливи и се смеят… Гнус ме е от тях, да пукнат дано! Единият си има магаренцето, другият — кафененцето си, а третият — богатството си и Марьори; аз нямам нищо. Иде ми да подпаля дюкяна си, да изхвърля на улицата жена си и дъщерите си и да убия жената, която обичам. Кой е Юда? Те, дето са се нагласили добре, щастливите, те или аз?“

— Ей, Панайотарос — извика му Янакос, — не ни ли щеш?

— Добра среща, лъжеапостоли! — изръмжа Панайотарос. — Къде е вашият лъжехристос?

— Още ли не ти е минало? — каза Костандис. — Ами че това е игра, бре, не го ли разбираш?

— Игра-неигра — отвърна самарджията, — нож ми забихте на мен в сърцето. Жена ми ми вика Юда и децата по улиците ми се подиграват, а пък жените, като ме видят, че минават, затварят изплашени вратите си. Ще ме накарате, проклети да сте, да стана истински Юда, грях ви на душата!

Хората те обичат — каза Михелис, — не се сърди. На, капитанът, на умиране си спомни за теб и ти завеща…

— Гипс, за да го изям; да изям, казал, и английската кралица; кокалите му да не останат дано!

— Не влизай в грях — каза Михелис, — още е топъл. Вземи си думите назад!

— Кокалите му да не останат дано! — извика отново Панайотарос и луничавото му лице пламна. — Я ме оставете на хала ми, ви казвам!

И като каза това, разпери мотовилите си и се отдалечи с ругатни.

— Откъдето и да хванеш таралежа, все ще те убоде! — каза Янакос. — По-добре да не му говорим.

— Дълбоко е засегнат — каза Михелис разтревожено.

— И заради вдовицата е — каза Костандис. — И от пиенето е; сега ще се прибере в къщи и ще набие жена си и дъщерите си. И все току ги заплашва, че ще ги изхвърли от къщата.

— Вмъкнал се е Юда в него и го навива — каза Янакос. — Лошо ще свърши всичко това. Боя се за Манольос, да не чуе дяволът!

— За Манольос ли? — възкликна учудено Михелис.

— Вдовицата май се е запалила по нашия Манольос — отвърна Янакос. — Видях я онзи ден да говори с него при кладенеца, научил за това Панайотарос и побеснял. „Ще го убия! — вика, като се напие. — Ще го убия този мръсник!“ — и току точи ножа си на камъните.

— Да отидем ли още довечера да видим Манольос? — предложи Михелис. — В голяма тревога ме хвърли ти, Янакос!

— Да отидем още сега! — каза Янакос. — Страхувам се да не ни изпревари Панайотарос; стори ми се, че пое към планината Панагия.

— Да свърнем и да хванем бързо по пътеката — каза Костандис. — Всяко нещо на времето си!

Свърнаха, поеха по пътеката; не говореха, бързаха, сякаш предчувствуваха някаква беда.

Видяха Панайотарос седнал на един камък в подножието на планината и подпрял замислено глава на ръцете си. Не ги забеляза, отминаха го и те, без да му се обадят.

Дъждецът беше престанал, разкъсаха се облаците, показа се тук-таме ясносин, свеж, небесният свод. Слънцето беше сте високо, беше се измъкнало от облаците и се смееше.

Чуха се звънци, един кавал екна, бързо, игриво. Минахакрий овцете. Никольос овали кавала от устата си и ги загледа.

— Ек, Никольос! — извика му Михелис. — В кошарата ли е Манольос?

— Не е, не съм го виждал, хайдете да видите!

— Как е Манольос бре, Никольос?

— Като рак върху жарава! — отвърна овчарчето и прихна да се смее. — Гори и пее!

— Нещо в настроение е това диво козле! — каза Янакос. — Да вървим!

Михелис се засмя.

— И аз ще ви кажа една тайна — рече той. — Снощи Леньо отишла при баща ми; голям дявол е тя, сигурно е научила отнякъде за болестта на Манольос. „Не го ща Манольос!“ — рекла направо на стария. — „Защо, мари? Да не си залюбила някой друг?“ — „Да.“ — „Кого?“ — „Никольос овчарчето!“ — „Ами че той, мари, е още голобрадо хлапе, ягорида, какво ще го правиш? Може ли да прави деца?“ — „Може, може! — извикала Леньо. — Добър е, може, ти казвам, харесва ми!“ И започнала да се подмилква на стария и да му се глези. „Добре — рекъл старият, — вземи го, да ти е честито, със здраве!“

— Тя и пръч би взела, боже, прости ме! — каза Янакос.

— Отърва се Манольос, слава богу! — каза и Костандис и се сети за жена си.

Бяха вече стигнали пред кошарата, влязоха; нямаше никой. Обиколиха кошарата, качиха се на високия камък, завикаха; никой.

— Да пази господ! — прошепна Янакос. — Ами ако се е убил?

— Какво каза? — попита Михелис.

Но Янакос се беше изплашил от думата, която беше изрекъл.

— Нищо — отвърна той.

Поеха мълчаливо обратно по пътеката. Слънцето вече клонеше към залез, планината се изпълни със сенки. Свърнаха по-напреко, минаха край една запустяла църквица, свряна между скалите. Стара, забравена от хората, само веднъж в годината се сещаха за нея, на 8 ноември, на Архангеловден. Ставаше малък събор, палеха съборяните свещи, осветяваха се полуизтритите стенописи; съживяваха се крилата на архангел Михаил, черни, поръбени с червено. След това, привечер, хората си отиваха, угасваха свещите, угасваха и крилата на ангелите, и започваха да чакат пак цяла година…

Влязоха вътре. Миришеше на влага и на пръст като в гроб. Една голяма, почти разтопена свещ, гореше пред иконата на Христос… Влязоха в олтара, погледнаха — никой.

— Сигурно е минал оттук — каза Янакос, — и е запалил тази свещ… Ама сетне…

— Господ да простре десницата си… — прошепна Михелис.

И наистина, Манольос беше минал през запустялата църквица, беше запалил свещта и цял ден, коленичил в полумрака, гледаше Христос и искаше да му каже нещо, но се срамуваше, не знаеше как да го каже… И Христос от иконостаса също го гледаше, и също искаше да му каже нещо, но се боеше да не го изплаши, и мълчеше.

Така прекараха целия ден, мълчаливо, един срещу друг, като двама влюбени, чиито сърца преливат, но устата се стискат и немеят.

Надвечер, малко преди да минат тримата приятели, Манольос стана, целуна ръка на Христос, казали си бяха вече всичко, нямаха повече какво да си кажат, отвори вратичката и пое към селото.

„Казах, каквото имах да казвам — мислеше си той доволен, — разбрахме се, даде ми благословията си, отивам!“

И се спускаше, облекчен и радостен, по пътеката.

Беше обвил лицето си с широката си кърпа, оставил беше открити само очите; мръкваше се вече, когато влизаше в селото. Пое по най-страничните улички; вървеше бързо, не срещна жива душа, свърна на един ъгъл, на улицата нямаше никой, протегна решително ръка и почука на вратата на Катерина.

След малко по двора се чуха налъмите на вдовицата.

— Кой е? — чу се ясният й глас отвътре.

— Отвори — отвърна Манольос, чието сърце започна да потръпва.

— Кой е? — чу се отново гласът.

— Аз, аз, Манольос.

Вратата се отвори изведнъж и вдовицата протегна ръце. Ти ли си, Манольос? — каза тя радостно. — Как така ми дойде тона добро? Влез вътре.

Влезе, затвори зад себе си вратата. Изплаши се.

Спря се, погледна в полумрака двете саксии с карамфил и белия едър блестящ чакъл на двора. Сърцето му потръпваше.

— Защо си покрил лицето си? — попита вдовицата. — Страх те е да не те видят ли? Срам ли те е? Влез вътре. Влез, Манольос, не се бой, няма да те изям.

Манольос стоеше неподвижен, мълчалив, сред двора; различаваше неясно да светлее лицето на вдовицата, и белите й ръце, и полуоткритите й гърди…

— Ден и мощ мисля за теб, Манольос — каза вдовицата, — не мота да спя. И ако пък заспя, сънувам те… Ден и нощ те викам: „Ела! Ела!“ И тази вечер, ето, ти дойде! Добре си дошъл, Манольос!

— Дойдох, за да се отървеш от мен, Катерина — каза спокойно Манольос. — Да не мислиш вече за мек, да не ме викаш; дойдох, за да се погнусиш от мен, Катерина, сестро моя.

— Аз ли да се погнуся от теб, Манольос? — извика вдовицата. — Ами че друга надежда, освен теб, нямам на този свят! Ти, без да го знаеш, без да го искаш, без и аз самата да го искам, си моето спасение… Не се плаши, Манольос; не ти говори тялото ми, а душата ми. Защото и аз имам душа, Манольос.

— Газеничето ти свети; да влезем вътре, за да ме видиш.

— Да влезем — каза вдовицата и хвана нежно Манольос за ръка.

Влязоха. Леглото на вдовицата, широко, красиво застлано, заемаше цялата стая; над него — иконата на Светата Дева с едно малко кандилце от розово стъкло пред нея. На висока поставка гореше тривърх светилник.

— Стегни сърцето си, Катерина — каза Манольос и застана под трите пламъка. — Ела по-близо, погледни ме.

И като каза това, започна бавно да размотава кърпата.

Показаха се устните, подути, напукани, посинели; след това бузите, подпухнали, нацепени, от тях течеше гъста жълта слуз, като гной; после челото, отекло, възчервено, като месо.

Вдовицата, изблещила очи, гледаше, гледаше… И изведнъж закри с ръце очите си, за да не гледа, хвърли се върху Манольос и зарида.

— Манольос, Манольос — завика тя, — любов моя! — Манольос я отблъсна полека.

— Гледай ме! Гледай ме! — извика й той. — Не плачи, не ме прегръщай, гледай ме!

— Любов моя! Любов моя! — викаше тя и не искаше да се отдели от него.

— Не те ли е гнус от мен?

— Не мога да се погнуся от теб, дете мое!

— Трябва, трябва, Катерина, сестро моя; за да се отървеш… да се отърва и аз.

— Не искам да се отърва; ако се отърва от теб, Манольос, загубена съм.

Манольос се тръшна на едно столче до леглото, отчаян.

— Помогни ми, Катерина — каза той умолително, — помогни ми да се спася… И аз мисля за теб, но не искам. Помогни да не се оскверни душата ми!

Вдовицата се опря, съвсем бледа, на стената; гледаше Манольос и сърцето й се топеше от мъка, сякаш чуваше детето си да я вика в мрака и да се дави…

— Какво мога да направя за теб, дете мое? — прошепна най-сетне тя. — Какво искаш да направя?

Манольос мълчеше.

— Искаш ли да се убия? — каза вдовицата. — Искаш ли да се убия, за да се отървеш?

— Не! Не! — извика изплашено Манольос. — Така ще погубиш душата си, не искам!

Пак замълчаха. След малко Манольос се обади:

— Искам да те спася; само така ще се спася вече и аз, сестро моя. Душата ти виси на моята шия.

— На шията ти ли виси душата ми, Манольос? — извика вдовицата и сърцето й подскочи. — Вземи я, отнеси я където искаш. Помисли за Христос; и той така е носел на шията си душата на Магдалена.

— За него мисля! — извика Манольос и изведнъж почувствува облекчение. — За него мисля ден и нощ, сестро моя.

— Следвай неговия път, Манольос. Как е спасил Магдалена блудницата? Ти знаеш, аз не знам. Прави с мен каквото искаш.

Манольос стана.

Отивам си. Една дума каза ти, сестро моя, и ми олекна.

— И ти, Манольос, каза една дума и ми олекна; каза ми: сестро моя…

Манольос започна пак да обвива плътно лицето си с кърпата; само очите му останаха пак открити.

— Остани със здраве, сестро моя — каза той. — Пак ще дойда.

Вдовицата го хвана отново за ръка, прекосиха двора; присегна се Катерина, откъсна в тъмното няколко стръка карамфил.

— Вземи ги — каза тя, — Христос с теб, Манольос!

Пъхна в тъмното карамфилите в ръката му. Отвори вратата, погледна; нямаше жива душа на улицата.

— Няма да отворя вече вратата си на никого — каза вдовицата. — Ще чакам отново да дойдеш по живо, по здраво!

Прекрачи Манольос прага и се изгуби в тъмнината.

VII

Дойде май, настъпи лятото, в тучното поле зреят посевите, връзват, наедряват маслините, лозите са провесили ягориди, а смокините преработват горчивото мляко в неузрелите си плодове и се мъчат да го превърнат в мед. Ядат чесън за здраве ликоврисяните, та цялото село смърди; а старият Патриархеас го удари пак на ядене, затлъстя още повече, кръвта му взе да напира и онзи ден Андонис бръснарят му сложи кръвни вендузи, за да не му дойде дамла. И старият Ладас дъвче и той чесън, скромно, прилежно, а умът му е все в алъш-вериша: колко зехтин, колко вино, колко зърно смята да изкара тази година, колко души му дължат, и колко, и как да си го вземе. Не забравя и трите лири на Янакос, и мисли да го изкара на търг и да му вземе магаренцето.

Сгодените търпеливо чакат. През май месец не се правят сватби, през юни пък полските работи са хем много, хем спешни, къде ще мислиш за сватби, а после, през другия месец пък вършеят, през следващия е гроздоберът, трябва да чакат чак Кръстовден, да се попривършат работите, да се натъкми реколтата и тогава ще дойде попът да благослови новите двойки, които няма да имат вече много грижи, ще яда зърното и зехтина, ще пият виното и ще си правят кефа да се оплождат и да раждат.

И поп Григорис има много дертове — да омъжи Марьори, а пък Михелис тръгна по лош път, акълът му никога не е сечал много-много, ала сега Манольос и приятелите му съвсем са го объркали, видяха, че е завеян, и сега току раздава скришом от баща си брашното и зехтина на бедните, и от време на време проклетото магаре на Янакос — да пукне дано! — занася на пришълците на Саракина цели кошове с храна…

— С такъв объркан акъл — мърмори си поп Григорис — скоро ще изяде имота си този глупак и тогава какво ще стане с дъщеря ми?

И най-лошото: онази козя брада, попът на Саракина, отслужва литургия в една пещера и след това държи проповед и някои от Ликовриси започват да му се изплъзват и отиват да слушат онзи серсемин, попа кречетало…

— Като кошер е всяко село — мърмори си поп Григорис, — две майки в един кошер не се побират; да си вземе рояка и да се пръждоса да си направи гнездо другаде; Саракина е мой кошер!

Дойде май и в Саракина, но гладен и бедно облечен; тук-таме по някое и друго диво цвете сред камъните, някоя и друга цъфнала къпина, и много гущери, зелени и сиви, които излизаха и се приличаха на майското слънце… Нямаше тук нито маслини, нито лозя, нито градини; само сурови, неприветливи скали; тук-таме по някое прегърбено от вятъра дърво, разкривено и измъчено, със стипчиви плодове, пълни с костилки — диви маслини, рожкови, диви круши, само тръни и омраза към човека.

Неделя беше днес и пещерата с полуизтритите стенописи беше осветена, отново се бяха пробудили отшелниците, едни с разядени от времето и влагата бради, други — без гърди и крака, осакатени; а от голямото разпятие беше останало само лицето на Христос, позеленяло, плесенясало, и част от кръста с два бледи крака, от които течеше кръв…

Мъже и жени се бяха сврели в пещерата от сутринта и пееха всички заедно; а сетне излязоха и седнаха на слънце; поп Фотис застана прав сред тях. След литургията, всяка неделя, беше свикнал да говори на християнското си паство и да му вдъхва смелост. Най-напред ги поздравяваше, казваше всекиму по някоя добра дума, а след това започваше да им проповядва словото божие и своето; отначало гласът му беше винаги спокоен, но полека-лека се разпалваше, думите му сякаш се търкаляха отвисоко и падаха в душите на хората.

— Живи сме все още, не се предаваме, да сте живи и здрави, чеда мои! — каза им той и днес приветливо, за да им вдъхне смелост.

Разказваше им ту притчи, ту за своя живот — какво беше видял и патил — или вземаше евангелието, отваряше го наслуки, прочиташе две-три думи и се разпалваше; и пред прехласнатите очи на прокудените се разтваряха и седемте небеса, и дрипите се превръщаха в крила; израстваха криле и на изгладнелите стомаси и забравяха глада.

— Най-голямата истина я наричаме приказка — подхвана днес поп Фотис, — днес ще ви разкажа една приказка, чеда мои, елате по-близо. Ей, вие, жени, дето плачете, на вас говоря, приближете се!

Приближиха се жените с децата си, наклякаха около него; зад тях мъжете останаха прави, а старците, опрени на тоягите си, се заслушаха.

— Имало едно време — започна поп Фотис — двама птицеловци, които отишли в планината и заложили мрежите си; прострели ги и на другата сутрин отишли, и какво да видят? Мрежите им били пълни с диви гълъби. Мъчели се отчаяно, горките, да се измъкнат, но дупките на мрежите били много тесни, къде ти да се проврат! Струпали се всички разтреперани долу и зачакали. „Само кожа и кости са проклетите — казал единият от ловците, — как ще ги продадем на пазара?“ — „Да ги похраним няколко дни, да понапълнеят“ — казал другият. Хвърлили им много храна, сложили им и вода, нахвърлили се гълъбите да ядат и да пият; само един не искал да яде, стоял гладен; през следващите дни — още храна; гълъбите започнали да пълнеят с всеки изминал ден, и само онзи, дето не ядял, все повече слабеел и непрекъснато се мъчел да се провре през мрежата. Най-сетне един ден ловците дошли да ги приберат и да ги занесат на пазара; гълъбът, който стоял гладен, бил толкова отслабнал, че с един удар с крилата се проврял през мрежата и полетял свободен във въздуха… Това е приказката, чеда мои. За вас я разказах: кой може да я разтълкува? Вие, старците, какво ще кажете? Напънете умовете си!

Ала старците мълчаха, тогава скочи мъжагата, хоругвоносецът.

— Искаш да кажеш, мисля, отче, задето гладуваме; че гладът ще ни помогне да се освободим… Искаш да кажеш, че и ние сме като онзи гълъб, дето гладувал… Но по-нататък не разбирам… Умът ми не може да стигне чак дотам, да прощаваш.

— Ти разбра най-важното, Лукас, благословен да си — каза отецът. — Да ви обясня, чеда мои, по-нататък. Бяхме почнали в нашето богато село да натежаваме, да ядем прекалено и да претоварваме душата си с месо. Мир, сигурност, благоденствие, плътта беше нараснала и беше притиснала душата. Казвахме си: всичко е наред, справедливост цари на този свят, никой не гладува, никой не мръзне, по-добър свят от този няма. И бог се смили над нас — изпрати ни турците, които ни съсипаха, пръснаха ни по четирите посоки на света, постигна ни и нас неправдата и видяхме, че светът е пълен с неправди; започнахме да гладуваме и да мръзнем, и видяхме, че има глад и студ; и до хората, които гладуват и мръзнат — видяхме и това! — има други, дето ядат до пръсване, и огнищата им са винаги запалени, и гледат голите и гладните и се смеят. Нещастието ни отвори очите, видяхме; гладът разтвори крилата ни, измъкнахме се от мрежата на неправдата и благоденствието; свободни сме! Сега можем да започнем един нов, по-честен живот, слава богу!

Никой не продума нищо; старците поклащаха глава, жените не преставаха тихо да се вайкат, и само мъжете гледаха отеца в очите и в гърдите им пламваше мъжество и непреклонност.

И пак единствен хоругвоносецът се обади:

— Отче, прави са думите ти, бог се смили над нас и ни изпрати нещастието; така и добрият ездач бие с бича мързеливия си кон… Нещастието зашиба с бич кръвта ни, разтвори сърцето ни, освободихме се. Ама сега как ще тръшнем ние нещастието? Това ни кажи: ако ние не го тътнем, то ще ни гътне. То ще ни изяде, отче! — извика той и очите му се овлажниха, спомни си за момченцето си, за Георгиос, дето му беше умряло по пътя.

— Ще го впрегнем нещастието в хомота, не се бой. Лукас! — отвърна му попът. — Ще почне да ни слугува, ще видиш. Работа, търпение, обич, ето нашите оръжия. Имайте вяра. Затварям очи и виждам: около мен къщи, иззидани с камък, църква с камбанария, училище на два ката с широк двор, пълен с деца, а около селото — градини, лозя и посеви… Турихме вече началото; намерихме сред камънаците малко земя, засяхме я; вкарахме разпръснатите води в улеи; присадихме дивите дървета; започнахме вече и да градим… Останали са още двама-трима добри хора в това чорбаджийско село Ликовриси — ама му приляга името![10] — не ни забравят; кога един ни носи цялото си богатство, три златни лири, кога друг ни праща кошове с храна, и кога една грешна жена — овцата си… А един друг грешник, който умрял онзи ден, си спомнил за нас в последния си час и ни завещал един пълен сандък — бог да прости на грешната му душа! Пускаме корени, чеда мои, захващаме се отново в пръстта, ще вдигнем отново ръст, имайте вяра!

— И отново ли ще почнем същото, отче? — извика гневно един изпит и бледен от глад младеж, само с една дрипа на кръста. — Пак ли същото, отче? Пфу, пак ли отначало? Добре помниш — нямаше само богати в селото ни, имаше и бедни; майка ми умря от глад по време, когато селото плуваше в зехтин и вино и от всички пещи в махалата вадеха хляба и майка ми припадаше от миризмата му… Пак същото ли, значи, отче? Пак ли богати и бедни?

Поп Фотис сведе глава; постоя известно време замислен.

— Петрос — каза най-сетне той, — ти си прям и рязък, и ми харесваш. Това, за което ти ме питаш, и аз същото ден и нощ питам господа и го моля да ме просвети. „Нови темели — викам аз на бога, — нови темели искаме, господи, за новото ни село. Стига вече неправди; или всички да гладуват и да мръзнат, или всички да ядат и да са облечени. Не можем ли, господи, да въдворим правда на този свят?“

— И какво ти отговори господ? — запита младежът с груб глас.

— Полека-лека, доколкото може, бедният ми ум приема светлината му. Нещастието — да е живо и здраво! — ни направи сега всички равни, всички станахме бедни, никоя съседка вече няма пещ, та да вади хляб и не може вече да изпадне в грях, като не даде на съседката си, която гладува. Това, което преди беше трудно, сега му е времето, чеда мои, да стане! Освободи се душата от пълните търбуси, може да полети!

Обърна се към един старец, който слушаше, опрян на тоягата си, и клатеше глава.

— Кой можеше на теб, дядо Харилаос — каза му той, — преди три месеца да ти вземе лозята и маслиновите дървета и да ги раздаде на бедните? Щеше ли да ги дадеш?

— Да ме прости господ — отвърна старецът, — никога! Нима твоя милост би могъл да отрежеш ръцете си, краката си, дробовете си и да ги раздадеш на съседите си? Така бяха за мен маслините и лозята ми.

— Нито пък твоя милост, дядо Павлис, щеше да отвориш сандъка си и да раздадеш лирите си на бедните.

Един старец срещу попа свъси вежди и не отговори; само въздъхна тежко, защото си спомни за сандъците си.

— Който има земя — извика изведнъж гневно поп Фотис, — който има земя и дървета, също става земя и дърво, душата му губи божествения си лик; който има сандък, става сандък; сандък беше станал и ти, клети Павлис, земя беше станал, още преди да умреш, клети Харилаос! Но — слава богу! — отървахме се! Видяхте най-сетне и вие, стопани мои, какво ще рече голотия и глад, разбрахте болката на бедния.

— Да — отвърна старият Павлис, — разбрах.

— Сега ще захвърлим всичко това — продължи поп Фотис, — няма твое, няма мое, няма вече огради и ключалки, и сандъци; тук всички ще работим и всички ще ядем. Всеки ще работи това, което може, и колкото може; един ще бъде рибар на Войдомата, друг — ловец, трети ще обработва земята, четвърти ще пасе животинчетата, които господ ще ни изпрати. Братя сме, божем, едно семейство сме, един баща имаме — бога.

Нови темели да поставим на душата си — извика отецът, като протегна ръце към всички, — нови темели, трудно е много, помогнете ми, братя! Работа, търпение и любов — и вяра в бога! Как са били първите християни? Събирали се долу, в катакомби, дълбоко в земята, и слагали нови темели на света. Тези пещери в недрата на земята са нашите катакомби, с нас е Христос, видяхме неправдата, ще сложим ред във всичко! Не се бой, Петрос, чедо мое, забрави миналото, проклето да е! Помогнете, всички заедно да засадим нов свят! Всички станаха, въодушевени, и наобиколиха своя поп.

— Всички заедно! — извика пак попът. — Всички заедно! Ето новата дума, тя ще ни спаси!

— Всички заедно! — извикаха мъже и жени и вдигнаха ръце, сякаш се кълняха.

Старият Харилаос се прекръсти.

— Бедността разтвори сърцето ми — каза той и очите му овлажняха; — не ми давай, господи, богатство, защото пак ще стана лош!

— Не се бой, дядо Харилаос — извика със смях Петрос, — не се бой, няма да те оставим да забогатееш!

Свали патрахила си попът, сгъна го, подаде го на една старица, която беше направил клисарка.

— Чеда мои — каза той, — неделя е днеска, починете си; утре ще почнем отново работа. Младежи, надхвърляйте се с камъни, мъже, съберете се и поразменете мисли, съберете се и жените, поговорете, утешете се една друга; аз трябва да се изкача на отсрещната планина, където нашите добри приятели, кошничарите, ме чакат. Лека вечер, чеда мои, бог с вас!

И като каза това, поп Фотис взе тоягата си и тръгна.

Събрани около Манольос, тримата апостоли, Петър, Яков и Йоан, бяха отворили малкото евангелие, което тази сутрин Янакос беше донесъл и се канеха да почнат да четат.

Бяха вече свикнали с подпухналото лице на Манольос, първият ужас беше преминал, сега можеха да го гледат без отвращение и страх. Янакос беше отишъл, скришом от Манольос, при поп Фотис и го беше помолил да дойде да види болестта на приятеля им и да каже мнението си. Беше видял много свят, много беше изстрадал попът, познаваше всички болести на плътта и на душата, може би — кой знае? — щеше да намери цяр… Може би Манольос нямаше нужда от мехлеми и маджуни; може би тази неочаквана негова болест да се корени другаде, да е дело на дявола, и попът щеше да прогони нечестивия дух.

И тъй, изкачиха се днес и тримата на планината и всеки носеше някакъв подарък на болния си приятел; Янакос — малкото евангелие, Костандис — кутия локум, а Михелис — една малка икона, разпятието. Беше много стара, наследство от майка му и представяше разпнатия Христос; а около него бяха нарисувани хиляди лястовички, не ангели, лястовички, и бяха накацали навред по кръста, с отворени човчици, сякаш чуруликаха… И целият кръст беше разцъфнал, от основата до върха, бяха му израснали розови цветчета, сякаш беше цъфнал бадем. И сред цветчетата и птичките се усмихваше разпнатият Христос; а в подножието на кръста — Магдалена блудницата, никой друг, и бършеше с разпуснатите си коси кръвта, която течеше от нозете на Христос…

Манольос седеше на пезула пред кошарата и ги чакаше. Беше се изкъпал, облякъл беше празничните си дрехи, държеше светия лик, който беше издълбал, и гледаше устата на Христос. Ту право отпред, ту го обръщаше надясно, ту наляво, за да се полюбува на плача, на болката и на усмивката божии. Манольос взе подаръците, поклони се на евангелието, и дълго гледа разпятието.

— Това не е разпятието, това е пролетта — промълви той.

Погледна жената в подножието на кръста, с разпуснатите руси коси, и въздъхна.

Прилепи устни върху нозете на Христос, но изведнъж се отдръпна смутен; стори му се, че беше целунал русите коси и голия врат на блудницата.

Янакос взе иконата от ръцете на Манольос.

— Ела, Манольос — каза той, — вземи евангелието, чети.

— Какво да прочетем, Янакос?

— Отвори го наслуки! А каквото не разбираме, ще разговаряме помежду си за него, докато не го проумеем…

Взе евангелието Манольос, наведе се, целуна го и го отвори.

— В името божие — каза той и започна бавно да срича:

„Като видя множествата, възкачи се на хълма и когато седна, учениците му дойдоха при него; и като отвори устата си, поучаваше ги, казвайки: «Блажени нищите духом, защото тяхно е царството небесно».“

— Лесно е — каза Янакос доволно, — слава богу, всичко разбрах; ами ти, Костандис?

Но Костандис не беше проумял нещо:

— Какво ще рече „нищите духом“? — запита той.

— Тези, които са неграмотни — обясни Янакос. — Тези, дето не са ходили в големи училища, та да им се отвори умът.

— Не неграмотни — поправи го Манольос. — Може да си грамотен, като поп Фотис, и да влезеш в царството небесно. Може да си неграмотен и да не влезеш като стария Ладас… Нещо друго значи това, Янакос; какво ще кажеш и ти, Михелис?

— Безхитростните — предложи Михелис, — тези, чийто дух е прост, чист, дето не цепят косъма надве, а вярват чистосърдечно и доверчиво. Така ми се струва; да попитаме и поп Фотис.

— По-нататък! — каза нетърпеливо Янакос. — Това го минахме, по-нататък?

Манольос подхвана отново четенето:

— „Блажени скърбящите, защото те ще се утешат“.

— Това е по-трудно — каза Янакос, като се почеса по главата. — Какво ще рече „ще се утешат“?

— Ще ги помолят…[11] — обясни Костандис. — Ама кои ще ги помолят? Кого? Не разбирам.

— Аз горе-долу разбирам — каза Манольос. — Тези, които имат някаква скръб, ще рече, тези, които страдат и се мъчат, те не трябва да се притесняват; бог ще ги утеши.

— И за това да го попитаме — каза пак Янакос, който бързаше. — По-нататък!

— „Блажени кротките, защото те ще наследят земята.“

— Това вече е съвсем ясно! — извика Янакос. — Да се радват тези, които са кротки, ще рече благи, меки, мирни; те ще победят накрая, и цялата земя ще стане тяхна. Ще рече, не с война, а с любов ще спечелят света. Долу войната! Всички сме братя!

— И турците ли? — попита Костандис, който се колебаеше да приеме това.

— И турците! — извика възторжено Янакос. — И агата, и Юсуфчо, и сеизинът, всички!

— И тези, дето съсипаха селото на поп Фотис ли? — запита Костандис, все тъй неубеден.

Янакос се почеса отново по главата.

— Това не знам — отвърна той, — да попитаме поп Фотис… По-нататък!

— „Блажени гладните и жадните за правда, защото те ще се наситят.“

— А! — възкликнаха всички. — Дай боже да се наситим на правда.

Янакос се разпали, стана.

— Блажени — извика той — тези, които гладуват и жадуват за правда! Ние сме това, на нас говори Христос, момчета, на нас четиримата, дето сме гладни и жадни за правда… Крила израснаха, братя, на сърцето ми; сякаш Христос обърна лице към мен и ми заговори… Смелост, момчета! По-нататък, Манольос!

— „Блажени милостивите, защото те ще бъдат помилвани.“

— Чуваш ли, дядо Патриархеас! — извика Янакос и отново скочи прав. — Чуваш ли, ненаситнико, дето ни виждаш на улицата и не ни поздравяваш вече, защото дадохме милостиня четири коша храна на бедните! Чуваш ли, поп Григорис, дето побесня да прогониш гладните, за да бъде трапезата ти претъпкана, и коремът ти претъпкан, да пукне дано, та да усмърди света! Чуваш ли, дядо Ладас, чифутино, дето и на ангела си не даваш вода! Да си жив, Михелис, дето не приличаш на баща си; ти ще влезеш в царството небесно заедно с четирите коша; Защото нещата бяха твои, а не наши… По-нататък!

— „Блажени чистите по сърце, защото те ще видят бога.“

— Не разбирам всички думи — каза Костандис, — ала разбирам целия смисъл; само това „ще видят“ ме обърква.[12] Какво ще рече „ще видят“?

— Ще видят божия лик бре, глупчо! — каза Янакос. — Тези, които имат чисто сърце, ще видят божия лик. Това е то!

— Ама къде ги научи всички тези неща бре, Янакос? — възкликна смаян Костандис. — Я ми кажи, как акълът ти е станал като на премъдрия Соломон!

— Абе, не ги обяснявам аз с акъла си — отвърна Янакос, — обяснявам ги със сърцето си; то е премъдрият Соломон! По-нататък!

— „Блажени да сте, когато ви хулят и гонят, и говорят против вас лъжливо, всякакво зло заради мене; радвайте се и се веселете, защото голяма е наградата ви на небесата; понеже така гониха пророците, които бяха преди вас.“

— Още веднъж, Манольос — каза Янакос, — и по-бавно, моля ти се; това ми се струва, да ме прости господ, малко объркано.

Манольос го прочете отново.

— Съвсем ясно ми се струва — каза той. — Всички в селото, и първенците, и стопаните, и лъжците, и подлеците ще ни погнат някой ден, нас четиримата, и ще ни прогонят, защото ще кажем истината. Ще доведат лъжесвидетели да свидетелствуват против нас. Може и да ни замерват с камъни, може и да ни убият; не са ли правили същото и с пророците? Ала за нас това трябва да бъде голяма радост, братя, защото ще дадем живота си за Христос. Не даде ли и той също така живота си за нас? Това иска да каже.

— Прав си, Манольос — каза Янакос и очите му заискриха. — Виждам как поп Григорис върви най-отпред като Каяфа; и Ладас зад него как вика: „Убийте ги! Убийте ги! Искат да отворят сандъците ни и да раздадат златните ни лири!“ И старият Патриархеас — прощавай, Михелис! — как се прави на Пилат и казва: „Аз си измивам ръцете, не се бъркам, убийте ги!“ Но вътре в себе си ще се радва, защото му разваляхме рахатлъка. Не го оставяхме спокойно да оглозгва прасенцата и да пощипва слугините си и да вика вдовицата Катерина да го разтрива, защото уж бил настинал… Ей, безбожници, чифути и йезуити, ще дойде, иде, дойде божията справедливост!

Беше се разпалил; извърнал се беше към селото, размахваше ръка и се заканваше, но както се беше извърнал, изведнъж видя пред себе си поп Фотис и си глътна езика.

— Прощавай, отче — каза той плахо, — но четяхме евангелието и сърцата ни се разпалиха!

Поп Фотис се беше приближил, стъпвайки на пръсти, четиримата приятели, увлечени в четенето, не го усетиха, и той стоеше, слушаше и се усмихваше.

— Добра среща, чеда мои! — каза той, като пристъпи напред. — Бог с вами!

Изправиха се всички, зарадвани, и му направиха място да седне на пезула; но попът погледна Манольос и се развълнува.

— Какво ти е, чедо мое? — попита го той. — Какво си пострадал?

— Господ ме наказва, отче — отвърна Манольос и сведе глава. — Не ме гледай; извърни лице към евангелието и ни обясни. Чакахме светиня ти да ни просветлиш; ние сме неграмотни, какво можем да разберем?

— Умът ни — каза Костандис — е недодялан пън; ела и го одялай, отче.

— Аз ли да ви помогна? — възкликна поп Фотис. — Ами че тук трябва да дойдат и да застанат всички мъдреци на света, за да ви слушат и да разберат и те, горките, Христовите слова. Прав си, Янакос, не се чете евангелието с ума, той не разбира много неща, чете се със сърцето; то разбира всичко. Някоя неделя ще те взема, Янакос, в нашата църква, в катакомбата, да ни обясниш словото божие; не се смей, наистина ти казвам.

Обърна се отново към Манольос:

— Всички болести, чедо мое, произлизат от душата. Тя командува тялото; душата ти ще да е заболяла, Манольос, нея трябва да излекуваш! И тялото, ще не ще, ще я последва… Но нека, първо, се разберем; защо ме повикахте? С какво мога да ви помогна? Заповядайте… А после ще си поговорим двамата с теб, Манольос.

— Отче — обади се Михелис, — ами че тъкмо заради болестта на Манольос те повикахме. Казахме си, може пък да е някой зъл дух, дето се е лепнал на лицето му, и светиня ти да знае заклинание, та да го прогониш, да се махне…

— Много неща не разбирам, отче — обади се изведнъж Янакос. — Нали всичко е от бога дадено? Защо на Манольос, а не на агата, да речем, или на поп Григорис, или на стария Ладас? Каква правда е това? Не разбирам.

Обърна се към Манольос:

— Защо не викаш и ти? Защо не вдигнеш глас към бога, да го попиташ? Ами само седиш със скръстени ръце, със сведена глава и казваш: „Бог ме наказва“? Но какво си сторил? Защо те наказва? Стани, не си овца, човек си, питай! Това ще рече човек; едно живо нещо, което се вдига и пита!

Поп Фотис стана, протегна ръка, запуши устата на Янакос.

— Много питаш — каза той, — много вдигаш глас, Янакос, и каниш господа да слезе да застане пред теб и да ти даде сметка! Кой си ти, та искаш да свалиш бога на земята?

— Ама искам да разбера… — промълви Янакос плахо.

— Да разбереш бога ли, Янакос? — възкликна ужасено попът. — Ами че човекът е само един сляп червей в божиите нозе, какво може да разбере той от неговото неизмеримо величие? И аз, когато бях млад, така виках и питах; не разбирах. И един ден наставникът ми в Света Гора ми разказа една приказка; често говореше с приказки, господ да успокои душата му!

„Имало едно време — каза ми той — едно загубено сред пустинята селце; всичките му жители били слепи. Веднъж през селото минал един велик цар с войската си; той яздел огромен слон; научили за това слепите, много били чували за слоновете и ги обзело силно желание да отидат да го докоснат, да го опипат внимателно, да получат някаква представа какъв е. Тръгнали, значи, десетина от тях, първенците, да речем, и отишли; поклонили се на царя, получили разрешение да се докоснат до слона и да го опипат. Един опипал хобота му, друг — крака му, трети — ребрата му, четвърти го повдигнали и опипал ухото му, а пети го качили и го турили да седне на гърба на слона и го поразходили… Тръгнали си радостни всички и се върнали в селото си; наобиколили ги всички слепи и ги заразпитвали нетърпеливо какво нещо е този страшен звяр, слонът. Първият казал: «Той е една голяма тръба, която се вдига със сила и се извива, и горко ти, ако те сграбчи!» Вторият казал: «Той е един стълб с косми». Третият рекъл: «Той е една стена като крепост и тя има косми». А онзи, който бил опипал ухото, казал: «Съвсем не е стена; той е килим от груба вълна и грубо изтъкан, и се поклаща, като го пипнеш». А последният извикал: «Какви ги дрънкате? Той е една огромна планина, дето се движи.»“

Четиримата приятели се засмяха.

— Ние сме слепците — каза Янакос, — прав си, отче; прощавай. Обикаляме около малкото нокътче на крака му и казваме: „Суров е господ, твърд като камък; защо? Защото не можем да отидем по-нататък.“

— Не трябва да питаме — каза Михелис. — Има си сигурно някаква причина господ, за да порази Манольос; но къде можем ние да я видим? Слепи сме.

— Отче — каза Манольос, като вдигна глава, — ние, четиримата, тази година сме свързани неотделимо един с друг. Затова правилно е, мисля, да ме изповядаш пред тях, та да видим всички тук каква е вината ми, та ме наказва господ, и как мога да намеря лек… Защото, мисля, че докато нося този демон на лицето си, ще рече, че не съм се разкаял и затова господ не ме ще…

— Прав си, чедо мое, Манольос — каза свещеникът, — така са правели и първите християни; изповядали се пред всички свои братя и разкривали греховете си; и всички заедно намирали пътя към изкуплението… В името божие, значи, слушаме те, Манольос; не забравяй, че всички сме грешни и че в този миг господ стои над нас и те слуша.

Вглъби се в себе си известно време Манольос, мисълта му запърха над целия му живот — сиромашия, сирашество, леля му Мандаленя, която го бе отгледала с ругатни и упреци, а сетне сладостта и спокойствието на манастира, покаянията му в килията, наставникът му Манасис, който му разказваше с плътния си благ глас за отшелниците в Тебаида, за апостолите от Генисаретското езеро и за разпнатия Христос… Каква радост само беше това, какво царство небесно на земята! И неочаквано, една сутрин, чорбаджията Патриархеас пристигна със свитата си, изпълни се манастирският двор с мулета, червени черги и радостни гласове…

Вдигна глава Манольос:

— Не знам — каза той, — отче, откъде да започна… Целият ми живот минава през ума ми… Помогни ми, отче, питай ме; питайте ме и вие, братя!

— Не търси начало, Манольос — отвърна поп Фотис, — няма начало, няма край! Отвори уста, изречи това, което ти дойде първо наум; и после, ще видиш, думите са като черешите; едната дърпа другата и се нижат… Затвори очи, Манольос, какво виждаш? Къде се намираш? Не се замисляй, кажи веднага!

— В къщата на поп Григорис. Всички първенци, на голямо събрание, решават и разпределят задълженията на всеки през идната Страстна седмица… В страшната мистерия, която ще се играе в нартика на църквата… Към мен се приближава поп Григорис, полага ръка върху косата ми и ме благославя: „Теб, Манольос, избра бог — казва ми той, — теб избра бог да понесеш тежестта на кръста…“ Сърцето ми стана на хиляди парчета.

Отвори очи Манольос, примигна, умът му отново се върна при другарите му.

И наистина, сърцето ми в онзи миг стана на хиляди парчета — повтори той. — Сякаш беше стъклото с благовонно масло, което е държала Магдалена блудницата и което е строшила в нозете на Христос, за да му ги измие… Още от малък имах голямо въображение, четях житиета на светци и умът ми се разпалваше. Исках и аз да стана светец… И когато влязох в манастира, само за едно мислех: за отшелниците, и исках и аз да отида в Тебаида, да не ям, да не пия, да върша чудеса… Виждате ли, братя, още от малък съгрешавах, Луцифер разпалваше сърцето ми, изгарях. И от тщеславие исках и аз да върша — боже, прости ме! — чудеса! И когато излязох от къщата на поп Григорис, слепите ми очи бучаха, стори ми се, че селото стана по-тясно, не ме побираше, и че не бях вече Манольос, ратаят на стария Патриархеас, неграмотния, перекендето, а уж избраникът божи, който имаше една велика цел: да следва светите Христови стъпки и да му прилича!

— Страшно тщеславие! — прошепна Костандис. — Ти, Манольос, дето си толкова благ и смирен…

— Чедо мое, Костандис — каза свещеникът, — пълно е сърцето на Манольос; остави го да се излее и след това ще отсъдиш.

— Простете ми, братя — каза Манольос. — Луцифер беше вътре в мен. Срам ме е, че казвам тези неща, но се изповядвам, трябва да разкрия всичко, господ слуша.

— Казвай, казвай, Манольос — рече свещеникът, — не се срамувай. Яма, пълна със змии, жаби и свини е човешкото сърце; изпразни сърцето си, за да му олекне!

Манольос се поокуражи.

— Надувах се като пуяк, вървях насам-натам и все си казвах и си повтарях и се пъчех: „Теб избра бог, Манольос, теб!“ Ала един ден, да си жив и здрав, ти, Янакос…

Хвана ръката на Янакос и понечи да я целуне; но Янакос я отдръпна изненадан.

— Какви са тия работи, Манольос? На мен ли ще целуваш ръка?

— На теб, Янакос — каза Манольос, — защото ти ми отвори очите… И видях, че съм лицемер и лъжец. Помниш ли, Янакос, когато ме срещна пред къщата на капитана и ми каза, да си жив и здрав: „Лъжец! Лъжец! Искаш да приличаш на Христос, а се каниш да се жениш… И след разпятието Леньо ще ти донесе хладка вода да се измиеш, ще ти донесе чисти дрехи да се преоблечеш и ще легнеш с нея, след разпятието, в кревата!“

— Прости ми, Манольос! — извика Янакос и се хвърли в прегръдките на приятеля си. — Ти не знаеш какъв дявол ме беше яхнал него ден… Някога ще ви се изповядам и аз, и ще се ужасите. Отчето знае…

— Оставете го, братя, да изкара всичко на показ, та да му олекне — каза пак свещеникът и накара Янакос да седне. — Казвай, Манольос; не чувствуваш ли да ти е олекнало вече малко?

— Колкото повече говоря, отче, колкото повече говоря, толкова по-леко ми става… Тайнство е изповедта, велико тайнство! Сега вече добих смелост, ще ви разкрия всичко, всичко!

— Слушаме, чедо мое — каза свещеникът.

И докосна Манольос по рамото, сякаш искаше да му придаде сила от своята сила.

— Говори, чедо мое!

— От онзи миг, когато Янакос разголи така сърцето ми, аз се стреснах; видях пропастта, спрях се. „Не те ли е срам, Манольос! — казах си аз. — Игра ли е, мислиш, разпятието? Така ли, мислиш, че ще измамиш бога и хората? Обичаш Леньо, копнееш да спиш с нея, а искаш да бъдеш Христос? Не те ли е срам, лъжецо? Вземи решение, лицемер неден!“ И от този миг реших: няма да се оженя! Няма да се докосна до жена! Ще остана целомъдрен!

Янакос пак не се сдържа:

— Добре казвам аз, Манольос — ти си светец! — извика той.

— Почакай, почакай — каза Манольос, — и ще видиш, и ще се ужасиш! Още не съм стигнал до големия грях… Бях решил за Леньо, скарах се с чорбаджията, тръгнах да се изкача на планината, в уединение, далече от изкушенията. Тук, горе, казвах си аз, сред чистия въздух, ще се отдам изцяло на Христос… И на, тъкмо когато се канех да поема по пътеката и да се отърва, ето ти го при кладенеца „Свети Василий“, край селото, изкушението стои и ме чака.

Манольос въздъхна; избърса с кърпа лицето си, което пак беше почнало да тече. Дълго време мълча, а ръцете му трепереха.

— Смелост, Манольос — каза отецът, — аз съм по-грешен от теб; един ден и аз ще се изповядам пред вас и ще ви настръхнат косите. Мен, дето ме гледате, аз съм си изцапал ръцете с човешка кръв; дяволът ме яхна един ден, бях млад, кръвта ми кипеше; бях овчар и бях слязъл в село да прекарам Великден с приятелите си; донесох на раменете си и едно шиле, да го опечем на шиш. Пладне, дърветата бяха цъфнали, земята благоухаеше; всички селяни се бяхме разположили на тревата, запалили бяхме огньове и въртяхме великденските агнета на ръжен. Бяхме изпекли на жарта дреболиите за мезе, пиехме и сърцата ни се разпалваха. Изпекохме агнето, проснахме го по гръб на тревата, а аз взех един дълъг нож, наточих го и се готвех да го нарежа. И тъкмо тогава, в този миг, нечестивият ме накара да извикам със смях: „Ех бре, ако сега ми паднеше някой поп, щях да го заколя!“ Дяволът, ви казвам, ме накара да кажа това; Защото аз бях попски син и почитах поповете и когато виждах някой поп на улицата, изтичвах и му целувах ръка; ама го казах ей тъй, на шега, бяхме пили, бях в настроение. Ала един друг пиян, от съседната компания, чу това, засмя се и ми извика: „На, бре, зад теб един поп; дръж си на думата, ако си мъж!“ Извърнах се, видях един поп, нахвърлих се върху него и го заклах.

Поп Фотис се прекръсти и замълча; мълчаха всички; бяха се изплашили. Всеки се вгледа в себе си, видя душата си и настръхна. Какви убийства, какви безчестия, какви срамотии се таят в теб, но оставаш честен, защото се страхуваш. Копнежите ти остават през целия живот скрити, гладни, бесни и тровят кръвта ти; и ти се въздържаш, мамиш хората и умираш почитан и добродетелен; не си сторил, открито, никакво зло през живота си; но бога не можеш измами.

— Аз съм по-лош от твоя милост, отче — каза най-сетне, като наруши мълчанието, Михелис със задавен, неузнаваем глас. — Аз, когато баща ми се разболее, чувствувам сатанинска радост, някакъв демон се надига вътре в мен и танцува, защото баща ми ми е дотегнал вече, струва ми се, че е застанал пред мен като пречка и искам по-скоро да умре! Да умре човекът, който ми е дал живот и когото обичам! Не знам каква е душата на злодея, но душата на честния, на добрия, е ад! Ад, пълен с всякакви дяволи! И наричаме добри хора и добри християни онези, които държат скрити вътре в себе си дяволите и не ги пускат да изскочат навън и да започнат да безчестят, да крадат, да убиват… Ала всички, дълбоко в сърцето си — прости ме, господи! — сме безчестници, убийци и крадци!

— Янакос избухна в плач; беше се вгледал и той в себе си и се беше изплашил. Но свещеникът протегна ръка: Чеда мои — каза той, — ще дойде някой ден и нашият ред да се изповядаме; ала сега е редът на Манольос. Затворете сърцето си, той е отворил своето; нека го оставим да свърши… Казвай, Манольос; видя ли? Чу ли? Ние сме по-лоши от теб; аз — попът; и Михелис — благият, милостивият, гордостта на селото ви!

Манольос избърса очите си, които се бяха овлажнили, набра смелост, продължи:

— Изкушението седеше, братя мои, на ръба на кладенеца и ми се усмихваше; Катерина вдовицата, блудницата на селото ни. Беше си начервила устните, пазвата й беше полуразтворена, видях гънката между гърдите й и кръвта ми нахлу в главата, замаях се. Говореше ми, молеше ме, а аз изгарях от желание да се нахвърля върху нея, но се страхувах от хората, страхувах се от бога, и си тръгнах… Избягах, но я взех със себе си, в ума си, в кръвта си, ден и нощ само за нея мислех. Правех се, че уж мисля за Христос. Лъжа! Лъжа! За нея мислех. И една вечер, не издържах повече, изкъпах се, сресах се, поех по пътеката, заслизах от планината, отивах при вдовицата. Казвах си: отивам да спася душата й; отивам да й поговоря и да я вкарам в божия път… Лъжа! Лъжа! Отивах да, спя с нея. И тогава…

Манольос отново спря. Дишаше с мъка. Всички се извърнаха и го загледаха съчувствено. Топеше се пред тях Манольос, от цялото подпухнало месо на лицето му се стичаше мътна течност и се съсирваше, капка по капка, по мустаците и брадата му.

— И тогава дойде спасението… — добави свещеникът, хвана ръката на Манольос и я погали между дланите си. — Разбрах, разбрах, Манольос; видях тайната пътека, по която е поел господ, за да те спаси. Чудо велико, братя! Кой може въобще да отгатне какви странни, неочаквани пътища поема спасението, за да ни намери… И тогава неочаквано… остави ме да довърша аз, Манольос, ти се умори. Тогава неочаквано си почувствувал, че лицето ти се подува, че се покрива с отвратителни меса, превръща се в рана, която почва да тече… Не дяволът се е лепнал върху теб, Манольос, а господ ти е сложил тази маска, за да те спаси. Господ се е смилил над теб.

— Не разбирам, не разбирам — прошепна Костандис.

— И аз… И аз… — промълвиха и другите приятели.

Само Манольос мълчеше и въздишаше. Поп Фотис милваше ръката на Манольос, сякаш искаше да успокои болката му.

— Отивал си към пропаст, Манольос, бил си на ръба на пропастта, и бог ти е залепил това месо на лицето и си се спрял. Отивал си да съгрешиш, да се вмъкнеш в кревата на вдовицата, ама сега, с такава мутра, как да се видиш с нея? Как да те види и тя? Срам те е било, върнал си се обратно. Върнал си се обратно и си се спасил!

Манольос сега беше скрил лице в широката си кърпа и мълчеше. Само от време на време хълцания разтърсваха гърдите му. По едно време промълви: „Слава богу!“, и пак замълча.

Тримата приятели също сведоха уплашено глави; почувствуваха, потръпвайки, че бог обикаля около всички ни като лъв; от време на време усещаме дъха му, чуваме ръмженето му, виждаме да блестят в мрака очите му…

Свещеникът сякаш отгатна мислите им.

— Едно око, чеда мои — каза той, — стои ден и нощ отворено вътре в нас и гледа; едно ухо стои отворено дълбоко в сърцето ни и слуша — бог.

Михелис извика:

— Как може да ни търпи още живи на този свят господ? Защо не ни убие, та да се изчисти вселената?

— Защото, Михелис, господ е като грънчаря — отвърна свещеникът, — работи с кал.

Но Янакос беше нетърпелив:

— Хубави думи, отче — каза той, — но тук имаме болен човек; не може ли да положиш ръка върху него и да му прочетеш една молитва? Да се помолим всички заедно на господа да се смили?

— Манольос няма нужда от молитви — отвърна поп Фотис, — нито от заклинания и муски. И молитвите на другите няма да го изцерят. Вътре в него работи, ден и нощ, бавно, без да бърза, спасението. Не сте ли виждали, чеда мои, как червейчето се вмъква и се обвива здраво в плащаницата си през зимата? Лицето му се преобразява, става сурово, застинало и чака. Ала бавно вътре, в недрата му, в тъмното, работи спасението. Зад тази толкова голяма грозота тя изработва нежния мъх, блестящите очи и крилата. И някоя сутрин, напролет, пробива покрива си и излиза като пеперуда; така и вътре в нас, в тъмното, работи и спасението… Смелост, Манольос, следвай пътя си, подготвя се, зад подпухналото ти лице, спасението; имай вяра!

— Докога, докога, отче? — попита Манольос и вдигна умолително очи към отеца.

— Бързаш ли, Манольос?

— Не — отвърна Манольос засрамено. — Както иска господ, когато иска господ.

— Господ никога не бърза — каза свещеникът. — Той е неподвижен, гледа бъдещето, сякаш вече е минало, работи във вечността. Само мимолетните създания не знаят какво ще стане, боят се, бързат. Остави бога да работи в тишината, както му е угодно; не вдигай глава, не питай; всяко питане е грях.

Слънцето беше вече сред небето, падаше отвесно, изливаше се на капки върху петте глави. Сега те се бяха доближили една до друга и се гледаха с безмълвна обич.

Иззад рида се чу кавалът на Никольос, все тъй радостен, забързан, изпълнен със страст.

— Никольос… — каза Михелис и се усмихна. — Има си и той своята мъка и си я излива.

Наостриха всички ухо и се заслушаха. Говореше, смееше се, танцуваше овчарската мелодия сред нажежения въздух. Една пеперуда, бяла с оранжеви петна, запърха за миг над петте глави и накрая кацна върху сивите коси на поп Фотис. Потръпна с крилцата си, потопи хоботчето си в сивата коса, сякаш я взе за цъфнала къпина; и изведнъж литна, издигна се високо и изчезна в слънцето.

След малко се чу гласът на Манольос:

— Отче, братя, простете ми и бог да ви прости! Олекна ми; сякаш от сърцето ми се смъкна голяма тежест. Видях, да си жив, отче, разбрах, приемам го! Като кръст ми се струва сега тази моя болест, нося го и се изкачвам. Знам, на върха на разпятието се намира възкресението; ще събера всичките си сили, за да понеса кръста си; помагайте ми и вие, другари, да не падна!

— Всички заедно! — извика попът и стана. — Тази сутрин говорих на нашите в планината; Защото и ние се изкачваме, и ние носим тежкия си кръст, препъваме се, униваме, бързаме… Говорих им и им виках: „Всички заедно! Тези думи — казвах им — ще ни спасят! Всички заедно! Всички заедно и ще се спасим!“ Ами че тогава, значи — обади се Янакос, — болката, болестта, грехът…

— Всички тези червейчета — каза свещеникът — могат да станат пеперуди.

Спомни си какво бяха прочели четиримата приятели:

— „Блажени — каза той, — скърбящите, защото те ще се утешат.“

Костандис скочи радостно; сега свещеникът щеше да му обясни трудната дума.

— Какво ще рече, отче, „ще се утешат“? — попита той.

— Те ще бъдат утешени, те ще намерят цяр за болката си. Щастливи са тези, които страдат, защото те ще почувствуват колко велика и блага е божията милост; а пък онези, които не страдат, няма да изпитат никога тази небесна радост. Такова божествено благодеяние е страданието… Чу ли, Манольос?

Но Манольос, изтощен, беше склонил глава на рамото на Михелис, затворил беше очи, и спокойно, тихо, бе потънал в сън.

Вдигнаха го полека приятелите и го положиха върху сламената му постеля; и излязоха навън на пръсти.

— Като сън се спусна божията благодат и покри Манольос — каза свещеникът. — Нека го оставим сега, чеда мои, на божията милост. Да вървим!

Поеха един след друг по пътеката и се заспускаха мълчаливо; и напред вървеше свещеникът, гологлав, с разпуснати сиви коси върху раменете.

Свечеряваше се вече, когато Манольос се събуди, отвори очи и видя, че до възглавието му седи кръстато и го гледа в полумрака Панайотарос. Очите му бяха свирепи и неподвижни, кървясали; а дъхът му миришеше силно на вино.

— Брате Панайотарос, добре си дошъл — каза Манольос и му се усмихна.

Но Панайотарос не отвърна нищо; едрата червенокоса глава, надвесена връз него, го гледаше, без да се помръдне. Долната му устна беше отпусната и се виждаха плоските му остри зъби, съвсем жълти.

— Трябвам ли ти за нещо? — попита Манольос и потръпна, стори му се, че сънува лош сън.

— С усилие отвори уста Панайотарос, гласът му беше тежък, пиянски. Цял час стоя над главата ти и те гледам — каза той със заекване.

— Трябвам ли ти за нещо, брате мой? — попита отново Манольос. — Защо ме гледаш така?

— Не мога да те гледам иначе — изръмжа с гняв и болка Панайотарос. — Не мога!

И след малко добави:

— Ти, бре, ще ме изядеш, Манольос!

— Аз ли?! — възкликна Манольос и приседна на постелята. — Аз ли?! Какво съм ти сторил?

— Каквото най-лошо може да ми стори човек, ти ми го стори, проклетнико! Една радост имах и аз, нещастникът, на този свят, и ти ми я уби! Не издържам повече; дойдох да ти донеса един подарък; чаках те да се събудиш, за да ти го дам — вземи го!

Бръкна в пазвата си, извади един дълъг и широк нож и го сложи на коленете на Манольос.

— Вземи го — заекна той, — вземи го, проклет да си, и ме убий; довърши делото, което си започнал. Голяма ще ти бъде отплатата, убий ме!

— Панайотарос, братко! — извика Манольос. — Какво съм ти сторил? Защо ми говориш така? Аз да те убия?…

И понечи да хване ръката му; но Панайотарос раздразнено отблъсна ръката на Манольос.

— Не ме докосвай — изръмжа той, — остави благите думи, гнус ме е от тях; убий ме. Довърши, ти казвам, делото, което си започнал; за какво ми е вече животът? Убий ме!

Манольос избухна в плач.

— Какво съм ти сторил, какво съм ти сторил, Панайотарос, братко мой? — прошепна отново той.

— Имам си хора — отвърна Панайотарос, — които следят къде отива Катерина; имам една старица, нейна съседка, плащам й и ден, и нощ, свита зад вратата си, я дебне. Зърнала те е по-миналата нощ да влизаш скришом в къщата й; останал си час и половина при нея. И от нея нощ Катерина не ми отваря вече вратата си, не иска да ме види пред очите си, седи, казва ми съседката й, в къщи и плаче… За кого плаче? Заради кого отказва вече да яде и се топи? Заради кого не ми отваря вече вратата си? Заради теб, заради теб, обезобразения, дето го е гнус човек да те погледне, заради теб! Научих за хала ти и се зарадвах; казах си: „Отървах се от този дангалак, дето ми се прави на светец; ще го види Катерина, ще се погнуси и ще се отърве; ще се отърва и аз.“ Ала ти не си се засрамил и си отишъл в този хал в къщата й; и си останал час и половина; каква магия, бре, си й направил? Вместо да се отврати от теб, не може вече да те забрави, кърши ръце и вика името ти, мръсен прокажен такъв! Всеки ден пребивам от бой жена си, но не ми олеква; бия дъщерите си, но не ми олеква! Затворих работилницата си, напивам се, обикалям по улиците, децата тичат подире ми и ми подхвърлят една дума, която ме улучва право в сърцето като нож… Знаеш коя дума… знаеш! Проклет да бъде часът, в който онзи пръч, попът, ме покани в опустялата си къща; от него ден пропаднах! Пропаднах, не мога повече, и ти донесох тази вечер ножа; стани бре, Манольос, ако си мъж, и ме убий! Целувам ти ръка, убий ме, та да намеря покой…

Манольос опря глава на коленете си, не можеше да сдържи хълцанията си.

„Какво мога да сторя — мислеше си той, — как мога да спася тази сурова душа, която се е объркала от много любов и не може, не иска да се спаси?“

— Зарежи плачовете, карагьозчия! — извика Панайотарос побеснял. — Вземи, ти казвам, ножа, не се бой, наточих го добре, изпъвам шия, убий ме!

И изпъна тежкия си като на бик врат към Манольос.

— Защо не ме убиеш ти? — попита Манольос.

— Какво ще спечеля? — отвърна Панайотарос отчаян. — Страданията ми ще нараснат; ще загубя, вече завинаги, Катерина. Само ако ме убиеш ти, ще се отърва; и ще те взема заедно с мен в ада.

И като каза това, изведнъж и той избухна в плач.

Плачеше, плачеше, мучеше като теле, все тъй изпънал врат към Манольос.

Хвърли се отгоре му Манольос, Панайотарос не свари да се отдръпне и го прегърна; плачеше и той заедно с него, и му говореше:

— Прости ми, братко Панайотарос, прости ми, няма да я видя вече, няма да прекрача повече прага й, аз ще умра и ще се отървеш. Аз, аз, аз, заклевам ти се, аз ще умра. Не виждаш ли докъде стигнах? Разкапах се. Аз ще умра, братко мой, не плачи!

Но Панайотарос мучеше. Отхвърли изведнъж от врата си ръцете на Манольос, скочи прав. Пристъпи две крачки към вратата, като залиташе. Понечи да прекрачи прага, но се препъна и се просна по цялата си дължина на земята.

Спусна се Манольос да го вдигне, но той беше вече станал и се затича, като се олюляваше, съвсем пиян, надолу по планината и продължи да мучи.

Тъкмо тогава се появи Никольос с овцете; нахвърли се върху овцете Панайотарос, подгони ги с камъни, и те се пръснаха изплашени, като бягаха през глава.

— Ей, ей! — извика Никольос ядосано. — Не ми закачай овцете!

Но Панайотарос откъртваше от земята камъни, хвърляше ги и псуваше.

— Дръж, дръж, бре! — извика тогава овчарчето на двете си кучета, които довтасаха с изплезени езици.

Овчарските кучета се нахвърлиха върху Панайотарос, а той, опрян на една скала, вдигаше големи камъни и ги замерваше. Лаеха кучетата и налитаха върху него, започна да лае и той, и да се хвърля върху тях, но коленете му се подгъваха, строполяваше се, и пак се надигаше, и пак падаше. Скачаха настървено кучетата върху него, едното го захапа за бедрото и не го пускаше, а другото се метна към лицето му, захапа го по челюстта, и брадата на Панайотарос потъна в кръв.

— Дръж, дръж, бре! — викаше разпалено Никольос.

Чу виковете и лая Манольос, изтича да го отърве; овчарчето гледаше, смееше се и викаше:

— Остави ги, чорбаджи, остави ги да го изядат!

Манольос подвикна на кучетата, взе една тояга и ги прогони; обърна се да помогне на Панайотарос, но той беше вече запрашил надолу, спускаше се по планината и псуваше.

Никольос се изкачи на големия камък, постави ръце като фуния около устата си и извика:

— Юда!… Юда!…

Целият склон отекна.

— Млък, бре! — извика му Манольос. — Не ти ли е жал за него?

— Юда!… — извика му още веднъж Никольос и запрати по него един голям камък.

Нощта се беше надигнала вече от земята, беше покрила полите на планината и се изкачваше. Светът потъмняваше. Кучетата, задъхани, се бяха проснали в краката на Никольос и лижеха раните си. Големият коч, Дасос, застанал на място, дрънкаше с хлопката си и чакаше да се съберат овцете зад него, за да тръгнат всички заедно към кошарата.

Манольос влезе в стаята и скри наточения нож под възглавницата си; а след това закачи иконата с разпятието на стената, над постелята си.

— Господи — промълви тон, — простри десницата си над сърцето му, издери го! Страда и той, всемогъщ си, вземи му болката и го утеши!

VIII

Минаха доста дни от тази неделя на изповедта — така нарекоха по-късно, когато Манольос беше вече убит, деня, в който той бе разкрил сърцето си пред своите приятели.

А в това време земята отдолу и слънцето отгоре, работеха, и посевите непрекъснато се наливаха, класовете съзряваха и се втвърдяваха; полето беше почервеняло от макове. Малките пойни птички бяха насъбрали косми, сламки и кал и бяха направили гнездата си, и женската, с разперени криле, мътеше вече яйцата; а отсреща, кацнала на едно клонче, мъжката чуруликаше, за да й вдъхне смелост. От време на време падаха закъснели дъждове, освежаваше се светът, но скоро слънцето пак се показваше, прогонваше облаците и продължаваше да върши прастария си дълг — да помага на птиците и на хората.

Старият Патриархеас ядеше и пиеше и се караше, кога с Леньо, която зарязваше къщната работа и току обикаляше из планината и беше побесняла да се омъжи; кога със сина си, който го беше ударил на четене, сякаш беше старец или перекенде.

— Четмото и писмото е направено за калугерите — казваше му той, — и за даскалите; чорбаджийският син е създаден за хубавото ядене, за старото вино и за чуждите жени… Срамиш рода ни, Михелис!

Виждаше го да отива от време на време при годеницата си, Марьори; но винаги се завръщаше тъжен и мълчалив; и старият поклащаше отчаяно глава. „Баща ми — мислеше си той, — яхвал кобилата си, обикалял селата, където имал приятелки, връзвал кобилата си за халката на вратата и щом я виждал мъжът на любовницата му, свървал на другаде; и чакал да си отиде баща ми, за да си влезе в къщи. Аз имах приятелки и ходех при тях скришом през нощта като крадец и си правих кефа. Този тук има една годеница, и да ме прости господ, ама май че я пипа само по ръката; как да не вехне, горката, и да не охтикясва? Ами че като босилека е жената, санким; увяхва, ако не я поливаш… Западна родът на Патриархеас, изветря, отива по дяволите!“

А старият Ладас току спираше Янакос и му казваше:

— Янакос, да донесеш трите лири, да ги донесеш с лихвата, защото ще ти продам, нещастнико, магарето, тъй да знаеш! Беден човек съм и аз, не ме завличай!

И на поп Григорис работата нещо не вървеше; от много време в селото не беше имало нито сватба, нито кръщене, а и никой от селяните не рачеше да умре. Слагаше попът-гробар ръка над очите си и се вглеждаше към селото; никой не идеше; ослушваше се — никакво псалмопение.

— Никого не взема дяволът — мърмореше той, — ще ми измрат децата от глад!

А вдовицата, заключена в къщата си, не отваряше вече вратата си на никого. Панайотарос обикаляше наоколо съвсем пиян и се заканваше, а на буйните ергенаши им идеше да се пръснат, не знаеха вече какво да правят силата си; бяха започнали да се навъртат и около честните къщи.

— Проклета да е вдовицата! — мърмореха тези, които имаха хубави жени; — прави ни се на честна и не можем вече да се отдалечим от къщите си — все току серенади под прозорците ни, честта на селото ни е в опасност!

Събираха се всяка привечер селяните в кафенето на Костандис, капнали да се борят със земята, да вадят вода, да поливат, та да не изсъхнат зеленчуковите градини и бостаните, пушеха наргилето си, разменяха две-три вяли приказки и пак млъкваха. Нямаше поне някой щур в селото, да го закачат и да се смеят; нито някоя сврака или някой кос, да свири като човек, та да им минава времето; ами все едно и също, всички бяха с акъла си, и дори Панайотарос, който минаваше понякога пиян, не ги разсейваше, понеже беше див, и ако човек го закачеше, грабваше камъни и го замерваше; та нали онзи ден беше строшил очилата на даскала, който се случи да седи в кафенето, и един камък го улучи между веждите!

Понякога агата ги караше да играят хоро под платана, защото го хващаха мераците и се притесняваше; ама какво хоро беше това зорлем? Дотягаше им и бързо го зарязваха — и хващаха отново маркучите на наргилетата и кафенето забръмчаваше отегчително. Понякога някой се напиваше или си счупваше крак, или хващаше крадец в бостана си; за малко се вдигаше врява, но бързо стихваше и отново всички потъваха в мълчание.

Но ето че изведнъж, една сутрин, от уста на уста, от врата на врата, се разнесе страшна вест: Юсуфчо бил намерен, днеска на разсъмване, убит в кревата си!

Старата робиня на агата, Марта, се беше измъкнала призори още от конака и беше отишла разтреперана при старата Мандаленя, отколешна нейна приятелка.

— Загубено е селото ни! — извика й тя, щом се заключиха вътре. — Загубено е, кира Мандаленя! Намерихме Юсуфчо убит!

— Кой мари, Марта? Огън е тая вест, дето ми я носиш, ще ни съсипе всичките! Кой мари?

— Никой не е влизал в конака през нощта, само агата, Юсуфчо, сеизинът и аз, никой друг не е влизал в къщи! Кажи на християните да си опичат акъла, онези, които могат да се махнат, да се махнат! Съмнявам се аз в един, но не съм сигурна, затова ще мълча!

И като каза това, тя се вмъкна пак, прегърбена, клатушкайки се, в конака и тури мандалото.

А старата Мандаленя грабна черната си забрадка и хукна от врата на врата да всява, със скрита, неописуема радост, ужас. Мъжете зарязаха работата си и се събраха в кафенето, за да видят какво ще стане; вдигаха замислено очи към балкона на агата; всичко беше затворено, и врати, и прозорци; само от време на време отвътре се чуваха диви викове или някой гърмеж, или сякаш строшаваха нещо; и след това отново тишина.

Събраха се първенците в къщата на поп Григорис, много разтревожени; сърцето на стария Патриархеас щеше да се пукне от страх.

Ако не се намери убиецът — каза той, като заекваше днес още по-силно, — ако не се намери убиецът, загубени сме; ще ни хвърли всички в зандана. И ако пък се напие, може да ни тури и на бесилката!

— Ще сложи на всички харач, да заплатим за убийството — въздъхна старият Ладас.

— Ще затвори църквата и училището и ще подложи на гонение нацията ни — обади се даскалът.

Поп Григорис крачи напред-назад из двора си, прехвърля нервно броеницата си, чувствува цялото село обвесено на врата си.

„Нося отговорност — мисли си той, — бог ми е поверил душите на селото — вземи овцете ми, поръча ми той, паси ги; трябва непременно да се намери убиецът.“

Прехвърля всички селяни един по един — кой може да е убил това проклето турче? Мисли, премисля, не се спира на никого. И все пак, убиецът ще да е християнин сигурно; в селото има само трима турци — агата, сеизина и Юсуфчо; всички останали са християни; тежко ни, убиецът е християнин, ще се затрие селото ни!

Костандис пристигна запъхтян.

— Агата е взел пищова, стреля и чупи всичко, каквото му попадне в къщата — столчета, дамаджани, гърнета, а след това се хвърля върху убития Юсуфчо и реве… Каза ми го Марта, гърбавата.

Вратата отново се отвори, влезе Янакос.

— Сеизинът се качи на балкона и надува тръбата!

Влезе друг селянин:

— Тръгнал е глашатай из селото, сега тъкмо стои на площада и вика.

— Какво вика, бре?

— Обърках се, отче, дочух някои имена, ама кои, не помня…

— Да се не видиш макар! — измърмори старият Патриархеас и вените на врата му се издуха до спукване.

— Един да отиде и да научи — предложи поп Григорис. — Хайде, да си жив, върви ти, Янакос.

Но тъкмо в този миг гласът на глашатая се чу наблизо… Изтичаха всички до вратата, открехнаха я, глашатаят беше застанал на кръстопътя; изкашля се, прочисти си гърлото, удари с тоягата си по камъните, изпъна шия. Трептящ, напевен, монотонен, гласът на глашатая заехтя и всички врати в махалата се открехнаха уплашено:

— Ей, селяни, ей, раи! Отворете си ушите, чуйте; заповед на агата! Поп Григорис, първенците кир Патриархеас и Ладас, Хаджи Николис даскалът и Панайотарос самарджията, дето го викат Гипсоядеца, дето го викат и Юда, да се явят веднага в конака на агата! А останалите раи да се приберете в къщите си, да няма никой в кафенето, никой по сокаците, всички вътре и да чакате! Ей, раи, ей, селяни, казах! Опичайте си акъла!

Костандис подхвана стария Патриархеас, за да не се строполи долу; сложи го да седна на пезула, Марьори изтича да му повее; старият Ладас се опря на стената, съвсем прежълтял, със зяпнала уста; Янакос го съжали, приближи се към него:

— Смелост, кир старейшина; имаш ли да ми поръчаш да ти свърша нещо?

Старият Ладас го погледна объркан.

— Янакос ли си, бре? Кой си? — попита той, а лигите му течаха.

— Да, Янакос праматарина; имаш ли, викам, някоя поръчка?

Очите на стария Ладас се оживиха.

— Нещастнико — каза той, — да ми донесеш трите лири, защото ще те изям!

В това време попът влезе вътре, окачи на шията си сребърния медальон, от едната страна на който беше издълбано разпятието, а от другата — възкресението, взе дългата си патерица с дръжка от слонова кост, прекръсти се пред иконата на Христос.

— Христе-боже — промълви той, — труден е този час, помогни ми! Помогни на християните! Простри ръка над селото. Не ме оставяй да пропадна!

Поклони се на иконата, погледна спокойното, всеблаго лице на Христос.

— Христе-боже — повтори той, — не ме оставяй да пропадна!

Прекръсти се отново и излезе на двора.

— Да вървим, братя — каза той със спокоен, тържествен глас. — Напред, дядо Патриархеас, не забравяй, че си чорбаджия. Чорбаджия не е този, който яде и пие повече от другите, а онзи, който при опасност застава начело на народа и го води; и тъй, покажи сега първенството си, застани начело! И ти, дядо Ладас, не посрамвай селото ни, смелост!

Да не почнеш да ревеш пред агата, бъди юнак! Невинни сме; но ако трябва да умрем, за да спасим селото, добре дошла смъртта! И аз обичам земния живот, но още повече небесния; намираме се на прага; зад нас — земята, пред нас — небето, каквото реши всевишният! На теб, Хаджи Николис, нямам какво да ти кажа; това, на което от толкова години учиш децата, за героите на Гърция и за мъчениците на християнството, ето момента да си спомниш за него и да го приложиш на дело. Да не те видят учениците ти да бледнееш и да трепериш; застани пред смъртта като герой и мъченик! Готови ли сте, братя?

— Готови — отвърна старият Патриархеас и се надигна с усилие. — Не се тревожи, отче; тялото се бои, но душата се срамува; няма да посрамя селото ни.

Поп Григорис огледа другарите си.

— Поясът на дядо Ладас — каза той — се е развързал и ще му паднат гащите. Хайде, Янакос, стегни му здраво пояса, закрепи го, да не ни посрами.

Приближи се Янакос, пристегна здраво пояса на стария Ладас, който си беше вдигнал ръцете и се оставяше да го повиват като дете.

— Избърши му и устата, Янакос, текат му лигите — нареди пак попът. — Със здраве, Марьори!

— Да вървим — каза Хаджи Николис, — ние сме главите на селото, всички нас гледат; в името на бога и на Гърция!

Прекръстиха се всички, прекрачиха прага; начело — попът, зад него — тримата първенци, а зад тях — Янакос и Костандис.

— Защо бре, Костандис, агата вика и нещастния Панайотарос? Какво търси той с първенците?

— Видели го, казват, да обикаля посред нощ около конака на агата съвсем пиян и да се заканва…

— Ама каква работа е имал той с Юсуфчо? Вдовицата гони той.

— Какво да ти кажа, Янакос? Агата е побеснял, не знае какво прави. Робинята му Марта ми каза, че се заканвал да яхне кобилата си и когото срещне по пътя, да му взема главата. Господ да простре десницата си.

— Вратите се открехваха едва-едва и хората гледаха старейшините, които вървяха бавно към конака на агата; всички се кръстеха, сякаш минаваше погребение. Халал да им е всичко, каквото са изяли и сторили първенците през целия си живот — каза един старец. — Сега ще заплатят за всичко наведнъж и ще се издължат.

Пристъпяха бавно, без да бързат, сякаш се сбогуваха; от време на време поп Григорис се обръщаше към открехнатите врати и нагоре — към прозорците:

— Не бойте се, християни — казваше той, — бог е велик!

Нещастният дядо Ладас беше увиснал на ръката на стария Патриархеас:

— Чорбаджи — хленчеше той, — да стоиш до мен, да ме подкрепяш.

Наведе се към него старият чорбаджия:

— Страх ли те е? — попита го той.

— Страх ме е — отвърна с угаснал глас старият Ладас.

— И мен ме е страх — каза чорбаджията, — но се правя, че не ме е страх; дълг ми е.

Старият вариклечко поклати глава, но не каза нищо.

Сега минаваха край къщата на вдовицата. Катерина отвори вратата си, искаше да им извика: „Смелост, първенци, смелост!“, но не посмя.

Никой не се извърна да я погледне; ускориха крачка, сякаш минаваха през воняща уличка; за малко не си стиснаха носовете.

Само Янакос и Костандис се поспряха.

— Добър ден, Катерина — каза Костандис. — Чу ли глашатая? Влизай вътре.

— Виждала ли си Панайотарос? — попита я тихо Янакос. — И него го вика агата.

— Отдавна не съм го виждала, съседе — отвърна вдовицата — Ала навярно обикаля някъде тъдява, защото, ей сега на, чух крясъците му; караше се със сеизина, който го гонеше да го хване.

— Прибери се вътре — каза отново Костандис — и се заключи.

Отминаха. В началото на площада се появи тичешком Михелис; приближи се към баща си.

— Михелис — промълви старецът, — сбогом!

— Смелост, татко! — каза синът и му целуна ръка.

Поп Григорис се извърна:

Михелис — каза той, — и вие двамата, вървете си по къщите; сега ние влизаме в пещерата на лъва; но заедно с нас влиза и бог. Не се бойте! Вратата на агата беше широко отворена.

— В името божие! — каза попът, вдигна десния си крак и престъпи прага; другите трима го последваха; старият Ладас се препъна, но чорбаджията го задържа.

Пуст беше големият двор с тревясали плочи. Отляво, през вратичката на обора подаде глава кобилата на агата и изцвили; едно рунтаво куче, проснало се на бунището, вдигна глава и изръмжа сърдито, но не стана; домързя го.

Сеизинът се появи на вътрешния праг, дясното му око беше кривогледо, ченето му трепереше; не беше сварил днеска да намаже с черна боя мустаците си и белите му като магарешка козина косми личаха. Носеше официалната си униформа, сякаш беше някакъв голям празник, а ятаганът му висеше на широкия му червен пояс.

Смръщи вежди, като ги видя.

— Събуйте си обущата, гяури! — изръмжа той. — Агата чака.

Старата Марта, гърбавата, се появи, помогна на първенците да събуят обувките си и ги нареди пред прага.

— Смелост, първенци — прошепна им тя, — смелост.

Изкачиха се, като се подкрепяха един друг, по една тесла дървена стълба, влязоха в одаята. Спряха се. Всички прозорци бяха плътно затворени, отначало не можаха да различат нищо; но всички чувствуваха, че някакъв звяр, там някъде в дълбочината, дебнеше, впил очи в тях, и беше готов да се нахвърли.

Старият Ладас стисна ръката на чорбаджи Патриархеас, целият трепереше.

Поп Григорис пристъпи крачка, после втора; потърси с поглед да открие къде е седнал агата. Одаята миришеше на ракия, тютюн и на тежък човешки дъх.

Изведнъж страшен, пресипнал глас изрева от десния ъгъл, в дъното на одаята:

— Гяури!

Всички се извърнаха към гласа и видяха агата, свит върху една голяма възглавница; беше се опрял на стената и на пояса му проблясваха големите сребърни пищови. Пред него просветваше продълговато шише с ракия.

— Ага — отвърна спокойно попът, — на твоите заповеди сме.

— Гяури! — изрева отново гласът. — Ела тук, сеизино!

Сеизинът изтича от прага, където чакаше, и застана до агата, прав.

— Приготви си ятагана и чакай!

— Ага… — поде отново попът.

Но агата не го остави да продължи.

— Гяури — извика отново той, — един от вас заби нож в сърцето ми. Моят Юсуфчо…

Но гласът му секна; тежко хълцане задави гърлото му.

Избърса сърдито очите си, напълни чашата си с ракия, изпи я на един дъх. Въздъхна, запрати чашата в стената, разби я на хиляди парчета.

— Кой ми го уби, бре? — извика той. — Тук живеят само гяури, гяурин ми го е убил! Ти ли бре, Панайотарос, пияницо?

От другия ъгъл, зад тях, се чу глухо ръмжене; всички се извърнаха и видяха в полутъмнината, проснат на земята, вързан за една халка на стената, Панайотарос. Изглежда, че му бяха разбили главата, защото учителят, който беше по-назад, видя, че по челото и врата му тече кръв.

Агата отново се обърна към старейшините:

— Ще ви хвърля в зандана — изръмжа той — и един по един, всяка сутрин, ще ви беся на платана. Докато не ми намерите убиеца. Ще ви обеся първо вас, първенците, а сетне ще хвана и други, и други, и после ще хвана и жените, ще затрия селото; докато не ми намерите убиеца! Чуваш ли, козя брада? Чувате ли, раи? Какво ви стори, бре, моят Юсуфчо? Закачил ли е някога някого? Казал ли е лоша дума някога? Седеше си на балкона, дъвчеше си дъвка и пееше; сторил ли е бре, гяури, някакво зло? Защо ми го убихте?

— Ага — подхвана отново поп Григорис, — заклевам се във всевишния…

— Млък! Ще ти изскубя един по един космите от брадата; теб няма да те обеся, ще те набия на кол, бик такъв! Какво ви стори бре, моят Юсуфчо?

Разплака се отново.

— Ага — обади се старият Патриархеас, защото го хвана срам да остави попа сам да опере пешкира, — ага, аз винаги, знаеш това, съм бил верен…

— Млък, свиньо! — изкрещя агата. — Теб въжето не може да те издържи, магаре такова, ще взема един ръждясал нож и ще те коля цяла седмица; за да се насладят ръцете ми. Знам бре, гяурино, че не си го убил ти, но ме хваща бяс, като виждам, че вие сте живи, а моят Юсуфчо лежи тук, бре, в съседната стая, убит… Ще стана и ще подпаля и от четирите му края селото, ще ви изгоря всички, проклети да сте!

Агата скочи разярен.

— Кой е зад теб бре, Патриархеас? Да се покаже!

— Аз съм, ага — заекна старият Ладас и коленете му се подкосиха.

— А! А! — изрева агата. — Ще направя царско погребение на моя Юсуфчо! Ще му докарам имами чак от Цариград да го опеят, ще му поръчам големи свещи от Смирна и ковчег от кипарисово дърво, да благоухае… Ще ми трябват пари, много пари… Ще отворя сандъците ти, чифутино, и ще обера лирите ти… За кого, бре, мислиш, си ги трупал толкова години? За моя Юсуфчо!

Старият Ладас се строполи на земята.

— Аман, ага — изхленчи той, — убий ме по-напред, за да не видя такова зло!

Ала агата се беше извърнал сега към Хаджи Николис:

— А на твоя милост, даскале, дето събираш гърчетата и им отваряш очите, на теб ще ти отрежа езика и ще го хвърля на кучето си. Защо вие да сте живи, бре, защо да сте живи, а моят Юсуфчо да е мъртъв? Не може да понесе това сърцето ми; ще се пръсна! Сеизино, донеси ми бича!

Сеизинът изтърча, откачи от един гвоздей бича, подаде го на агата.

— Отвори един, прозорец, та да виждам мутрите им!

Агата вдигна побеснял бича; под светлината, която влезе през прозореца, се открои лицето му, издълбано, състарено, отчаяно. Мъката, само за няколко часа, го беше стопила. Мустаците му се белееха, висяха и му запушваха устата; хапеше ги и ръмжеше.

Замахна с бича и започна да удря по лицето, по ръцете, по гърдите четиримата раи. Старият Ладас веднага се строполи на земята и агата почна да го тъпче, стъпи върху него, стана по-висок, продължи да бие безмилостно и ту плачеше, ту се смееше и пищеше.

Сълзи течаха от очите на стария чорбаджия, но той стискаше устни, не викаше. Учителят се опря на стената с изправена глава и кръвта се стичаше по слепоочията и брадата му. А попът, по средата, с кръст в ръце, понасяше ударите и мълвеше:

— Христе-боже, Христе-боже, не ме оставяй да пропадна!

Агата се разпени; нахвърляше се върху тях, удряше като обезумял; ръката му се умори, той захвърли бича.

— В зандана! — изкрещя той. — В зандана! И от утре ще започне бесенето!

Приближи се до Панайотарос, заплю го.

— В зандана! — извика той отново. — И ще започнем да бесим от тоя тук, Гипсоядеца!

Обърна се към сеизина:

— Донеси ми моя Юсуфчо… — каза той със задавен глас.

Отвори сеизинът една врата и след миг се чу, че тътри малкото желязно креватче, където бяха намерили, на разсъмване, потънало в кръв, закръгленото турче.

Агата се строполи върху него и започна да го целува и да реве.

Сеизинът отвърза от халката Панайотарос, грабна от пода бича, изплющя с него във въздуха, извика:

— В зандана, гяури!

И ги отърколи и петимата по стълбата.

Ужас беше налегнал селото. Опустяха улиците, затвориха се работилниците, притаени в къщите си, раите се ослушваха в тишината и трепереха. От време на време някоя сянка се плъзваше от врата на врата и разнасяше вестите: „Старейшините не са излезли още от конака… Чуха се викове и гърмежи…“ А след малко някой друг: „Хвърлиха старейшините в зандана… Сеизинът слезе на площада, занесе въже и сапун и ги остави под платана…“ Малко след него, трети: „Агата се заканва, че ако не се намери убиецът, ще подпали селото от четирите страни и ще ни изгори всички!“

— Загубени сме! Загубени сме! — пищяха жените и прегръщаха децата си.

А мъжете, свели глави, проклинаха деня, в който се бяха родили раи.

Само кира Пинеполи седеше на пезула в двора си, под лозницата, и плетеше, спокойна, безжизнена, чорапа. Беше дочула, че са хванали мъжа й, че агата, казва, щял да го обеси на платана, и че щял да направи селото на пух и прах… Поклати за миг глава и си помисли с безразличие: „Свърши и това…“, и продължи да плете чорапите на мъжа си, настървено.

А Янакос седеше в яхъра и говореше на магарето си:

— Какво ще кажеш и ти, Юсуфченцето ми? Лоша стана работата, тъмна ми се вижда тая… Агата, казва, искал да изгори селото, с тебе заедно, Юсуфчо. Какво ще кажеш, а? Да офейкаме ли вечерта и двамата, деца, кучета — нямаме, какво ни е еня нас? Само дето е срамота да изоставим съселяните си сега, когато се намират в опасност, а? Какво ще кажеш и твоя милост, Юсуфченцето ми?

Но то беше заровило до уши глава в яслата, дъвчеше доволно и слушаше гласа на господаря си как ромони като вода… Струваше му се, че пак му говори гальовни думи, и махаше радостно опашката си.

Привечер вратите започнаха плахо да се отварят и да се подават глави. Първи отвори вратата си Михелис и пое по нагорнището към къщата на попа, да утеши годеницата си. Отиде и Костандис да отвори кафенето; но тъкмо когато се канеше да пъхне ключа и да отвори, видя под платана едно столче и върху него някакви неща, които не можа да различи отдалеч какви бяха; приближи се, но изведнъж отстъпи ужасен: въже и сапун! Пъхна отново ключа в пояса си и се върна обратно в дома си, като се промъкваше покрай стените.

В този час, когато сенките се спускат и светът става по-приятен, агата имаше навик да седи с кръстосани крака на балкона, а до него Юсуфчо да го черпи и да му пали чибука; но тази вечер всички врати и прозорци са затворени, балконът е пуст, а агата реве и толкова горчива, толкова измамна е любимата му песен: „Животът е сън…“ Държи в ръцете си агата мъртвото телце, не е сън това, мисли си той, не е сън, проклет да е, истина е — и плаче…

Бърше и сеизинът сърдитите си кривогледи очи, снове насам-натам и нарежда с тих глас: „Юсуфченцето ми…“ и трепери да не го чуе господарят му. И току побеснява, грабва бича и слиза в зандана, в мазето на къщата; и се нахвърля разярен, и започва да удря и да реве и той като агата си…

Качва се горе, пооблекчен, и обикаля около желязното креватче; а веднъж, когато завари агата задрямал, от мъка и пиянство, върху студеното тяло на момчето, наведе се, целуна жадно Юсуфчо по устата, захапа страстно побледнелите сочни устни, които още миришеха на дъвка и се строполи и той на пода…

Надигна се поп Григорис в мазето, побутна Панайотарос:

— Проклети Юда — каза му той, — да не би ти да си убил Юсуфчо? Признай си, бре, та да се отървем; да спасиш и селото… Признай си и аз ще те благословя, та да ти се опростят всичките грехове!

— Да пукнете дано всички! — изрева Гипсоядеца и обърса кръвта, която течеше от строшената му глава. — По дяволите да отиде и селото, всички да изгорите, да изгоря и аз, да се поразхладя!

— Ти си го убил, проклетнико! — измърмори и Патриархеас и се опря изнемощял на стената. — Ти, ти, Юда!

— Мръсници недни! — изрева отново самарджията. — Каква работа съм имал аз с него, бре?

Замълча; но отвътре му кипеше, отново изкрещя:

— Върху вас пада грехът, който сторихте спрямо мен, проклети да сте! Върху вас, върху този поп-пръч и върху вас първенците, и върху даскала! Върху вас и вдовицата, мръсницата, дето не ми отваряше вратата си! Върху вас, върху всички вас!

След малко отново избухна:

— Юда ме искахте, Юда станах! — изрева той.

— Признай си, че си го убил и бог ще ти прости, Панайотарос — каза отново попът, като посмекчи гласа си. — Досега всички души в селото бяха обвесени на моята шия; а сега — на твоята шия, Панайотарос; стани и признай, та да ги спасиш!

Гипсоядеца избухна в саркастичен смях:

— Море, сега, като ми наумихте това, на, кълна се в ада, бих искал да съм го убил аз, за да ви повлека всички в сгромолясването си! Ала друг — благословена да бъде ръката му! — друг ме е изпреварил. Ама пак добре! Чорбаджии, попове, чифути, даскали, всички заедно с мен!

Тогава старият Ладас повдигна острата си, потънала в кръв от ударите с бич глава:

— Абре, признай си, Панайотарос — изсъска той, — и ще ти дам три златни лири; ще продам магарето на Янакос, който ми ги дължи, ще го продам и ще ти ги дам… Чуваш ли?

Панайотарос протегна ръка и го чумоса.

— Заповядай — каза му той, — чифутино, заповядай пет лири!

Тъкмо в този миг ниската врата се отвори и агата влезе.

— Гяури — изпика той, — от утре започва бесенето. Турих вече въжето и сапуна, и столчето под платана. Утре е сряда; ще захвана от най-простия, ще обеся най-напред Панайотарос Гипсоядеца; в четвъртък, теб, мръсни чифутино; в петък, твоя милост, даскале; в събота, твое благородие, теб, дърто магаре Патриархеас; в неделя, в часа за литургията ви, теб, козя брада! Пет шии имате, пет примки приготвих под платана; това ще бъде първата фурна. След това ще хвана други петима, които се случат; а сетне и други, и други, и други, докато не се намери убиецът. И ще сложа Юсуфчо под платана, няма да го погреба, няма да му затворя очите, за да ви гледа и да се радва душата му!

И като каза това, затръшна яростно вратата зад себе си; видя сеизина, който чакаше с бича.

— Абре, сеизино — извика му той, — и ти ли плачеш, нещастнико?… Избърши си очите, че е срамота да ни гледат гяурите, че плачем, и върви да намериш Янакос праматарина. Кажи му да отскочи до Мегало Хорио, да ми купи от най-скъпия тамян, малки и големи свещи, и един черен тюлбен, и бонбони, и да ми ги донесе утре рано-рано… И едно дебело въже, защото онзи пръч, попът, и оная свиня, Патриархеас, са много тежки… Хайде!

Но Янакос беше вече офейкал, напразно тропаше по вратата му сеизинът. Нямаше го Янакос, беше поел към планината и бързаше да намери Манольос, да му каже новините; за да не слезе в селото и го хванат.

Манольос беше вече издоил овцете и беше поставил върху огъня казана с млякото; Никольос, до него, държеше бъркачката, разбъркваше млякото и си тананикаше.

— Какво ти е бре, Никольос, та все пееш и скачаш като козел и не те побира планината? — питаше го понякога Манольос, който се любуваше на настроението и на пъргавината на ратая си.

— Ех, Манольос — отвръщаше му овчарчето, — забравяш, че съм на петнайсет години! Как искаш тогава да ме побира светът, чорбаджи?

Но Леньо го побираше; когато идваше скришом на планината и го намираше, Никольос влизаше в прегръдките й, побираше се таман, и не му се искаше вече да се махне оттам.

Млякото беше вече сварено и сега Манольос седеше до огнището и под светлината на огъня прелистваше и четеше малкото евангелие… Друга радост вече нямаше. Често пъти думите му убягваха, но сърцето му обясняваше всичко, пълният смисъл избликваше, ясен, сигурен, разливаше се вътре в него и разхлаждаше недрата му като студена вода.

Какви бяха тези криле, колко му беше олекнало на душата! Сякаш за първи път срещаше Христос, за първи път чуваше гласа му! За първи път видя Христос да вдига към него очи и да му казва спокойно, подмамващо: „Следвай ме!“ И оттогава Манольос, щастлив, мълчалив, вървеше подир Христос, ту по росната трева на Галилея, ту по песъчливите брегове на Генисаретското езеро и ту по острите камъни на Юдея… А вечерта се изтягаше под една маслина и гледаше през сребристите й листа как звездите потрепват. Колко синьо и дълбоко беше небето, когато той беше с Христос, колко чист и лек като дъх беше въздухът и как миришеше пръстта!

Завчера бяха отишли заедно в едно малко селце, Кана, на една сватба. Христос влезе в къщата като жених; и всички души се възрадваха, като го видяха, изчервиха се като невести. Станаха булката и младоженецът, дадоха клетва, изтегнаха се гостите на ложетата и започнаха да ядат и да пият. Вдигна Христос чаша, изрече благопожелания към младоженците, малко думи каза, много прости, но младоженците изведнъж почувствуваха, че бракът е страшно тайнство, че мъжът и жената са два стълба, които крепят земята и не я оставят да падне… Гуляят беше в разгара си, виното свърши, обърна се Христовата майка към сина си: „Дете мое, виното свърши…“ Развълнува се девствената сила в гърдите на Христос; за първи път той щеше да протегне ръка и да заповяда на природата да се промени. Като орле, което се кани да литне за първи път и боязливо разперва силните си криле, Христос се изправи бавно, излезе на двора и се надвеси връз шестте курни с вода, и лицето му се отрази в тях; и щом лицето му се отрази в тях, водата изведнъж се превърна във вино — и извърна се Христос към Манольос, който го беше последвал на двора, и му се усмихна…

Един друг ден, спомня си Манольос, беше много горещо, хиляден народ се беше насъбрал по бреговете на езерото, Христос се качи в една лодка, качи се и Манольос заедно с него, и приемаше и той благото му слово като жито в недрата си… Сеячът бе излязъл да посее семето си… И Манольос чувствуваше като благодатна земя сърцето си, и семето поникваше, ставаше трева, тревата ставаше клас, а класът — хляб, върху който беше изрязан дълбоко един голям кръст.

Друг ден пък вървяха сред зрелите жита, беше пладне, огладняха и Христос протегна ръка, откъсна един клас, откъснаха си и учениците му, откъсна си и Манольос, изронваха едно по едно житните зърна и ги ядяха. Колко сладко беше това зелено жито, пълно с мляко, и как насищаше тялото и душата! А над тях лястовичките чуруликаха и следваха и те като малки ученичета Христа, и в краката им бедните полски цветя бяха облечени по-богато и от цар Соломон.

Един фарисеи ги покани в дома си; Манольос застана до вратата, за да гледа. С какво пренебрежително снизхождение прие фарисеят Христос в богатия си дом! Не му изми краката, не изля върху косата му благоуханна вода, не му даде целувката на мира… И ето, тъкмо когато ядяха мълчаливо, въздухът изведнъж замириса приятно, влезе една жена с разтворена гръд, със златисторуси коси, която носеше алабастров съд със скъпо благовоние. Когато я видя, Манольос се изплаши… Коя беше тази жена, беше я виждал някъде, не си спомняше къде! Жената коленичи в нозете на Христос, строши съда и изля благовонието върху светите крака, след това разплете косите си и ги избърса, като плачеше… А Христос се наведе, положи ръка върху русата глава и се чу, много благ, гласът му: „Простени са, сестро моя, всичките ти грехове, защото силно обичаш…“

Манольос затвори малкото евангелие, сърцето му преливаше; погледна наоколо — огънят още гореше весело, помещението се беше изпълнило със синкав здрач, а Никольос сновеше насам-натам, като си тананикаше и приготвяше вечерята.

Преливаше сърцето на Манольос от обич, нежност и щастие; не можеше повече така, искаше да ги сподели с хората. Силно желание бликна в гърдите му, да се вдигне и да прогласи истинното слово на камъните, на овцете, на хората.

— Ей, Никольос! — извика той. — Остави яденето и ела седни до мен да чуеш и ти божието слово, да станеш човек; сега си зверче.

Овчарчето се извърна, погледна Манольос, прихна да се смее.

— Ама не искам бре, Манольос, остави ме, добре съм си така… Да не би да искаш да ме накараш да си разваля настроението?

— Ще ти прочета малко от евангелието, да видиш само каква сладост има в него…

— Ще ми го прочетеш, когато се разболея; сега съм добре, ти казвам… Сложих софрата, седни да ядем.

— Не съм гладен, яж ти… — каза Манольос и отвори отново малкото евангелие, наведе се към пламъка и прочете:

„Ако иска някой да дойде след мене, нека се отрече от себе си, нека вдигне кръста си и така нека ме последва. Защото, който иска да спаси живота си, ще го изгуби; а който изгуби живота си заради мене, ще го намери. Понеже, какво ще се ползува човек, ако спечели целия свят, а живота си изгуби.“

Напълно схващаше смисъла Манольос, затвори евангелието, затвори очи — от една страна — душата, от другата — целият свят; душата струва повече. Защо да се боиш от смъртта, защо да се прекланяш пред силните на земята, защо да трепериш да не загубиш земния живот? Имаш безсмъртна душа, защо се боиш? Нея трябва да спасиш!

Янакос беше застанал от доста време на прага и гледаше. Но никой не го беше видял; Никольос беше обърнат с гръб към него и беше зает с яденето. Ядеше, ядеше, набираше сили, Леньо щеше да дойде, кой знае, може и тази вечер, трябва да има много сили, за да се бори с нея. А Манольос беше затворил очи и бе потънал в неизразимо блаженство.

„Той е изцяло в рая — мислеше си Янакос. — Ако не му продумам, никога няма да излезе оттам; я да му продумам!“

— Ей, Манольос! — извика той и прекрачи прага. — Ей, Манольос, добре съм те заварил!

Манольос се стресна, изплаши се, като чу човешки глас.

— Кой е? — попита той, като отвори с усилие очи.

— Забрави ли вече гласа ми, Манольос? Янакос. Прощавай, Янакос; бях много далеч, не те усетих. Кой вятър те довя по това време на планината?

— Един лош вятър, Манольос; ти си в рая, а аз, да прощаваш, ти нося вести от ада.

— От село ли?

— От село. Намериха Юсуфчо убит тази сутрин, побесня агата, хвана поп Григорис и първенците и Панайотарос, хвърли ги в зандана, и от утре започва бесенето. Преметнаха вече примките на платана; и ще започне от утре с онзи нещастник Панайотарос… И след това, казва, щял да хване и други, и други, ще затрие селото, докато не се намери убиецът. Плач се е надигнал в селото, залостиха се вратите, загубени сме! Та дойдох да ти кажа това, Манольос, за да не слезеш в селото и те заловят. Добре си тук, на сигурно!

Очите на Манольос блеснаха. „Ето го мигът — каза си той, — ето го мигът да покажеш дали имаш безсмъртна душа!“ Но не издаде радостта си; слушаше как приятелят му говори, задъхан, отчаян, а той си повтаряше непрекъснато в себе си: „Ето го мигът, ето го мигът; ако го изтървеш, загубен си!“

— Ял ли си, Янакос? — попита го той.

— Не, Манольос, но не съм гладен.

— И аз не бях гладен, но сега огладнях; ще хапнем, ще поговорим, а след това ще спиш тук тази нощ; и утре, като се съмне, ще видим.

Янакос погледна учудено приятеля си.

— Как можеш да говориш така спокойно, Манольос? Ама не разбра ли? Селото ни е в опасност.

— Знам кой е убиецът — отвърна Манольос, — не се бой; селото няма да се затрие.

— Знаеш кой е убиецът! — възкликна Янакос, като изблещи очи. — Отде го знаеш? Кой е, кой?

— Не бързай — отвърна усмихнат Манольос. — Защо бързаш? Утре ще научиш всичко; потърпи малко. А сега да се наядем, да си поговорим и да спим; всичко ще се нареди, с божия помощ! Ей, Никольос, стори ни и на нас място, огладняхме и ние!

Седнаха с кръстосани крака, прекръстиха се, нахвърлиха се на яденето. От време на време Янакос вдигаше очи, поглеждаше Манольос; сред подпухналата плът на лицето виждаше, че очите на Манольос блестяха спокойно, радостно. „Нищо не разбирам… нищо не разбирам!“ — мислеше си той.

Не изтрая повече на мълчанието, заговори.

— Как я караш тук в самота, Манольос? — запита той.

— Ами че аз не съм сам — отвърна Манольос, като посочи евангелието. — Христос е с мен.

— Ами болестта?

Манольос се изненада; беше я забравил.

— Коя болест? А, да, все тъй съм си грешен, Янакос, не минава. Изглежда, че злото е все още в ума ми; дано господ се смили над мен!

— Аз ще ви оставя — каза Никольос, като избърса устните си. — Има луна, не мога да спя; ще отида да се поразходя.

Взе си тоягата и тръгна, като си подсвиркваше.

— Янакос — каза Манольос, — утре трябва да станем рано, хайде да спим; хубаво се спи тук в самотата и това разбрах; господ по-често говори на спящите, отколкото на будните.

Постлаха си навън, за по-хладно, една голяма черга, легнаха. Въздухът миришеше на мащерка, надигнаха се гласовете на нощта и изпълниха тишината, луната се изкачи на небето, нащърбена.

— Мисля си за горкия Панайотарос — каза Янакос, който не можеше да заспи.

— И аз — промълви тихо и Манольос, — за него повече, отколкото за другите.

— И аз мисля повече за него, отколкото за другите; ала защо?

— Защото той се погуби от много любов, Янакос. Той е силна и грешна душа. Оплете се в страстта, омота се, озлоби се, мята се да се отскубне, но уви, заплита се все повече… Бие, пиянствува, ругае, за да му олекне; но все повече натежава и потъва… Ако обичаше по-малко… Не по-малко — поправи се Манольос, — ако обичаше повече, навярно ще можеше да се спаси…

— Залагам си главата, че той не е убил Юсуфчо… — каза Янакос, на когото му се приказваше още. — Кажи ми, моля ти се, Манольос, та да се успокоя. Панайотарос ли е?

— Хайде, Янакос, спи; не, не е той.

— Слава богу! — възкликна Янакос доволен и затвори очи. Затвори и Манольос очи, бързаше да остане сам. В последно време приятно му беше, дори денем, да държи очите си затворени; струваше му се, че така вижда по-ясно душата си.

Често си спомняше, напоследък, едни думи на отец Манасис. Веднъж беше дошъл да го види един отшелник и беше останал цял ден при него; отваряше за миг очите си, после бързо отново ги затваряше. „Отвори очи, отче — каза му тогава отец Манасис, — отвори ги да видиш чудните дела божии.“ — „Аз си затварям очите — отвърна му отшелникът — и виждам този, който ги е извършил.“

По същия начин затваряше напоследък и Манольос очи, за да види Христос и да чуе гласа му. Прочиташе едно изречение от евангелието, след това затваряше очи и продължаваше да върви. В прохладния мрак виждаше ясно Христос, облечен в бяло, да върви най-отпред, а зад него учениците му, и се вмъкваше и той, скришом, последен, в свитата.

— Утре имаме много работа — промълви той, като затвори очи — много и трудна; помогни ми, Христе-боже! Помогни ми, Христе-боже! — въздъхна той отново, сякаш примамваше и подканяше и Христос в нощта.

И Христос дойде. И когато, преди да се зазори, Манольос се събуди и се прекръсти, сънят блестеше в съзнанието му, ярък като Зорницата. Уж вървеше край едно съвсем синьо езеро; бързаше; отместваше тръстиките и ракитите и крачеше. Но докато вървеше, тръстиките и ракитите се превръщаха в мъже и жени, с хиляди, зад него. Повя вятър и тогава всички започнаха да викат: „Убий го! Убий го!“

Понечи да побегне, но една ръка се появи и го хвана за рамото, и се чу глас: „Вярваш ли?“ — „Вярвам, господи!“ — отвърна Манольос, и вятърът изведнъж стихна, а мъжете и жените се превърнаха отново в тръстики. И един платан, пълен с лястовици, се извиси пред него и чуруликаше; и на него висеше едно тяло и се люлееше във въздуха; подскочи Манольос, сякаш искаше да избяга; но отново се чу глас: „Не спирай, върви!“

Той нададе вик и се събуди; не спирай, върви, това е гласът божи: да вървим!

— Скочи, изми се, среса се, сложи празничните си дрехи, пъхна в пазвата си евангелието и побутна Янакос. Ей, Янакос! — извика му той радостно. — Събуди се, дембелино!

Отвори Янакос очи, изгледа доволно приятеля си.

— Облякъл си се като жених, Манольос — каза той. — Очите ти блестят; нещо хубаво ли си сънувал?

— Да вървим — каза Манольос, — да не губим време; помисли за ужаса на Панайотарос, помисли за ужаса на селото, хайде!

IX

Голяма радост изпитва човек, когато стане някоя сутрин, след като е взел някакво голямо решение. Манольос се спускаше по планината, съвсем лек, сякаш не се докосваше до земята, а стъпваше във въздуха; и изведнъж му се стори, че архангели бяха разперили криле и го сваляха от скала на скала, сякаш беше пухкав облак, подухван от лек ветрец.

Зад него тичаше запъхтян Янакос, но не можеше да го настигне.

— Абре, сякаш крила са ти израснали, Манольос! — извика му той. — Поспри се малко, та да те настигна!

Ала Манольос усещаше крилете под краката си и не можеше да чака. Как можеш да кажеш на крилете: спрете да почакаме Янакос!

— Искам, ама не мога, Янакос — извика му той. — Бързам.

Това бяха същите криле, които го носеха и когато затваряше очи и следваше Христос, който сееше словото на доброто по благодатната земя и по камъните. Как хвърчеше само, следвайки Христос, от Генисарет в Юдея, като стъпваше леко по малките любими селца с верните си приятели — Капернаум, Кана, Магдала, Назарет, а сетне с един скок преминаваше Самария и оттам в любимите кътчета около Ерусалим — Витания, Витлеем, Витавара, Ерихон, Емаус!… Така летеше и днес Манольос, сякаш пак следваше стъпките на Христос и слизаше към Ликовриси. Все по-леко му ставаше на тялото, чувствуваше, че лицето му тръпне и люспите от бузите и устата му падаха една по една. Усещаше как плътта му се освобождава и се разтваря като нежната сърцевина на тръстика.

Манольос се спря смаян; сърцето му потръпваше — една ръка, видя я с очите си, се плъзна по цялото му лице и го погали, спокойна, прохладна като утринен планински ветрец…

Беше сигурен, но все още не смееше да опипа с ръка и да види.

„Чудото! Чудото!“ — мислеше си той и трепереше.

Янакос довтаса запъхтян; вдигна очи, погледна Манольос и нададе вик:

— Манольос! Манольос! — и се хвърли в прегръдките му.

Манольос постави ръка на лицето си, пръстите му жадно заопипваха навред; грозната плът се беше стопила като свещ, спаднало беше подутото му лице, отново беше станало човешко.

— Слава тебе, господи!… — промълви Манольос, като се прекръсти. — Слава тебе, господи! Бог прости греховете ми…

— Манольос — извика Янакос, от очите му течаха сълзи, — дай да ти целуна ръка… Ти победи изкушението, очисти се душата ти, махна се печатът на сатаната от лицето ти.

Янакос протегна грубата си длан, погали лицето на приятеля си, продължително, мълчаливо.

— Напред! — каза Манольос. — Да не губим време!

Слънцето беше вече изгряло, чуваха се селските петли и кучета, показа се долу, в полето, сред лека омара богатото село.

Манольос се обърна към приятеля си:

— Янакос — каза му той, — каквото и да сторя и каквото и да кажа сега, като сляза в селото, не възразявай. Да знаеш, не аз ще говоря, а Христос; той ми заповяда; аз само изпълнявам заповеди, нищо друго; разбра ли, Янакос?

— Какво ще направиш? Какво ще кажеш? — попита Янакос разтревожен.

Изведнъж му се стори, че приятелят му се прощава с него.

— Каквото ми заповядва Христос, ти казвам; нищо друго. И аз сам не знам какво точно; но съм спокоен; бъди и ти спокоен, Янакос, кажи и на Михелис и на Костандис, да не се развикат нещо… Какво ще направиш? Какво ще кажеш? — попита отново Янакос уплашено и се спря.

— „Не спирай, върви!“ — извика ми нощес Христос в съня ми. Не спирай, върви, Янакос. И имай вяра. Нали видя, ей сега на̀, как се махна печатът на сатаната от мен? Защо, мислиш? Защото чух гласа на Христос и на разсъмване поех пътя; и не с негодувание, а с хоро. А ти само викаш: „Чакай!“ Къде мога да се спра, Янакос? Христос върви пред мен с големи крачки.

Но Янакос поклати глава.

— Имам вяра в теб, Манольос — каза той. — Видях го и го пипнах с ръка чудото с теб; но нямам вяра в себе си; ако сториш нещо, което надхвърля човешките сили, ще викам! Ще викам, Манольос; човек съм, и ако от това можеш да пострадаш нещо, няма да те оставя, ще се противопоставя!

— Ами ако бог заповядва така?

— Ще се противопоставя — каза отново Янакос — и бог ще ми прости!

— Да не говорим — каза Манольос, — мълчанието е по-добро, да вървим!

Ускориха крачка, наближаваха вече селото; показа се Костандис, тичешком.

— Братя! — извика той, като ги видя. — Къде отивате? Върнете се назад! Тъкмо идвах в планината да ви кажа да не слизате; голямо зло ще стане днеска в селото.

— Панайотарос ли? — попита Манольос.

— Готова е примката му на платана. Сеизинът на разсъмване наду тръбата и извика всички селяни да се съберат на площада, жени и мъже, около платана, да видят и да ги хване страх.

— Да се върнем обратно! — извика Янакос объркан и се извърна към планината. — Ела и ти, Костандис!

— Аз имам жена и деца, не мога да ги оставя; ала вие, за бога, върнете се обратно!

— Ние — каза Манольос, като тръгна, — за бога, ще вървим напред! Хайде, Янакос, не се бой! Някой стои пред нас и ни прави знак; не го ли виждаш?

И тогава Костандис за първи път забеляза лицето на Манольос, гладко, чисто.

— Манольос — извика той, — как стана това чудо?

Както стават чудесата — отвърна Манольос и се усмихна. — Много тихо, много просто, неочаквано… Но да не губим време, братя, да вървим!

Хвана подръка Костандис, поеха бързо към селото; зад тях Янакос също тръгна, като мърмореше.

— Костандис — каза Манольос, — не се бой; селото няма да се затрие; аз знам кой е убиецът, затова бързам.

— Кой е? Кой? — извика Костандис и се спря зарадван. — Господ ли ти го каза на сън? Кой е?

— Не питай, не спирай, върви! — каза Манольос, а гласът му беше изпълнен с повеля и обич.

Забързаха и тримата и след малко влязоха в селото, като три препускащи коня.

Тръбата на сеизина прозвуча зловещо, напрегнато; отваряха се вратите, излизаха обезумели селяните, мъже и жени, кръстеха се и тичаха към площада.

— Смелост, братя! — извика им Янакос. — Велик е бог!

— Да се не видиш макар, серсемино! — изръмжа един старик, който държеше за ръка внучето си и тичаше. — Ако бог е велик, сега да го видя, нека разкрие кой е убиецът!

Мина старият Христофис, извика:

— Сега носят Юсуфчо под платана със свещи, с тамяни, с бонбони; овдовя агата и се е побъркал.

На групи, на групи минаваха християните, тичешком.

Михелис видя отдалеч приятелите си и се затича; беше бледен и отчаян. Но щом видя лицето на Манольос, извика радостно и прегърна приятеля си.

— Манольос, оздравял си, оздравял си! Слава богу!

— Ами Панайотарос? — попита Манольос.

— Сега ще го доведат. Пребили са го от бой, не може да им се опира вече…

Наближаваха вече площада. Слънцето се беше изкачило цяла копраля на небето, повяваше лек ветрец, божа благодат, селото беше залято в прохладна светлина. Старият платан, с новите си свежозелени листа, шумолеше радостно от лекия ветрец. Старците вдигаха очи и го гледаха със страх; колко пъти, събуждайки се сутрин, бяха виждали на клоните му да се полюляват тела на християни, които бяха дръзнали да вдигнат глава и да искат свобода…

Чу се грубият глас на сеизина:

— Дайте път, път, гяури!

Той вървеше най-отпред, огромен, и отваряше път; зад него вървяха двама хамали, които носеха желязното креватче с убитото турче; агата го беше покрил от краката до шията с рози и ясмин, само бледото му лице беше останало открито, с къдравите коси и изпохапаните устни. И беше поставил до него една пръстена ваза с хиоска дъвка, за да дъвче и на оня свят…

Зад тях, с вързани на гърба ръце, с разбита глава, с посинели от бича меса, се влачеше Панайотарос. Само очите му бяха останали все тъй живи и гледаха селяните, отдясно и отляво, с омраза.

— Не ти ли е жал, бре, за жените и децата? — извика му един. — Признай си!

Панайотарос се спря разярен.

— А за мен на кого му е жал? — изръмжа той.

Стигна до платана, опря се изнемощял на стария му ствол и се помъчи да избърше с рамо потта, която се стичаше по челото му.

В това време носачите бяха поставили Юсуфчо под платана, на сянка; запалиха две големи свещи до краката му; и хвърлиха шепа тамян в една тепсия с разжарени въглища.

Манольос и приятелите му си проправиха път сред множеството и застанаха най-отпред, до убитото момче. По едно време Панайотарос се извърна и ги видя; очите му кървясаха; разтърси ръце, сякаш искаше да скъса въжетата, пристъпи крачка и изведнъж изрева:

— Проклет да си, Манольос! — и отново се опря изтощен на платана.

— Смелост, братко! — отвърна му Манольос. — Уповавай се на бога!

Панайотарос отвори уста, но тъкмо в този миг един възглас на ужас се понесе откъм вратата на агата, предаде се от уста на уста и разтърси въздуха:

— Агата!

Обут в чохени шалвари със сребърна везба, опасан с широк червен пояс, със сребърните си пищови и ятагана с черна дръжка, гологлав, с подути от плач очи, агата пристъпяше съвсем сам, тежко, бавно, като се мъчеше да не залитне и се посрами. Всички гърци бяха приковали поглед върху него и беше срамота да покаже, че е пиян или че страда й не може да стъпва юнашки. Беше боядисал с гъста черна боя мустаците и веждите си и от време на време вдигаше дясната си ръка, отскубваше един косъм от мустаците си и го захвърляше; гледаше изпод вежди като бик, а очите му бяха кървясали. Беше си сложил мускус на косата и под мишниците и отдето минеше, въздухът замирисваше, сякаш минаваше някакъв тежък разпасан звяр.

Не се извърна да погледне Юсуфчо, уплаши се да не избухне в плач; застана под платана, сеизинът сграбчи Панайотарос, хвърли го в краката на агата и го притисна с крак, за да не мърда.

Вдигна агата ръка и се чу гласът му, сломен, пресипнал.

— Гяури! Всеки ден ще беся по един от вас, докато не ми откриете убиеца. Цялото село ще го прекарам през платана! От едната страна на кантара е Юсуфчо, от другата — всички вие; ще избеся всички ви, гяури!

Говореше и все повече се разпалваше; удряше с крак по земята като кон. Приковаваше поглед ту върху мъжете, ту върху жените, бързаше да ги затрие всичките час по-скоро. От устата му, от косите му, от мишниците му сякаш се вдигаше пара. Наведе се, започна да рита и да тъпче Панайотарос; от устните му излизаше жълта пяна.

— Мръсен гяур — викаше му той, — ти ли, бре, го уби? Ти ли, бре, моя Юсуфчо?

Панайотарос не продумваше дума, ръмжеше.

Изпоти се агата, измори се, обърна се към сеизина:

— Обеси го! — каза той.

Но в този миг се чу един глас:

— Чакайте! Чакайте! Аз знам кой е убиецът!

Сеизинът пусна Панайотарос, когото беше сграбчил за врата, тълпата завика радостно и се раздвижи, за да види, а агата се извърна:

— Кой се обади? — извика той. — Да се покаже!

Манольос пристъпи спокойно, застана пред агата; сеизинът с един скок се озова до него, нададе ухо, ченето му трепереше; беше станал жълт като восък.

— Ти ли, бре, знаеш кой е убиецът? — възкликна агата, сграбчи Манольос за ръката и го разтърси побеснял.

— Да, аз знам кой е убиецът.

— Кой е?

— Аз.

Народът се разлюля радостно, жените започнаха да се кръстят, лицата просветнаха; спаси се селото!

— Млък, гяури! — извика агата, като вдигна бича.

Янакос размахваше ръце, викаше: „Лъжа е! Лъжа е!“ Костандис и Михелис се мъчеха да стигнат до агата, викаха, но тълпата се нахвърли върху тях, заглуши гласовете им.

— Мълчете! Мълчете! Той е, той! Не казвайте нищо, да се спасим!

Сеизинът се засмя, спусна се да сграбчи Манольос и да му нахлузи примката; но агата го блъсна настрани, приближи се, погледна Манольос в очите.

— Ти ли бре, гяурино? — изрева той.

— Аз.

— Ти ли го уби?

— Аз, ти казвам; обеси ме. Пусни Панайотарос, невинен е.

Панайотарос, с изблещени очи, гледаше Манольос; току отваряше и затваряше уста, но се беше объркал съвсем, не можеше да продума… Дали Манольос наистина бе убил „Не! Не! — викаше той в себе си. — Това не може да бъде! Да не би да го прави, за да ме спаси мен, проклет да е?“

— Не искам! — започна да вика той, като затупа с крак.

Сеизинът грабна бича.

— Млък, гяурино! — извика му той.

Агата беше напълно изтрезнял, гледаше Манольос, мъчеше се да разбере.

— Защо, бре? Какво ти стори?

— Дяволът ме накара да го убия, нищо не ми е сторил, ага! Както си спях през нощта, чух един глас: „Убий го!“ И слязох в селото посред нощ и го убих. Друго не ме питай; обеси ме!

Сеизинът се спусна с примката; сграбчи Манольос за мишницата.

Тогава откъм жените долетя един глас, див, отчаян:

— Невинен е, ага, не го слушай! Невинен е, невинен, невинен!

— Млък мари, гивендио! — разнесоха се гласове около нея и жените се нахвърлиха върху Катерина, за да я удушат.

— Абре, прави го, за да спаси селото ни! — викаше вдовицата. — Не ви ли е жал за него?

Но жените я бяха вече съборили на земята и я тъпчеха.

— Манольос! Манольос! — викаше вдовицата и се мъчеше да се отскубне.

— Невинен е! Невинен! Невинен! — извикаха тогава и тримата приятели, които бяха успели да си проправят път и да се озоват пред агата. Ага — каза Михелис, — отрежи ми главата, ако този човек е убиец… Той е наш овчар, свят човек е, не го закачай!

Агата гледаше Манольос, слушаше виковете, поглеждаше Юсуфчо, ядосваше се, не знаеше какво решение да вземе. Всичко се бе объркало в него, замая му се главата. „Убиец ли е този — мислеше си той, като гледаше Манольос, — или лък е луд, или пък е светец? Дявол да ме вземе, ама не мога да разбера!“

Пламна, ядоса се; обърна се към сеизина, посочи му Манольос:

— В зандана! — заповяда той. — И утре ще реша!

Обърна се към тълпата:

— Проклети да сте всички, гяури недни! Пръждосайте се оттук!

Разпръсна се народът, изплашен и радостен, събраха се съседи и съседки да разменят по някоя дума, благославяха господа, че се е намерил убиецът.

— Какво ще кажеш, дали е Манольос? — казваха си те един на друг. — Ами че той е свят човек…

— Не рови много-много, съседе; той ли е, не е ли той, какво ни е еня нас? Нали си призна; ще обесят него, ще се отървем ние, всичко останало са празни приказки. Бог да го прости!

— Ама защо го прави? Не мога да разбера. Защото, сигурно, той не е убиецът; ама и да беше…

— Е, не го ли знаеш Манольос? Той, горкичкият, си е малко завеян. Правел го, казва, за да спаси селото… Виж го ти! Да се погуби той, за да се спасят другите… Ако имаше поне зрънце мозък, щеше ли да го направи? Никога! Остави го тогава да си троши главата!

Тримата приятели се бяха събрали в дома на Михелис. Янакос се удряше с юмруци по главата.

— Аз съм виновен, аз! Аз, глупакът, серсеминът! Не биваше да го пусна да слезе от планината. Не биваше да му кажа нищо… Но къде можеше да ми мине през ума!

— Той е светец… — промълви Михелис. — Дава живота си, за да спаси селото…

— Трябва да го спасим! — извика Костандис отчаяно. — Трябва… трябва!

Ако аз имах сила да направя, това, което направи Манольос, нямаше да искам да ме спасят — каза Михелис. — Видяхте ли как блестяха очите му? Как сияеше цялото му лице, спокойно и щастливо? Беше вече влязъл в рая; защо да го смъкнем отново на земята? Де да бяхме и ние с него!

— Ами че можем! — извика Янакос въодушевено. — Да отидем още сега и тримата при агата и да му кажем, че ние: всички сме се промъкнали през нощта в конака и сме убили Юсуфчо. И да ни обеси всички наред на платана; и да влезем всички заедно в рая!

Михелис поклати глава:

— Нямам тази сила, Янакос — каза той. — Как ще оставя Марьори?

— Нито пък аз — каза Костандис. — Имам жена и деца.

„И аз също — помисли си Янакос. — Имам си магаренцето, как ще го оставя?“

Но не каза нищо.

А в това време в зандана четирите глави, опрени на стената, чакаха. Долу, в подземието, където се намираха, те не чуваха шума и гласовете от горния свят; през едно кръгло прозорче, високо горе, влизаше само оскъдна светлина, и тя — мъртвешки бледа.

— Гладен съм… — изпъшка старият Патриархеас.

— Всички сме гладни и жадни — обади се поп Григорис, — но търпим. Бог е с нас в тази яма на лъвовете; имайте вяра.

— Навярно тъкмо сега бесят горкия Панайотарос — каза даскалът. — Утре е наш ред; нека се покажем мъже, нека победим глада, жаждата и страха.

Обърна се към съседа си:

— Смелост, дядо Ладас! — каза той. — Видя ли сега, че имах право? Не ти ли казвах толкова пъти: „Защо трупаш богатства, дядо Ладас? Нито един от сандъците ти със злато няма да дойде с теб в гроба; стори едно добро дело; то ще дойде с теб чак до божия престол и ще те защити.“ Какво ще кажеш сега? Не съжаляваш ли?

Старият Ладас въздъхна; извърна тясната си проскубана глава, изгледа учителя с омраза, не продума нищо.

— Утре е твоят ред, дядо Ладас — каза тогава и поп Григорис, — ще се представиш пред бога, трябва да се изповядаш. Наведи глава, спомни си какво добро си сторил през живота си, спомни си и какво зло си сторил, и поискай прошка от бога. Имаш още време. Не съм сторил никому зло — измърмори старият Ладас неохотно, — не съм сторил никому добро, не съм убил никого, невинен съм.

— Не си сторил никому зло ли, дядо Ладас? — извика старият Патриархеас. — Сега, когато сме пред гроба, ще ти кажа всичко право в очите; не мога повече! Не си сторил никому зло ли, бре? Ами кой продаде къщата на Анезина вдовицата? Ами на стария Анестис кой лапна на търг лозята и нивите му? Ами сираците, дето обикалят по улиците? Ами собствената ти дъщеря, бре, Аргирула, кой я уби? Ти, ти, от стипцалък! Сега върви при господа да дадеш сметка!

Старият Ладас се вбеси, оживи се, надигна се рязко от стената.

— Присмял се хърбел на щърбел! — изпищя той. — Имаш и твоя милост лице да обвиняваш другите! Ами ако и аз захвана да ти вадя кирливите ризи на мегдана, нещастнико! Ами че за какво си дошъл на този свят ти бре, чорбаджийска свиньо? Яде и за умрелите, пи като смок, безчестѝ жени, напълни селото ни и околните села с копелетата си… Дембелува и хойка през целия си живот, стана ош-беш с турците, само теманета и бакшиши… Коджабаши, владици, попове, всички сте едно с турците… Ами че и собствената си жена, дето беше свят човек, не я ли съсипа ти, бре? Не можа да търпи повече чапкънлъците ти, горката, умори я ти!

Спусна се старият Патриархеас да го сграбчи за гушата, но другите двама се намесиха, разделиха ги.

Старият Ладас беше побеснял, цял живот беше преглъщал и премълчавал, правел се беше на глупак, правеше теманета и той, казваше лъжи, за да бъде добре със силните. Но сега, пред смъртта, избухна. Искаше всичко да изкаже, всичко да избълва, да си изкара яда, да не си мислят другите, че са по-добри от него. На мегдана тогава всичко, каква нужда имаше вече от тях?

Обърна се към попа:

Ами твоя милост, свети Онуфрие, дето искаш да ме изповядаш — изсъска той, — с какво лице, я ми кажи, ще се явиш пред господа? Сновеш нагоре-надолу из селото и се пъчиш като петел, ядеш, светиня ти, като разпран и ако някой сиромах дойде, тъкмо когато се тъпчеш, и почука на вратата ти, казваше му с умилен глас, йезуитино: „Господ да те направлява, братко, и аз гладувам!“, а в същото време мас капе от брадата ти, пръч такъв! И тежко, и горко на онзи нещастен бедняк, който умре и няма пари за погребението си; оставяш го да се вмирише! Винаги с широка ръка продаваш изгодно Христа. Толкова за водосвет, толкова за кръщене, толкова за маслосвет, толкова за венчавка — натъкми и ти тарифа, обирач неден, залепи я на вратата на рая и си застанал отпред и викаш: „Плащайте, раи, плащайте, иначе няма да влезете!“ И има лице той да иска да изповяда стария Ладас, светия човек, дето цял живот е гладувал, дето му се е искало да изпие чашка вино, но е треперел, дето е ходел дрипав, бос, гладен като истински апостол… Аз, бре, трябва да те изповядам, бик такъв!

Поп Григорис слушаше със сведена глава, ужким с християнско смирение. Но отвътре кипеше; искаше му се да се нахвърли на това костеливо гърло, да го извие, за да не вика повече, проклетото! Къде беше насъбрало, гадината му недна, толкова злъч! Това, значи, е таил в себе си този чифутин толкова години, та сега бълва душата си и вади всичко на мегдан!

— Говори, говори, Ладас — каза той, като въздъхна престорено — Христос е изстрадал повече от мен, грешния, ругали го, клеветили го, били го с бич, разпнали го и пак не казал нищо… Та аз ли да кажа нещо? Говори, говори, Ладас!

Старият Ладас тъкмо отваряше отново устицата си, за да го нареже, но учителят се намеси:

— Срамота, братя! — извика той. — Малко часове ни остават още и вместо да възвисим душата си към бога, ние я потапяме в земните страсти… Млъкни вече, дядо Ладас, говорѝ, говорѝ, олекна ти; и вие, братя, млъкнете; край нямат греховете човешки.

Старият Ладас захихика:

Клети даскале — рече той, — какво да ти кажа пък на теб? И чистите, и кирливите ти ризи са все едно и също; малко ти е мозъчето, малко добро и малко зло си могъл да направиш. Искал си, нещастнико, да направиш голямо добро, но не си могъл; искал си да направиш голямо зло, но не си могъл. Дреболии. Търговка на дребно е душата ти, продаваше на разумни цени плочи, калеми, ваденки, гуми, книжки… Даскал! Продаваше и сапунени мехури, големи думи, и сам им вярваше; халал да са ти! Бързаше да свари да каже всичко, да му олекне; обърна се към другите двама:

— Какво ми се намусихте? — изписка той и очичките му заискряха. — Волът рие, но на гърба си го хвърля — Ето и ние сега, хвърлихте всичко на гърба си и двамата; ха със здраве!

Поп Григорис вдигна очи, направи знак на Патриархеас: „Не му говори!“ И старият чорбаджия превъзмогна гнева си, замълча.

Учителят скочи, чу стъпки, които се приближаваха.

— Идат… — промълви той и му прекаля на сърцето.

Поп Григорис се обърна към старик Ладас, протегна ръка да го благослови.

— Простено да ти е, братко — каза той с тържествен глас. — Простено да ти е всичко, което каза. Извади всичката мръсотия от душата си, олекна й. Без да щеш, нещастнико, ти се изповяда; бог ще ти прости за всички злини, които си сторил през живота си. Стани, дядо Ладас, дойде твоят ред!

Но старият Ладас се строполи на земята и се загърчи.

Чуха се псувни, викове, трополене; вратата се отвори, сеизинът блъсна Панайотарос и Манольос и те се отърколиха вътре, удариха се в стената и вратата се затвори.

— Манольос! — извика Патриархеас. — Какво дириш тук? Защо те доведоха?

— Абре. Панайотарос възкликна учителят, — жив ли си още? Не те ли обесиха? Слава богу!

— Жив съм, проклет да е този час! — изръмжа Панайотарос и се сви в ъгъла си.

Старият Ладас понадигна глава, впи поглед в Панайотарос, протегна ръка да го пипне.

— Жив ли си, бре? — попита го той. — Защо не те обесиха? Отказа ли се агата? Отказа ли се, бре? — питаше той с треперещо сърце.

Но никой не му отвърна.

— Полегни си, Манольос — каза поп Григорис, — отдъхни си…

— Говори, Манольос — каза повелително чорбаджията, — не можем повече да чакаме; намери ли се убиецът?

— Намери се — отвърна Манольос.

— Кой е? Кой е? Кой е? — нахвърлиха се върху него и четиримата с викове. Аз! — отвърна отново Манольос.

— Ти ли?

Отдръпнаха се и четиримата, като гледаха Манольос със зяпнали уста. Известно време никой не продума.

— Това не може да бъде! — извика най-сетне старият чорбаджия, след като прехвърли през ума си целия живот на Манольос. — Това не може да бъде! Не, не, объркан свят!

— И аз не мога да приема това — каза учителят. — Защо ще го убиеш? Ами че можеш ли ти, Манольос, да убиеш? Не можеш.

Само поп Григорис гледаше Манольос и не казваше нищо.

— Защо не отговаряш, Манольос? — попита Патриархеас.

— Какво да кажа, чорбаджи? — произнесе Манольос, като бършеше потта от лицето си. — Аз съм убиецът, нямам какво друго да кажа. Не е ли достатъчно?

— Достатъчно е! — извика старият Ладас. — Достатъчно е. Манольос, чедо мое! Намери се убиецът, отървахме се ние, има бог!

Манольос се примъкна към слабата светлина, която влизаше през прозорчето, извади от пазвата си малкото евангелие, отвори го наслуки, започна да чете и да оставя далеч зад себе си хората… Качи се на лодката заедно с Христос, вмъкна се сред апостолите, отплуваха навътре в Генисаретското езеро, вдигна се силен вятър… Христос се беше уморил да говори цял ден на хората, беше полегнал на носа, върху мрежите, и бе заспал… А в това време севернякът все повече се усилваше, спускаше се от планините на Галаад, разлюляваше езерото и вълните удряха яростно малка рибарска лодка. Учениците пребледняха като платно от страх.

— Загинахме! — шепнеха те. — Загинахме! Да събудим Учителя!

Но никой не се осмеляваше да наруши светия сън. Приближи се Петър, наведе се, видя под светлината на една мълния лицето на Христос, спокойно, щастливо, усмихнато.

— Събуди го! Събуди го! — викаха струпаните зад него ученици.

Петър събра смелост, протегна ръка, докосна леко Христос по рамото.

— Учителю — каза му той, — събуди се, загиваме!

Отвори очи Христос, видя треперещите апостоли, поклати глава, промълви огорчено:

— Толкова време бях с вас и още ли не сте повярвали?

Въздъхна, изправи се, застана прав на носа, вдигна ръка срещу вятъра.

— Млъкни! — каза му той.

Сведе ръка към разбушуваното езеро.

— Умири се! — каза му той.

И изведнъж вятърът стихна, успокоиха се вълните, небето се проясни, засмя се светът.

Разтърси Манольос глава, погледна петимата си другари наоколо и сините му очи заблестяха щастливо, спокойно като водите на Генисаретското езеро.

Старият Ладас се беше оживил, беше станал и крачеше напред-назад, като потриваше ръце.

— Намери се убиецът, слава богу, отървахме се. Клети Манольос, жал ми е за теб; ама пак добре; беден си, перекенде, млад си още, не си опитал сладостта на живота, няма значение, че ще умреш. Пак добре, че си призна и се отървахме.

Замълча, хвърли кос поглед към другарите си, присви устни.

„Как, по дяволите, да замажа работата — помисли си той, — как, по дяволите, сега, като се отървах, да я оправя с този пръч попа и с проклетия Патриархеас, дето го нарекох чорбаджийска свиня? За даскала пет пари не давам; ама за другите? Избързах, загазих, отиде тя! Пак добре, че се отървах!“

Старият Патриархеас гледаше Манольос, който беше потънал в четене на евангелието, и сърцето му беше изпълнено със смут; наведе се към попа:

— Отче — рече той тихо, — нещо ми се върти в главата…

Поп Григорис разбра, покашля се сухо:

— Не се рови, чорбаджи — каза той, — остави и каквото е рекъл господ…

— Ами ако е невинен? Ако го прави, за да спаси селото? Да го оставим ли? Не е ли грехота? Вземаш ли този грях на душата си?

— Господ е всемилостив — каза попът, — ще ми прости.

— Господ ще ти прости, отче, може, ама хората? Като съм добре аз с бога — каза горделиво попът, — не се боя от хората.

— Тогава, значи…

Учителят, който се беше приближил и слушаше, се намеси:

— Нека не ровим много-много — каза той, — нека предоставим на бога… Той знае… И после, нека не забравяме, че Манольос с тази хитрина спасява душата си, малко нещо ли е това?

— Огромно! — потвърди попът. — Губи краткотрайния живот и спечелва вечния… Все едно да дадеш един меден десетак и в замяна да получиш един милион златни лири… Не берете грижа, знае какво прави Манольос.

— Всъщност хитричък си е той… — каза учителят и погледна с усмивка Манольос, който сега беше вдигнал очи от евангелието и лицето му сияеше.

Сеизинът се появи, спусна се, сграбчи Манольос:

— Хайде, гяурино — изрева той, — агата те вика.

— С божието име — прошепна Манольос, прекръсти се и последва дивия анадолец.

Агата седеше в одаята с кръстосани крака, пушеше дългия си чибук и беше поставил Юсуфчо до себе си. Пладне, жега голяма, Юсуфчо беше вече почнал да мирише. Марта робинята влезе прегърбена, промъкна се безшумно, носеше цял наръч свежи рози, ясмин и орлови нокти, стовари ги върху полуразкапаното тяло и излезе тичешком, тъй като не можеше да издържи на вонята.

Но агата, отдаден на мъката си, не чувствуваше нищо, пушеше чибука си и беше потънал в размисъл. Изглеждаше още по-уморен, по-примирен. „Така е било писано — каза си той тази сутрин, — така е било писано…“ и оттогава се беше поукротил. Прехвърли греха от хората върху бога и се успокои. Кой може да се разправя с господа? Така е искал, така го написал; всичко, каквото става, е по негова воля, сведе глава и мълчи… Той е написал, че агата на Ликовриси ще срещне Юсуфчо в Смирна; той е написал и кой ще убие Юсуфчо; той е написал и дали ще се намери убиецът… Всичко е писано…

Видя, че Манольос влезе, остави чибука върху рогозката, на която седеше, скръсти ръце.

Слушай какво ще ти кажа, Манольос — каза той спокойно. Обърна се към сеизина:

— Не ми трябваш, върви да застанеш отвън пред вратата.

Погледна Манольос:

— Видях сън, че ти не си убил моя Юсуфчо… Мълчи, гяурино, остави ме да говоря! Правиш го, за да спасиш селото; или си луд, или си светец, твоя си работа… Бъди спокоен, ще стане така, както искаш, ще те обеся; но едно нещо исках да знам бре, Манольос: наистина, ти ли уби моя Юсуфчо?

На Манольос му дожаля за агата; никога не беше виждал такава мъка; не беше вече побеснял звяр агата, мъката го беше направила човек. За миг се поколеба, но бързо се съвзе, вдигна глава:

— Ага — каза той, — дяволът ме накара, така е било писано, аз го убих.

Облегна се на стената агата, затвори очи. „Аллах, аллах — прошепна той, — сън е светът, осиротях…“

Отвори очи, плесна с ръце, появи се сеизинът:

— Вземи го! — каза агата. — И когато изгрее слънцето, обеси го на платана.

В това време тримата другари: Михелис, Костандис и Янакос; обикаляха селото, чукаха по вратите и заклеваха селяните да не оставят да бъде погубен един невинен.

— Манольос е невинен, невинен, невинен! Прави го, за да спаси селото ни… — викаше Янакос.

— Какво искате да направим тогава? — възрази им един старец. — Да отидем да докажем на агата, че Манольос не е убиецът ли? И после? Ще почне агата да беси наред, ще изтреби селото, вместо един, ще погинат хиляди невинни… Право ли е това? Имаме ли сметка? Не е ли по-добре да погине един, отколкото хиляди? И още повече щом самият той го иска? Оставете го, чеда мои, да умре, за да ни спаси, а сетне ще му направим икона, ще му палим кандило и ще му се покланяме като на светец. Но, първо да умре.

А един баща с много деца се обърна ядосан към Михелис и го попита:

— Я ми кажи, чорбаджийче, имаш ли деца?

— Не.

— Тогава нямаш думата; остави ни на мира.

А една старица, която държеше и друсаше на колене внука си, се обърна към Янакос и му рече:

— Абре, какво си седнал да ми дрънкаш, Янакос? Ако ще хиляди манольосовци да умрат, но внучето ми да е живо!

— Диви зверове са всички, вълци и лисици — промълви Янакос и си избърса очите.

— Не са зверове, Янакос — отвърна му Михелис, — хора са… Да си вървим, напразно си губим времето; да става, каквото е рекъл господ!

— Мислиш за баща си — каза Янакос заядливо, — по този начин старият ще се спаси.

Михелис се извърна, очите му бяха овлажнели.

— Прости ми, Михелис — извика Янакос, — не знам вече какво говоря.

И тъкмо когато наближаваха площада, видяха Катерина, изкъпана, издокарана, да се носи и да идва към тях като царска фрегата.

— Накъде си поела, Катерина? Размириса улицата… — подметна й Янакос.

— Абре, бъзливци, така ли ще оставите Манольос да загине? — изкрещя вдовицата и големите й очи се наляха със сълзи. — Аз няма да го изоставя; отивам при агата!

— При агата ли! — извика Костандис. — За какво ти е? Още ли ще мърсуваш с него? Спомнила си си за старото време, а?

— Мръднало ти е нещо и на теб, Катерина, от мъка — каза Янакос. — Хайде, направи и ти, каквото можеш… Христос с теб!

— Ще те убие агата в гнева си, нещастнице, върни се обратно… — обади се Костандис, който се беше разкаял за лошата дума, която й беше казал.

— За какво ми е сега вече животът? Манольос да се спаси! — каза вдовицата и премина спокойно между тримата мъже, като фрегата.

— Тя е по-добра от всички ни… — прошепна Михелис, като я гледаше как влиза с високо вдигната глава и изчезна в конака на агата, който се случи да бъде отворен.

Топла, задушна, тежка миризма излизаше от одаята — на рози и на разкапана плът… Агата беше опрял глава на желязното креватче, беше задрямал и се усмихваше насън.

Навярно сънуваше, че цялото това нещастие е сън, и ей сега на, ще се събуди и ще се намери отново на балкона и до него пак ще седи Юсуфчо и ще му пълни чашата с ракия…

Два гълъба сновяха напред-назад по балкона, кълвяха се лекичко и гукаха, а агата ги чуваше в съня си и се усмихваше. Долу, на двора, чешмата беше оставена отворена и течеше, а кучето, проснало се на плочите, беше изплезило език, задъхано. Един черен котарак, много дебел, се беше сврял на сянка и зелените му очи блестяха изкусително и неспокойно.

Катерина прекоси бързо-бързо двора; боеше се да не я свари сеизинът, да не я залае кучето. Но сеизинът не се появи, кучето я подуши, позна я и размаха приятелски опашка. Вдовицата сдържаше дъха си, усещаше някаква странна, противна миризма, въздухът едновременно благоухаеше и вонеше… Тя познаваше добре всички кътчета на къщата, много пъти Марта й беше отваряла скришом вратата и тя се бе вмъквала тук през нощта, когато агата беше още сам… Не беше още ходил в Смирна и не беше видял в турската махала Юсуфчо, седнал на едно столче със седефени украшения, посред кафенето, да пее маанета! Пощуря по него агата и оттогава къде ти да му дойде наум за Катерина! Сеизинът доста често му напомняше за вдовицата; но агата се смееше. „Абре, сеизино — каза му той един ден, — веднъж, разправят, пашата поканил един свой приятел да пият по една ракия; турил му за мезе една купичка с маслини и една купичка с черен хайвер. Приятелят му ядял само черен хайвер, нито веднъж не посегнал към маслините. «Хапни и маслини, бей ефенди» — рекъл му пашата. — «Хубав е и хайверът, паша ефенди» — отвърнал приятелят му. Разбра ли бре, сеизино? Хубав е и моят Юсуфчо.“ Сеизинът преглътна на сухо и от него ден не му спомена повече за вдовицата.

Прекоси Катерина двора, влезе в къщата, изплаши се — голямото огледало, канапетата, украсените столчета, тежкият бронзов мангал, софата, всичко беше станало нишан за агата и ги беше направил на парчета. „Същото щеше да направи за мен и Панайотарос…“ — помисли си вдовицата и потръпна.

Чу стъпки, скри се зад изпотрошеното канапе. Сеизинът се появи на прага, същинско привидение — бузите му бяха хлътнали, очите му бяха празни, лиги течаха от устата му. Поспря се, погледна наоколо, без да вижда нищо, въздъхна и излезе, като се олюляваше, на двора; просна се до кучето и заплака.

Вдовицата се прекръсти.

— Христе-боже — прошепна тя, — само ти разбираш жената и й прощаваш, каквото и да стори; готова съм да се явя пред теб.

Беше се изкъпала, беше си сложила чисто бельо, облякла бе и хубавата си рокля, поръсила си бе и с гюлова вода косата.

— Христе-боже — прошепна тя отново, — готова съм…

— Мари Катерина, какво дириш тук? Върни се веднага в къщи, нещастнице!

Извърна се вдовицата и видя Марта, чорлава, недоспала, с цял наръч цветя, готвеше се да се качи в одаята…

— Марта, искам да видя агата… — каза вдовицата.

— Мари, Юсуфчо е още топъл, и ти имаш лице… Ще те направи на кайма, нещастнице!

— Марта, искам да видя агата… — каза отново вдовицата. — Искам да му обадя една голяма тайна; знам кой е убиецът!

Старата робиня захихика:

— Манольос ли? — каза тя саркастично.

— Не, един друг… Ще видиш и ще се ужасиш!

Робинята остави цветята на стълбата, приближи се до вдовицата, повдигна се на крачетата си:

— Кой е? Кой е? — попита тя шепнешком и очите й заискриха. — За него ли ти дойде и на теб наум? И на мен! И на мен!

— За кого? — каза учудено вдовицата.

Старицата я изгледа внимателно, поклати глава, наведе се, награби отново цветята.

— Нищо — промълви тя, — не съм казала нищо… Отивам да туря цветята върху онова, проклетото, защото почна вече да мирише.

Изплю се с погнуса на земята; и изведнъж я обзе озлобение:

— Пълна с червеи си и ти, хубавице моя — каза тя, — пълна с червеи съм и аз; какво ми се перчиш? Всички сме еднакви.

Но откъм одаята се чу тежко чукане и един сърдит глас:

— Кой е долу мари, Марта? С кого приказваш, гърбушо? Млък!

Старицата се сви; но вдовицата пристъпи решително към стълбата.

— Аз съм, ага, Катерина!

— Пръждосай се оттук, курво!

Но вдовицата започна да се изкачва бързо, чевръсто, по стълбата.

— Мари кучко — изсъска й отдолу старицата, — мари кучко, не те ли е страх?

Вдовицата вдигна рамене и продължи; и изведнъж агата я видя пред себе си.

— Ага, прости ми, прости ми! — извика вдовицата и се строполи в краката му.

Побеснял, агата я ритна, преобърна я и се напъна да я отърколи по стълбата. Но вдовицата се беше хванала за перилата, паднала по очи, и викаше:

— Ага, изслушай ме, не мога да крия повече, дойдох да падна в краката ти; ага, аз го убих!

— Ти ли мари, гивендио? Ти ли мари, курво? — изрева агата и затърси наоколо по стените ятагана си.

— Аз, ага, аз, грешницата, аз го убих, от любов, от ревност. Ревнувах; от деня, в който Юсуфчо стъпи в конака, ти не се обърна повече да ме погледнеш. Не провождаше вече Марта да ме вика… И аз плачех… топях се… Ден и нощ стоях зад вратата и чаках… Нищо… нищо… Ти си имаше Юсуфчо, а мен ме забравяше… Ходих при баячки, хвърлих една нощ на прага ти магии и зачаках… И накрая от многото любов, от многото ревност, акълът ми мръдна; и вчера, посред нощ, взех ножа…

Примъкна се до краката на агата, прегърна ги.

— Ага — изпищя тя, — ага, убий ме! За какво ми е животът? Убий ме!

Агата шареше с очи наоколо по стените и търсеше ятагана си. Къщата се въртеше, очите му бяха помътнели, не виждаше нищо; вдовицата извади от пазвата си нож.

— На, с този нож го убих…

Повдигна се на колене, подаде ножа на агата…

— На, с този нож… — повтори тя и изпъна шия.

Очите на агата се наляха с кръв; извърна се, видя Юсуфчо, който лежеше бледен, с отворени очи, с отворена уста, а мухите, едри, синкавочерни, влизаха и излизаха от устата и ноздрите му.

Погледна пред себе си, видя вдовицата; нахвърли се върху нея, сграбчи ножа, който тя му подаваше, вдигна го високо и рязко го заби, чак до дръжката, в сърцето й. След това с един ритник я отърколи по стълбата.

X

Кръвта на вдовицата вбеси агата. Почервеня мозъкът му, наля се с кръв; пробуди се прастарият ламтеж да коли наред хора и животни около убитото любимо тяло, за да му олекне на сърцето; още държеше ножа, ръката до лакътя му беше потънала в кръв.

Повика сеизина:

— Слез в мазето, хвани Манольос, закарай го при платана. Надуй тръбата да се съберат гяурите, да му се нагледат. И да занесете и моя Юсуфчо при платана, да гледа и той… Обеси го този хаирсъзин, пък ако ще да е или да не е убиецът! И ми донеси бича, ще сляза сам да им строша кокалите, та да ми олекне! Може да ги обеся тази вечер, наред и петимата; виновни-невиновни! Ще ги обеся всичките, всичките! Защо гяурите да са живи, а моят Юсуфчо да лежи убит? Върви!

Овлажняха пак очите му, обърна се, постави върху Юсуфчо, сред розите и ясмина, кървавия нож.

— Вземи го със себе си, Юсуфчо — каза той.

Седна с кръстосани крака долу, опря се на желязното креватче, запуши. Затвори очи, изпълни се умът му с поля и планини, и села, пое отново, премина пак пътя от Ликовриси до Смирна. Кога с каруца, кога е муле и кога с онази дяволска машина, която бяха докарали франгите, проклети да са! И изведнъж, една сутрин, какво чудо беше това. Палати, пазари, джамии, хиляден народ и музики, и градини, и море! И внезапно всичко изчезна и остана само едно кафене край морето, и вратите бяха отворени, горещо беше, залязваше слънцето, и насядали бяха околовръст върху рогозките агите, току-що окъпани, облечени в нови дрехи, с наргилетата си, с намазаните си с черна боя мустаци. И по средата, нагласен на едно високо столче, влиза агата на Ликовриси — и какво да види! — Юсуфчо пее: „Дуня табир, руя табир, аман, аман!“ И изведнъж всичко потъна, кафенето, агите, и рогозките, и наргилетата, и от цялата Смирна остана само той и неговият Юсуфчо; единият беше коленичил и умоляваше, а другият, само превземки и кършене, дъвчеше дъвка.

Влезе сеизинът, донесе му бича и го постави върху коленете му; наведе се агата и го загледа с натежали клепачи, но не се помръдна. Къде да отиде? Защо да се махне оттам, където се намира, край морето, със своя Юсуфчо? Затвори отново очи и се върна в Смирна.

Навън тръбата на сеизина прозвуча зловещо. Слънцето клонеше вече на залез, но горещината не беше намаляла, лист не трепваше; смълчано, беззащитно, селото се беше свило под слънцето и изгаряше от жега.

Една по една вратите се отваряха, селяните, щом чуха тръбата, заизлизаха и се събираха около платана. Едни, навъсени, мълчаха; други, раздразнени, крачеха напред-назад, спореха, убил ли е, или не е убил, престъпник ли е, или не Манольос.

— От тиха вода да те е страх! — казваше един, като поклащаше глава. — Винаги съм се съмнявал в Манольос; ту с вдовицата, ту с Юсуфчо… Пфу, да пукне дано!

Старият клисар довтаса, изплезил език; носеше нова страшна вест, радостен беше:

— Минавах край конака, приближих се; по едно време гледам на двора старата Марта, гърбавата, бие се по главата и нарежда. „Какво ти е, мари?“ — викам й аз. — „Убиха вдовицата!“ — „Кой, мари?“ — „Агата. Закла я като агне и я отърколи по стълбата. Повикай християните да дойдат да я вземат… Християнка беше и тя, горката… да я погребат!“

— Погребение, казва, иска! — каза, като се захили, един жълтеникав селянин. — Кокалите й да не останат дано!

Слънцето вече се канеше да залезе; малките пойни птички кръжаха около платана, за да кацнат, но видяха толкова много хора събрани под листака му, чуха голяма врява и се изплашиха; хвъркаха насам-натам неспокойно и чакаха кога ще се махне човешкото гъмжило, та да се приберат в гнездата си.

Изведнъж се чу да се отваря тежката врата на агата, всички глави се извърнаха, едно: „Ах!“, се надигна като вълна от гърди на гърди и разлюля въздуха — спокоен, усмихнат, на прага се беше появил Манольос с вързани отзад ръце, а по лицето и мишниците му течеше кръв.

Поспря се за миг, сякаш искаше да поздрави селяните, но сеизинът се появи зад него, разярен, и го удари силно с бича; и Манольос, мълчаливо, прекрачи прага.

Зад него се показаха отново двамата носачи с желязното креватче, в което лежеше под цели наръчи от цветя полуразкапаният Юсуфчо.

Манольос пристъпяше спокойно, погледът му се плъзгаше бавно, за сбогом, по човешките глави наоколо, по къщите, по дърветата и още по-нататък, по посевите, които се свеждаха вече узрели и проблясваха като злато под залязващото слънце. „Слава богу — мислеше си той, — ще имаме богата жътва тази година; ще се нахрани сиромашията!“

Изведнъж зърна под платана тримата си приятели, които го гледаха и плачеха. Манольос им се усмихна и кимна за поздрав; спря се за миг, изгледа народа, извика:

— Селяни, отивам си; прощавайте!

Извърна отново очи към тримата приятели:

— Братя — извика той, — Михелис, Янакос, Костандис, отивам си, прощавайте!

— Невинен! Невинен! Невинен! — извикаха тримата приятели със задавен глас.

— Нямате ли бре вие чест? — извика Янакос на селяните, които гледаха отъпели. — Защо не паднете на колене да му се поклоните, подлеци недни? За нас, бре, загива, за да спаси селото; не го ли разбирате? Взема върху себе си греховете на всички ни, като Христос. Братя…

Но не свари да довърши; сеизинът се нахвърли върху него и бичът се омота два пъти около врата му.

Агата се появи на вратата; изведнъж всички подушиха дъха му и се спотаиха; разкъса се на две множеството, отвори му път да мине. Тежък, навъсен, агата пристъпяше, забил очи в земята.

Стигна до платана, спря се; и без да се извърне да погледне Манольос, протегна ръка към сеизина:

— Обеси го! — заповяда той.

Нахвърли се дивият анадолец върху Манольос, сграбчи го за врата.

Но тъкмо в този миг се чу пронизителен вик, изплашен и радостен:

Ага! Ага! Старата Марта топуркаше и се заваляше запъхтяна, с бохча дрехи в ръцете. Сеизинът пребледня, пусна примката, която приготвяше, опря се на платана, а ченето му затрепера. Гърбавата старица се беше строполила сега в краката на агата:

— Ага — пищеше тя, — гледай! Гледай!

Разтвори бохчата и разстла пред краката на агата един елек, едни потури, чифт тузлуци, целите потънали в кръв. Агата се наведе:

— На кого са, мари, тези дрехи? — извика той.

— На сеизина! — отвърна старата Марта. — На сеизина!

Агата се обърна, погледна сеизина; беше се свлякъл долу, до дънера на платана; селяните бяха притаили дъх.

С един скок агата се намери до него; побутна го с крак, изкрещя:

— Али Мухтар!

Сеизинът, свит на земята, скри лице в косматите си ръчища.

— Аман! — измуча той като теле.

Тримата приятели се приближиха, сърцата им биеха до пръсване. Множеството се раздвижи цялото, наобиколи агата, сеизина и старата Марта. Янакос се приближи скришом до Манольос, развърза го, сграбчи ръката му и я целуна.

Агата вдигна глава, видя селяните, видя, че лицата им сияят радостно, замахна с бича:

— Гяури — извика той, — махайте се! Пръждосайте се оттук, ще ви затрия всичките!

Нахвърли се като сляп върху тълпата и започна да бие и жени, и мъже; беше побеснял.

Площадът светкавично се опразни, хукнаха всички един през друг към къщурките си, най-смелите се скриха зад ъглите и занадничаха. Тримата приятели грабнаха Манольос, прилепиха се на отсрещната стена и загледаха, и заслушаха.

— Ти ли, бре? Ти ли, бре? — ревеше агата; беше скочил върху сеизина и го тъпчеше и плюеше.

Измъкваше ятагана от ножницата, пъхаше го отново, навеждаше се, вземаше големи камъни, удряше го с тях по главата, беше се объркал, не знаеше каква смърт да му избере.

А старата Марта сновеше насам-натам, подрипваше, сякаш играеше хоро, пъргава, радостна, и току разстилаше, сгъваше и разгъваше дрехите, изтърсваше ги във въздуха и отново ги разстилаше на земята, за да се види кръвта.

И все току повтаряше и преповтаряше напевно същите, все същите думи:

— Чух го аз, ага, че се изкачва по стълбата посред нощ… Чух и един съвсем тъничък писък като на пиле, когато го колят, ага… Но къде можех да кажа нещо аз, горката? Ама на̀, на̀, намерих дрехите!

И отново започваше да ги разгъва и да ги разстила на земята и да показва кръвта…

Но изведнъж на агата му дотегна дърдоренето й, тури й един ритник в слабините, старицата нададе пронизителен писък и куцук-куцук затопурка към вратата на агата; присви се на прага като хищна птица и впи острите си очички в агата и сеизина.

— Извадете си сега очите, тъпанари! — измърмори тя. — Намерих аз, каквото търсех, сполучих, каквото исках, пет пари не давам!

Агата сега беше седнал с кръстосани крака на земята и беше накарал и сеизина да седне кръстато срещу него, лице с лице, носовете им се допираха. Дълго време седяха така двамата, неподвижни. Слънцето беше вече залязло, пойните птички се поокуражиха, видяха, че човешкото гъмжило се беше махнало, и се завръщаха в праотцовския си многоетажен дом, стария платан.

По-смелите, които надничаха от ъглите, и четиримата, приятели, които се бяха прилепили до стената, чакаха, притаили дъх. Чувствуваха, че ще се случи нещо страшно.

— Жал ми е за горкия сеизин — прошепна Манольос.

— Бог не го е жал за него — отвърна Янакос, — мълчи.

Агата изведнаж скочи прав като лъв и изрева:

— Стани горе, куче!

Сеизинът също се изправи изведнъж, с един скок. Измъкна агата ятагана и замахна с него веднаж, дваж, триж и му отсече носа и ушите, и ги хвърли настрани. Страшният анадолец не се помръдна, не издаде нито звук, стоеше прав като дърво, което кастрят; кръвта течеше, лееше се върху земята и се превръщаше в кал.

Вдигна бича тогава агата.

— Махай се! — изрева той.

Сеизинът започна да тича, като залиташе, около платана.

— Стой! — изрева отново агата.

Сеизинът спря. Нахвърли се върху него агата, смъкна му потурите, сграбчи му яйцата, отряза ги с един замах и ги хвърли върху убитото момче, сред ясмина.

Дивият анадолец нададе тогава страшен рев и се строполи на земята. Сграбчи го агата за врата, тръшна го на столчето, нахлузи му примката на врата, тури един ритник на столчето и сеизинът се залюля, окастрен, потънал в кръв, във въздуха.

Избърса агата с кървава ръка потта си и лицето му потъна в кръв. Седна отново на земята с кръстосани крака и дълго време гледа, задъхан, сеизина си, и ревеше като бивол; и полека-лека, когато душата му най-сетне се насити, той стана и без повече да се извърне да погледне назад нито сеизина, нито Юсуфчо, се прибра, като подскачаше и залиташе, понеже мислеше, че никой не го гледа, в конака си. Тури един ритник на вратата, за да я затвори, но се подхлъзна и се просна с гръм и трясък по цялата си дължина, на плочите.

— Какво ли става на горния свят? — питаше тъкмо в същия миг чорбаджи Патриархеас другарите си.

Проснали се бяха всички на земята, опрени на стената, с извърнато към ниската врата лице, и чакаха.

— Да ти кажа ли аз, чорбаджи — отвърна старият Ладас, който беше вече почнал да се мъчи да заглади нещата и да се подмазва на силните. — Манольос — бог да го прости! — виси сега във въздуха, справедливо-несправедливо, какво ни е еня нас? Важното е, че ние се отървахме. И сеизинът сега ще се покаже и ще ни изкрещи: „Вън, гяури, пръждосайте се по къщите си!“ Ще ни тури по един ритник и ще излезем пак на светло, и ще си гледаме работата. И каквото си казахме, чорбаджи, и поп Григорис, турете му пепел!

„Ще ти изкарам аз окото на теб, мръсен дъртако!“ — каза си поп Григорис, но се сети, че е християнин и свещенослужител, смекчи изражението си и гласа си й изрече:

— Да се спасим веднъж, дядо Ладас, с божията помощ, пък всичко останало се забравя. Хора сме, голям зор видяхме, та може да сме си казали по някоя и друга дума повече; аз дори вече забравих всичко.

— Аз няма да забравя, че ми каза чорбаджийска свиня — обади се обидено старият Патриархеас. Засегнал го беше право в сърцето този прякор, защото му подхождаше.

— Казах ли такова нещо, чорбаджи? — възкликна старият Ладас уж учуден. — Вземам си думата назад; побъркал се бях, клетият аз, от страх, заплетох се, не намирах думите си. Искал съм да кажа чорбаджия, а съм казал чорбаджийска свиня.

Панайотарос вдигна строшената си голяма глава:

— Да пукнете дано, бъзливци! — извика той. — Страхувате се един от друг, гнусите се един от друг, но къде ти да си признаете! Искате да сте добре помежду си, готовановци, за да обирате хорицата! Ала аз, бре, перекендета, не се боя от вас; попове, владици, чорбаджии, първенци, даскали, плюя на вас!

Даскалът отвори уста да замаже всичко, но тъкмо тогава вратата се отвори и се появи старата Марта, и острите й очички, изпълнени с искри, блеснаха в полумрака.

— Какви хабери мари, Марта, ни носиш от горния свят? — извика чорбаджията и се надигна.

Старата робиня се захили сатанински, протегна ръка.

— Ако не ми напълните шепата с жълтици — отвърна тя, — няма да ви кажа, нищо.

— Мари вещице — извика плачливо старият Ладас, — не ти ли е жал за нас? Бедни хора сме, искаш да ни изпиеш кръвта ли?

— Добри хабери ли ни носиш или лоши? — попита поп Григорис. — Това ни кажи най-напред.

— Няма да продумам ни дума, ти казвам, попе; не протягаш ли и светиня ти ръка, и после почваш „Господи помилуй“? Защо пък аз да съм по-добра от теб? Разтворете кесиите си, чорбаджии, това само ви казвам!

Първи старият Патриархеас отвори кесията си, извади една златна лира. Обърна се към попа:

— Отче — каза му той, — поп-чорбаджия ти викат, не се стискай. Отвори кемера си и твоя милост, дядо Ладас, дето ми викаш чорбаджийска свиня; добре ще ти дойде да ти пуснат малко кръв; може да ти дойде дамла, нещастнико. Даскале, хайде и твоя милост, каквото можеш, беден си, да свършваме. Хубави новини ни носи старата; не виждате ли как й блестят очите?

— Разтвориха попът и учителят кесиите си, старият Ладас въздъхна. Не може ли да ти ги дължа, кира Марта? — умолително той. — Ще ти дам разписка.

— Абре, та не струва ли поне една пукната лира животът ти, чифутино? — възкликна старицата. — Хайде, по-смело, да не ти дойде дамла, отвори си пунгията.

Обърна се към Панайотарос:

— А от теб, клети Гипсоядецо — каза захилена тя, — не искам и петак; вдовицата те остави гол като тояга.

— Пукни, дъртофелнице! — изръмжа Панайотарос. — Чакай, мари, да ти взема мярка на гърбицата, че да ти направя един самар, ама никак да не те убива, вещице!

— Не се тревожи, клети Гипсоядецо, имам и за теб един хабер: отърва се! Отърва се, грешни любовнико! Вдовицата Катерина отиде на оня свят!

Панайотарос изблещи очи, опита се да каже нещо, но гърлото му се беше свило.

— Уби я, ей сега на, агата; заби й ножа в сърцето, отиде по дяволите армаган!

Панайотарос се строполи на земята и започна да удря главата си в стената. Ревеше като звяр, викаше вдовицата. Наведена на прага, старата гърбуша го дразнеше:

— Кой я е карал да е красива? Кой я е карал да е мръсница? Кой я е карал да отиде при агата? Така й се пада! Заби й ножа в сърцето и я отърколи по стълбата.

Но Панайотарос не я чуваше; хапеше се, забиваше нокти в пръстта и викаше вдовицата.

В това време старият Патриархеас събра и от другите парите, напълни шепата на старата Марта. И тогава чак тя отвори устицата си и започна да им разправя всичко, от игла до конец. Разказваше, разказваше, смееше се, подскачаше, представяше агата, сеизина, крещеше и се хилеше… Поп Григорис се прекръсти.

— Да вървим — каза той, — благословено да бъде името господне! Влязохме обикновени хора, излизаме герои и мъченици Христови!

— Да вървим — каза и старият чорбаджия. — Евтино се отървахме.

— Една лира ми струва тази работа — изръмжа старият Ладас. — Но мен ли ще ме изиграят? Ще си изкарам аз яда. И най-напред на онзи мошеник Янакос — ще му лапна магарето!

— Поп Григорис прекрачи прага. Утре, братя — каза той, — трябва да направим тайно благодарствен молебен; държахме се като мъже и християни; излязохме победители от това страшно изпитание; слава на името господне!

— А аз ще накарам децата — каза учителят — да направят писмено съчинение на тема — мъченичеството и героизмът на гръцката нация.

Тръгна начело поп Григорис, с високо вдигната глава, наперен като коч-водач; зад него — старият Патриархеас, целият изпоцапан, изгладнял; зад него — даскалът, наперен и той, защото беше проявил такъв героизъм и не беше посрамил прадедите; последен — старият Ладас, който си придържаше гащите, защото учкурът му се беше скъсал.

— Ей, Гипсоядецо! — извика гърбавата старица, която беше застанала на вратата с ключ в ръце. — Пръждосай се! Овдовя, нещастнико, овдовя и агата, върви да му правиш компания.

— Нека първо си отидат големите магарета — изръмжа самарджията, — аз ще си отида сам.

Стисна юмрук, надигна се:

— Попове, владици, чорбаджии, първенци, даскали, плюя на вас!

— Юда! — подхвърли му попът, който не можа да се сдържи повече и хукна да бяга.

Спусна се Панайотарос да го сграбчи за брадата, но попът беше сварил, беше вече навън и прекосяваше двора; а зад него тичешком го следваха тримата му другари.

Беше се мръкнало вече, пусти бяха улиците, селяните се бяха прибрали в къщите си, вечеряха, пийваха си и по една отгоре, празнуваха днешния ден. Манольос, сеизинът, вдовицата, агата, Юсуфчо, старата Марта — всички къщи бръмчаха, селото се оживи, имаха какво да разправят старците и да клюкарствува съседките, а децата да слушат и да си спомнят…

А старият Патриархеас седеше на застланата маса, измит, преоблечен, издокаран, Леньо шеташе насам-натам, закръглена, розовобузеста, кефлия; беше му сварила една кокошка, направила му беше супа с лимон и яйце, за да се съвземе, а Михелис седеше срещу него и гледаше как старецът сърба лакомо, изпотен, забързан, и се мъчи да възстанови загубените си сили… Слушаше го как говори, как се смее, как дъвче, и го гледаше учуден. „Това е баща ми — мислеше си той, — това е баща ми…“

— Евтино се отървахме — казваше чорбаджията с пълна уста. — Сега, когато видях смъртта, разбрах, Михелис, какво нещо е животът… Да не губим време, дете мое, да ядем, да пием, да се веселим, да сварим… Я си представи, ако не се бях отървал, а? Тази кокошка тук сега щеше да бъде загубена за мен!

А Михелис все тъй го гледаше мълчаливо и си мислеше: „Това е баща ми… това е баща ми…“

Поп Григорис седеше и той на двора си, под отрупаната лозница, и ядеше; повяваше приятен летен ветрец, ухаеха босилекът и ясминът, а котаракът се галеше в краката на господаря си и мъркаше. А Марьори стоеше права, държеше каната с вино и му наливаше; и радостни сълзи се стичаха по бледите й бузи.

А попът-чорбаджия пиеше, ядеше и се перчеше:

— Нито за миг не се уплаши сърцето ми; държах се като вожд, достоен божи наместник в Ликовриси. Говорих прямо на агата, защитих християнството, а в затвора стоях изправен и чаках да посрещна смъртта… Трябва да се гордееш с баща си, Марьори…

И старият Ладас седеше и той на пезула в двора си, бос, разпасан, дъвчеше ечемичения си хлебец, бодваше от време на време и по някоя маслина и говореше безспирно на своята кира Пинелопи — какво направил, какво му направили, какво казал, какво му казали и колко му е струвала тази работа…

Въздъхна, ядоса се, влезе вътре, отвори сандъка, извади тефтерите, придърпа газеничето. Наплюнчи пръста си, започна да прелиства — кой колкото му дължи, кога изтича всеки срок и на колко възлиза лихвата; остана доволен, усмихна се:

— Утре сутринта, кира Пинелопи, ще си изкарам яда; отвърнах се от зъбите на смъртта, и сега, след като се отървах, хатър вече няма да има; дължа ли ти, изяш ме; дължиш ли ми, ще те изям; и по-скоро, докато сме още живи. Какво ще кажеш и твоя милост, Пинелопи?

Ала кира Пинелопи, безразлична, безжизнена, беше приковала празния си поглед върху своите куки и плетеше ли плетеше настървено. Сякаш и тя се беше срещнала със смъртта и сега бързаше да свари; да свари да довърши чорапа. И нито се беше разтревожила, че мъжът й беше изчезнал, нито се беше зарадвала, че се бе върнал и сега ходеше напред-назад из двора и си придържаше гащите, чешеше се и говореше.

Приказките в селото продължиха тази вечер до късно, газеничетата светеха чак до среднощ; а след това угаси едно по едно газеничетата си селото, затвори очи и захърка.

Бързо се беше разделил и Михелис с приятелите си; бързаше да отиде да види стареца си.

— Да отидем в къщи да хапнем всички заедно, а? — предложи Костандис на двамата си другари. — Да отпразнуваме възкресението ти, Манольос!

Кира Костандисовица беше на добрите тази вечер, не направи кисела мутра, когато ги видя, запретна се, накладе огън, приготви вечерята. Застла трапезата, донесе виното, спусна стомната с вода в кладенеца, да се изстуди.

— Еша си няма сестра ти — каза скришом Костандис на Янакос, — еша си няма като домакиня, когато е на добрите; еша си няма и когато я прихванат. Слава богу, късметлии излязохме тази вечер. Добре дошли, братя! — каза той високо.

— Добре сме те заварили! — отвърнаха гостите и започнаха, както бяха огладнели и тримата, да ядат и да пият.

Застанала права зад тях, господарката на къщата им прислужваше.

Вдигнаха пълни чаши Янакос и Костандис, чукнаха се с Манольос.

— Христос воскресе! — извикаха и двамата, като гледаха Манольос с нежност.

Но Манольос не говореше, не се смееше, беше вглъбен в себе си, радваше се, че е още жив, че яде и пие и говори с приятелите си; и чувствуваше вечерния ветрец върху изпотеното си чело… Но той смяташе, че ще бъде другаде тази вечер — и някаква спокойна, неземна печал лъхаше от лицето му.

— Не се притеснявай, Манольос — каза му Янакос, — хубав е раят, не казвам, но хубава е и земята… Къде ще намериш Костандис и Янакос в рая? — добави той усмихнато. — Защото ние, двамата, с теб, Костандис, както вървят нещата, сме за ада; е, не чак на дъното му, а най-отгоре!

Засмяха се и тримата, напълниха отново чашите си.

— Жал ми е за горката вдовица — каза тихо Костандис, за да не го чуе жена му. — Язък за хубостта й!

— Кой знае — каза Янакос, — може би по това време, когато говорим, вдовицата Катерина се намира в рая и то, помнете ми думата, заедно с Мария Магдалена. И се разхождат двете, прегърнати, по вечно зелената трева, гледат долу света и се смеят…

— Може и да въздишат бре, Янакос, защото са го обичали много — каза Костандис. — Какво ще кажеш и ти, Манольос?

— Завиждам на вдовицата — отвърна Манольос, — завиждам й, не ми е жал за нея. Защо да ми е жал? Сигурно се разхожда сега в рая е ангелите и нито въздиша, нито се смее за света. Забравила го е напълно, заличил се е този свят от ума й, на, както и на мен се заличи и изчезна от лицето ми проказата.

Дочу последните думи кира Костандисовица и тогава за първи път се извърна и видя, че лицето на Манольос, дето разправяха, че се било подуло цялото от проказа, сега светеше съвсем чисто. Понечи да го попита как е станало това чудо, но мъжете говореха, беше в настроение тя тази вечер, не искаше да се намеси в приказките им. Само беше наострила уши и слушаше; Когато стана дума за вдовицата, изръмжа тихо, готова да ухапе; но покри отново зъбите си с устни и не ухапа.

— Ами за горкия сеизин какво ще кажеш, Манольос? — запита Костандис. — Заядливо куче беше той, но ме хвана жал за него.

— Ако беше християнин — отвърна Манольос, — и се беше разкаял, кой знае, Костандис, господ може би щеше да положи ръка върху главата му и да му каже: „Простено да ти е, защото си обичал много“.

— Ама то така, както ги разправяш, Манольос — извика Янакос, — ще се стигне дотам, че в рая ще могат да влизат и хора от кол и въже!

— Раят е бил направен за грешниците… — промълви Манольос.

Да пием тогава за здравето на сеизина! — предложи Костандис, който беше вече на кеф. — Да пием за здравето на агата, нещастния вдовец, защото и той обичаше много. Да пием и за Юсуфчо, невинно убития? Какво е виновно горкото момче? Дъвчеше си дъвка и пееше маанета!… Вършеше ли нещо друго?

— И да е вършело нещо друго — каза Янакос, като прихна да се смее, — халал да му е!

Костандис му направи изплашено знак и посочи с очи жена си, която се преструваше, че гледа през прозореца звездите; Янакос разбра и млъкна.

— Само за здравето на стария Ладас не ми казвайте да пия, нито за здравето на поп Григорис! — заяви Костандис. — Те са диви зверове.

— Абре, хубаво ти е виното, Костандис! — извика Янакос, който се беше вече разпалил. — Аз ще пия и за тяхно здраве!

Напълни чашата си.

— За здравето на стария Ладас, кокалите да не му останат дано! — и я изпи на един дъх.

Напълни я отново;

— За здравето на поп Григорис, кокалите да не му останат дано! — и гаврътна и нея.

— Има ли още някой грешник, та да спомена и него?

Имаше бол-бол вино, сърцата преливаха, гърдите се бяха разтворили, изпълнили се бяха с любов.

„Като виното е и Христос — мислеше си Манольос; — така разтваря и той сърцето на хората, та целият свят се побира в него; така ще отвори и рая, за да влязат всички грешници…“

И се радваше на приятелите си, които се бяха прегърнали и се смееха.

— Ами Панайотарос! — извика Янакос. — Забравихме Юда. За негово здраве, отче Якове!

— За негово здраве, апостол Петре! — отвърна Костандис и отново изпразниха чашите.

Кира Костандиновица се извърна; щяха да й изпият всичкото вино, започна да се ядосва.

— Много пиеш, Костандис — каза тя със строг глас.

Костандис се сви.

— Добре — рече той, — не се сърди, жено; донеси ни стомната с вода, да се поразхладим.

Жената отиде на кладенеца, Костандис сложи пръст на устните си.

— Опичайте си акъла, нещастници! — каза той тихо. — Опичайте си акъла, че ще се ядоса. Да си ходим — каза Янакос, — да си ходим, че да не си намериш белята…

— Не бре, момчета, ама да я караме кротко. Да пием вода за нейно здраве, дано да омекне; не знаеш ти какви са жените.

Жената влезе със стомната; взе винените чаши, изплакна ги, напълни ги със студена вода. Вдигнаха мъжете чашите със студена вода, поздравиха:

— За твое здраве, сестричке — каза Янакос. — Господ да разхлади душата ти, както ни освежи ти тази вечер. По-добра сестра и по-добра жена от теб няма; където и да отиде Костандис, все за теб хвалби приказва!

— За твое здраве, жено! — каза плахо Костандис. — По-добре, на̀, кълна се, да отида с теб в пъкъла, отколкото сам в рая! — изрече той и намигна на приятелите си.

— За твое здраве, стрино! — каза й Манольос. — Прощавай, голяма вечер е днешната, спаси се селото ни; господ ще ти плати един ден за труда, който стори за нас.

Пиха, освежиха се; постихна малко огънят. Извади Костандис табакерата, сви си цигара, подаде и на другарите си. Станаха, излязоха на двора, седнаха на пезула. Жената започна да раздига масата, като мърмореше.

Въздухът ухаеше; откъм полето идваше лъх на зрели жита; сред двора имаше една смокиня, замириса на смокини нощта.

Някой се спря пред външната врата, почука; Костандис стана разтревожен.

— Аз съм, Костандис, отвори, аз съм — Михелис!

Зарадва се много Костандис, отвори; Михелис се показа в тъмното.

— Оставих стария — каза той, — яде, пи, доспа му се; и дойдох.

Седна и той тихо на пезула; почувствува приятната тишина наоколо, не искаше да я наруши; мълчеше.

Манольос опря глава на стената, загледа се в звездите и умът му се изпълваше със звездна светлина. И бавно, постепенно, гласът на Манольос се извиси в нощта:

Едно си мисли човек — каза той, — а друго решава бог; не ме остави тази вечер да умра и да ви напусна, братя. Кой знае, има си своя цел господ, не сме си изкарали още надницата тук, на земята, трябва още много да работим, за да спасим душата си; и ето, тази вечер, братя, взех решение.

Замълча отново и вдигна пак очи нагоре, към Млечния път.

Янакос и Костандис бяха започнали да изтрезняват; виното, което се беше качило в главите им, сега се разливаше и поеше цялото тяло, като никаква приятна мисъл. Михелис докосна коляното на Манольос, сякаш искаше да му каже: „И аз съм с теб!“

Бяха съвсем сами в тъмнината, повяваше много приятен ветрец, звездите висяха над тях и осветяваха слабо четирите лица; едва се различаваха един друг в нощта.

Манольос събра смелост, поде отново:

— Когато бях послушник в манастира — каза той, — преди да дойде чорбаджи Патриархеас и да ме хвърли сред хората, моят старец настойник, отец Манасис — господ здраве да му дава, ако е жив, и да освети костите му, ако е умрял! — ми разправи веднаж една случка, станала с един негов приятел калугер. От години не съм се сещал за нея; но тази вечер бог знае защо си я спомних; и сега все се върти в ума ми… Спи ли ви се? — попита той, като прекъсна думата си, защото приятелите му мълчаха и не различаваше добре лицата им в тъмнината.

— За бога! — извика Костандис, сякаш се беше уплашил. — Защо ни казваш това, Манольос?

— Никога душите ни не са били толкова будни, Манольос — каза и Янакос. — Не ни измъчвай, разправяй!

— Та, значи, този калугер, приятелят на моя старец, имал едно голямо желание, което го измъчвало цял живот: да го удостои и него господ да отиде да се поклони на божи роб. Обикалял, значи, по селата, събирал милостиня, и след години, вече старец, успял да събере трийсет лири, колкото трябвало за пътуването, извършил покаяние, взел разрешение от игумена и тръгнал. Едва-що излязъл от манастира и гледа: един човек, дрипав, бледен, тъжен, навел се и събира разни тревуляци; човекът чул потропването на тоягата на калугера по камъните, вдигнал глава.

— Къде отиваш, отче? — попитал го той.

— На божи гроб, братко, на поклонение. Да обиколя три пъти божи гроб и да се поклоня.

— Колко пари имаш?

— Трийсет лири. Дай ми на мен трийсетте лири, защото имам жена и деца, които гладуват. Дай ми ги, обиколи три пъти около мен; а сетне падни на колене и ми се поклони.

Калугерът извадил кесията си с трийсетте лири, дал я на сиромаха, обиколил три пъти около него, а сетне паднал на колене и му се поклонил. И се върнал в манастира си.

Манольос наведе глава, замълча; тримата приятели още възприемаха думите му и мълчаха; сърцата им биеха развълнувано.

Манольос вдигна глава.

— По-късно научих — каза той, — че този калугер, дето бил тръгнал за божи гроб, бил самият мой старец, отец Манасис; но го е било срам да ми признае това, от скромност. И тази вечер, след толкова години, разбрах кой е бил беднякът, когото срещнал близо до манастира.

Манольос замълча; гласът му беше почнал да трепери. Приятелите се примъкнаха към Манольос, на пезула.

— Кой е бил? — попитаха с тревога те.

Манольос се поколеба известно време; но накрая, тихо като зрял плод, който пада през нощта в градината, се отрони и думата му:

— Христос.

Тримата приятели се стреснаха; сякаш изведнъж, сред тях, в тъмнината, печален, бедно облечен, преследван от хората, с окървавени от дългия път крака като беглец се появи Христос. Почувствуваха сред тях, със страх и с радост, невидимото присъствие. Дълго време не можаха да продумат; какво можеха да кажат? Накъде да се обърнат? С кого да говорят? Не виждаха никого; но никое тяло не им се бе сторило толкова действително, толкова осезаемо, колкото този незрим, със смирен образ на човек, въздух сред тях.

Първи Янакос отвори уста, извика, като впи поглед в тъмнината:

— Кой е? Като че ли някой почука на вратата; кой е? — извика отново той и протегна ръка.

Листата на смокинята се раздвижиха, изпълни се отново нощта с ухания — на жита, на орлови нокти, на зрели смокини. И докато вдишваха дълбоко и четиримата това ухание, почувствуваха как в тях прониква и се разлива, от главата до петите, невидимото присъствие. Спомниха си всички, как, когато бяха още деца и сърцето им беше чисто, същият този Невидим навлизаше в тях и ги изпълваше целите, на Велики Петък, когато се причестяваха.

— Манольос — каза Михелис и понечи да прегърне приятеля си, но се въздържа, — Манольос, от днес, от мига, в който те видях да се появяваш на вратата на агата с вързани отзад ръце и да отиваш спокоен, радостен, да умреш, за да спасиш селото, почувствувах как един нов лъх, едно странно сияние те обгръща; сякаш стана по-висок, сякаш стана по-тънък, сякаш се превърна в пламък. От този миг реших: където и да отидеш, ще дойда; където и да ме пратиш, ще отида; каквото и да ми заповядаш, ще го сторя.

Замълча за миг, сякаш се колебаеше; но изведнъж се реши:

— Сега, докато гледах баща си — произнесе той тихо, — как яде, как пие и как дреме, разбрах, че съм свързан повече с теб, Манольос, отколкото с него. Не дължа вече подчинение на него, а на теб.

Янакос и Костандис се опитаха и те да заговорят, но не можаха; и се разплакаха.

Жената на Костандис се показа на прага, чу ги, че плачат, поклати глава и отново влезе вътре. Манольос хвана ръката на Михелис и я стисна здраво с две ръце.

Братко мой — каза той, — ти си по-добър, по-чист, по-близо до Христа от мен. Не те измъчват сатанински гласове теб и затова намираш по-просто, и по-сигурно пътя. Това, което аз години наред се стремях да достигна и не го достигнах, ти го достигаш с една спокойна стъпка, без задъхване. И твоята жертва има по-голяма стойност; Защото имаш чорбаджийска къща и баща чорбаджия, и богатство, и име; а аз нямам нищо. Жертвувам на бога нищото; и при това все още ми е мъчително да сторя дори тази нищожна жертва. Като моя старец, отец Манасис, имах и аз, перекендето, големи планове; не ме побираше кошарата ми, не ме побираше селото, копнеех да се кача, значи, на един голям кораб, да отида на край света, да намеря изкуплението си. Мислех, че божи гроб е много далеч, на края на света, и гледах с пренебрежение на този къс земя, където ме беше хвърлил бог… Но сега разбрах; Христос е навред, обикаля около селото ни, тропа на вратата ни, чака и проси от сърцата ни. Беден, гладен, без покрив е Христос в това богато село, където живеят и царуват агите, ладасовците, попгригорисовците. Беден е, а има и деца, които гладуват. Проси, чука по вратите и сърцата, и го пъдят от врата на врата, от сърце на сърце.

Манольос се изправи, в тъмнината лицето му сияеше.

— Братя — извика той, — ние ще го приберем, ние ще му отворим вратите и сърцата си. Преди не го виждах, не го чувах; сега го виждам и го чувам. Онази нощ, когато Янакос се качи да ме намери в усамотението ми, чух го ясно да ме вика по име и слязох в селото. Мислех, че ме вика, за да умра; но не ме е викал за това. Знам сега защо ме е викал; и взех решение.

Един глас се чу в тъмнината, навярно беше на Костандис:

— Какво решение, Манольос?

— Какво решение ли? — отвърна Манольос и известно време остана замислен. — Как да го изразя с думи? Не мога. Струва ми се, че само на дело, ако е рекъл господ, ще мога. Братя, взех решение да променя изцяло живота си, да се откажа от миналото, да прибера Христос от улицата. Ще вървя напред с тръба в ръка като негов сеизин и ще викам. Какво ще викам, не знам. Нито и мисля за това; Когато отворя уста, Христос ще вложи в нея нужните думи. Братя, такова решение взех.

Замълча. Дълго време в двора се чуваше само силното шумолене на листата на смокинята. Но след това отново прозвучаха гласове и въпроси.

— Ами ние, ние с магаренцето си, със стоките си, с галантериите си? — попита Янакос.

— Ние с жената си, с децата си, с кафенето си? — попита Костандис.

— Аз не питам — каза Михелис. — Аз взех решение. Още преди да дойда тази вечер при вас, бях взел решение: ще напусна бащината си къща.

Манольос не отвръщаше нищо; в слабата светлина, която звездите хвърляха отгоре, различаваше лицата на Янакос и Костандис, наклонени към неговото лице, да очакват, все тъй въпросително, отговор. Какво да отговори? Как можеше да вземе решение вместо тях и да обърка живота им? Всеки си има своя час на изкупление; всеки сам трябва да отсъди и да реши как и кога.

— Братя — каза той най-сетне, — като плод на дърво е и всяко човешко решение. Бавно, търпеливо, от слънцето, от дъжда, от вятъра, плодът узрява и пада. Имайте търпение, братя мои, не питайте никого; ще дойде и благословеният за вас час — и тогава вече няма да питате; спокойно, без да страдате, ще оставите жена и деца, и родители, и търговия, ще разпродадете всички тези малки бисери и ще намерите Големия Бисер — Христос.

— Ти ни проправяш път, Манольос — каза Янакос; — ще дойда с теб.

— Не бързай, Янакос — каза Манольос и стисна ръката на нетърпеливия си приятел. — Остави ме най-напред аз сам да се боря и да страдам.

— Няма да си отидеш! — каза Костандис и протегна ръка, сякаш искаше да задържи Манольос. — Няма да ни оставиш!

— Къде да отида, Костандис? Забрави ли къде е намерил божи гроб моят старец? Онзи, който се бори и страда върху едно късче земя, той се бори и страда върху цялата земя. Ще бъда с вас, винаги! Тук, в Ликовриси, и на планината, на нашата земя! Тук е моята арена; тук ме е свалил бог, тук ми е наредил да стоя и да се боря. Тук е моят божи гроб.

Жената на Костандис отново се показа на прага и измърмори нещо; Манольос стана, погледна звездите.

— Братя — каза той, — навярно е вече полунощ, а трябва да се изкача на планината; останете със здраве, тръгвам!

— И ние ще си тръгнем — каза Янакос; — на сестра ми май й се доспа.

— Минава полунощ — обади се тя.

Сбогуваха се със стопанката на къщата, помъчиха се да я посмекчат с медени думи; жал им беше за Костандис, задето го оставяха сега беззащитен в ноктите й.

— На добър час, момчета! — каза Костандис, като ги изпроводи до външната врата. — Христос с вас!

— Господ да ти е на помощ, клети Костандис… — измърмори Янакос, щом вратата се затвори.

Тишина, пролетна сладост, селото спеше дълбоко, далече някъде лаеше куче. Звездите висяха над тримата приятели като мечове.

Не продумаха из целия път; какво да кажат? Бяха си казали всичко.

Съвсем сам, с бърза, лека крачка, сякаш отново го бяха подели ангелски криле, Манольос пое по нагорнището.

XI

В същото време, когато хората, заплетени в страстите си убиваха или ги убиваха, биеха или ги биеха, или се мъчеха да се изкачат на небето, класовете спокойно, уверено, се наливаха, зрееха, изпълваше се главата им с жито и извиваха към земята шия, за да бъдат ожънати.

Вързаха си девойките бели забрадки, та да не ги изгори слънцето, грабнаха сърповете си и се пръснаха още от ранни зори из полето. Бяха вече забравили за опасността, която беше преминала над селото им, приказваха си тихо за вдовицата и се смееха, и се изчервяваха, и настръхваха, като се сещаха за сеизина, когото бяха видели на другата сутрин да виси на платана, полугол и обезобразен. Духаше вятър и ужасният труп се люлееше, като поскърцваше, с изплезен посинял и прехапан език.

Но лицето им се смекчаваше, когато си спомняха за Манольос. Майките им, когато се бяха завърнали тичешком от площада, подгонени от агата, заразправяха ненаситно как се показал на вратата на агата, горд, красив и рус като архангел — и това, дето го приказват злите езици, че уж имал проказа по лицето, лъжа е, мари, лъжа е, лицето му светело съвсем чисто като слънце.

Навлязоха в житата и захванаха да размахват сръчно сърповете, сякаш гонеха и прегръщаха някого; сграбчваха на ръкойки на ръкойки класовете, правеха ги на наръчи и ги струпваха зад себе си на снопове. И току кудкудякаха и подхвърляха закачки за селските момци и чуруликаха за кусурите им — този бил гърбавичък, оня бил кривокрак, другият заеквал… И най-много кусури имаше този, за когото, тайно в себе си, най-много мечтаеха.

Излезе и жената на Панайотарос с двете си щерки, Пелагия и Хрисула, да ожънат и те бедната си нивица. Висока, изпита, с горчиво стиснати устни, състарена, нещастната жена се беше забрадила с черна кърпа и вървеше отпред мълчаливо и уморено. Защо се беше родила, какво зло бе сторила на бога, та я измъчваше толкова? И какво зло беше сторил и мъжът й, та беше станал пияница, прахосник и за присмех на селото? Той, честният левент, мълчаливият, работливият, дето минаваше край вратата й и трепереше, и къде ти да вдигне очи да я погледне! Тя — дъщеря на добър стопанин, той — сиромах; но един ден покойният й баща го повика: „Панайотарос — каза му той, — харесваш ми; беден си, но трудолюбив и честен; знам, че обичаш щерка ми, вземи я, имаш благословията ми!“ И я взе; всичко вървеше добре, до оня проклет час, когато се появи вдовицата!

— Проклета да е — прошепна тя, — тази кучка ме изгори… Господи, можеш ли да чуеш и честните жени? Чуй ме; хвърли я в пъкъла да гори заедно с Юда!

Но щом произнесе това име, тя настръхна; сякаш беше отправила молитва към господа мъжът й да не се раздели с вдовицата дори в ада. Спря се изплашена.

Зад нея двете й дъщери, закръглени, мургави, апетитни, с гъст черен мъх по бузите и горната устна, миришещи на пот, клюкарствуваха и се кикотеха.

— Старата пак си е наумила нещо, виж как се спря като вдървена! — каза по-малката, Хрисула.

— Бас държа, че се е сетила пак за вдовицата! — рече Пелапия и двете отново почнаха да се кискат.

Старият Ладас мина приведен, замислен, бос; извърна се, видя ги, навлизаха вече в нивицата си и бяха свалили от рамо сърповете.

— Тази ли е нивата ви, нямате ли друга? — попита той майката.

— Тази е, кир Ладас; другите ги продадохме, отидоха… — отвърна старата и въздъхна.

Старият Ладас хвърли поглед на нивата, премери я наум, пресметна колко жито ще даде, поклати тясната си проскубана глава и продължи пътя си. Съскаха още като змии вътре в него ругатните на Панайотарос; всеки ден си ги припомняше и всеки ден се заклеваше да му лапне нивата, която му беше останала, и лозето му: „Ще те науча аз тебе, безчестнико, какво ще рече чест; и какво ще рече Ладас!“

Продължи по-нататък, поспираше се при всяка нива, правеше си наум сметки; така излизаше всяка година по време на жътва и оглеждаше всичко; след това — на гроздобер; а сетне — на беритбата на маслините. Умът му беше като тефтер и си записваше колко жито, колко вино, колко зехтин ще получи горе-долу всеки селянин и дали ще може да изкара годината, или ще се принуди да поиска заем; и си правеше сметката старият Ладас дали трябва да даде заем, и колко да даде, и каква лихва да вземе от всеки.

И така всяка година; но тази година старият Ладас излезе на инспекция още по-хищен. Откакто се беше отървал от ноктите на смъртта, беше го обхванал бяс да лапне колкото може повече ниви и лозя, и маслинови градини, да натрупа колкото може повече лири в сандъците си, да свари; и да стегне още повече колана си, да не яде — от вчера беше изхвърлил маслините от закуската си, да пие само бистра водица, да не се облича и да не се охарчва напразно. „Нямаме време, кира Пинелопи — казваше той на безжизнената си другарка, — всеки миг може да умрем, трябва да побързаме; какво ще кажеш и твоя милост, кира Пинелопи?“

— Абре, всичко ли искаш да заграбиш, дядо Ладас? Какво ще го правиш? Какво ще вземеш със себе си? Един аршин платно; остави тогава и бедните да хапнат!

Извърна се раздразнено старият кожодер и видя пред себе си чорбаджи Патриархеас, дебел, охранен, червендалест, носеше широкопола сламена шапка е бял тюл, който се спускаше отзад на врата му, та да не му се качи кръвта в главата от слънчевия пек. Отиваше и той на нивите си, да стои над главите на жетварките, да го гледат, та да не спират сърповете им и същевременно да им се любува, когато се навеждат и изпъват задника си, и откриват изпотените си гърди. И да им подхвърля от време на време и по някоя думичка, да ги разпалва, да се разпалва и той.

Старият Ладас го изгледа, задавяше се от злоба, но не каза нищо.

Чорбаджи Патриархеас прихна да се смее, като видя тясната, изгладняла мутра на стария вариклечко и дрипавите му провиснали потури.

— Струва ми се, че добре ти го рекна онзи мечок, Гипсоядеца, в зандана — каза му той, за да го подкачи.

— И твоя милост добре те нареди, струва ми се — изсъска старият Ладас. — Да не би да си забравил?

За чорбаджийската свиня ли искаш да кажеш? Какво да ти кажа бре, брате, колкото повече мисля за това, толкова повече ми се струва, че е улучил право, мискининът му недей… Абре, ще ми повярваш ли? Откакто съм излязъл от зандана, ми се отвори дяволски апетит, ям, ям, Леньо не сварва да ми коли кокошки, Никольос да ми носи агънцета сукалчета и сиренета, градинарят ми — плодове и зарзавати… Не мога да се наситя бре, Ладас; ама пък и не ща да се наситя; и ако се наситя някой път, правя си гаргара с нещо, дето ми го даде поп Григорис — да е жив и здрав, нагъва и той! — повръщам, изпразвам се и започвам отново. Разбра ли?

— Разбрах — отвърна старият Ладас и се изплю. — Червеите си подават главичките от пръстта, радват ти се, че дебелееш, че тлъстееш, че се надуваш и казват: „Какъв гуляй ще падне! Ти се надуваш, аз се смалявам, дяволът ще ни вземе и двамата!“

И като каза това, изплю се отново и продължи по-нататък.

Пръснати из полето, раите, мъже и жени, жънеха, а в това време агата, заключен в конака си, не се подаваше навън; ту крачеше напред-назад по одаята, препъваше се и се сгромолясваше кьоркютук пиян, ту не ядеше, не пиеше, седеше с кръстосани крака на възглавницата, пушеше чибука си и си мислеше за този лъжлив свят, и унесено гледаше как димът от чибука му се издига, как се вие във въздуха и изчезва. Но една сутрин стана, облече се, повика гърбавата старица:

— Оседлай, мари, кобилата ми, сложи в дисагите ми хляб и месо, тури и шише ракия, ще отида в Мегало Хорио[13], ще взема дяволската машина, ще отскоча до Смирна. Отваряй си очите за къщата, жива душа да не стъпи вътре, та никой да не научи, че ме няма; иначе, нещастнице, като се върна, ще ти отрежа и на теб носа и ушите, и гърбицата, чуваш ли?

— Чувам, ага, върви с божията помощ! — отвърна старата Марта.

А вътре в себе си се кискаше: „Ще отиде да ми доведе пак някой смирненски Юсуфчо, проклетникът!“

Вече по тъмно, за да не го види никой, агата яхна кобилата си и излезе крадешком от селото.

— Брей, толкова дни да не ми дойде това на тъпия ми ум! На, да се не видиш макар! — измърмори той и се чумоса.

За няколко дни жътвата беше привършена, натрупаха на кръстци снопите по харманите селяните и започнаха да вършеят, да отвяват и да пренасят зърното в къщите си. Откара и Панайотарос всичкото си жито на мелницата, смля го, отнесе го в къщи и накара жена си и дъщерите си да омесят и да опекат хляб, сетне взе пищова си, застана сред двора и започна да стреля във въздуха. Беше се разчуло, че агата го няма, не се боеше вече от никого Панайотарос, измъкна пищова изпод гредите, където го беше заврял, и захвана да стреля и да вика на жена си и на дъщерите си:

— Вън! Вън! Махайте се! Вървете, където по дяволите си щете, искам да остана сам!

Намесиха се съседките, паднаха му в краката и го умоляваха, жена му и дъщерите му плачеха. Но той все повече се разяряваше, крещеше: „Вън! Вън!“ Сграбчи ги за косите, изхвърли ги от къщата, заключи се здраво, извади една дамаджана с ракия от килера, извади и суджуците, които беше запазил за мезе, нареди и топлите хлябове около себе си и се изтегна под маслината, сред двора.

Пиеше, ядеше, вземаше от време на време пищова, стреляше, а сетне се тръшваше по гръб, полугол, и чумосваше и с ръце, и с крака небето:

— На̀ ти, керата̀! — викаше той. — На ти, керата̀!

И отново захващаше да яде и да пие.

По цели дни и нощи го слушаха съседите да реве и да стреля, а понякога да го обръща и на песен. Но гласът му все повече пресилваше, изстрелите намаляваха и през една дупка на вратата му съседите надзърнаха един ден и видяха: съвсем гол, с потънала в бълвоч червена брада, Панайотарос лежеше по гръб и чумосваше небето и крещеше съвсем прегракнал: „На̀ ти, керата̀! На̀ ти, керата̀!“

На другия ден не чуха вече нищо; само сутринта един изстрел, а сетне тихо ръмжене и въздишки, и накрая — мъртва тишина. Съседките се събраха пред вратата му, надзърнаха през дупката; проснат по очи сред бълвоч, сухи парчета хляб, самуни и пикоч, Панайотарос лежеше неподвижно.

— Да строшим вратата — предложи Андонис бръснарят. — Ако умре, ще се вмирише и болест ще налегне селото.

— Да попитаме първо поп Григорис — предложи клисарят и тръгна тичешком.

Строшете вратата му, сигурно е предал вече душата си на сатаната, и го погребете, аз не се бъркам! — отсъди поп Григорис, който все още предъвкваше и не можеше да преглътне всичко, което Гипсоядеца му бе изтърсил в мазето.

Дотичаха и жена му, и дъщерите му, строшиха вратата. Вдигнаха Панайотарос от мръсотиите, беше бледен като мъртвец, стопил се беше наполовина, навярно се беше търкалял върху строшените стъкла, защото беше целият в рани; но беше жив. Жена му го изми, както мият конете, дъщерите му носеха вода от кладенеца на двора и я изливаха с кофи върху него. Той се посъвзе, отвори очи; видя наоколо жените, ядоса се.

— Вън! Вън! — извика той и се спусна приведен да намери пищова си.

Но нямаше вече сили и се строполи на земята.

Вдигнаха го, пренесоха го вътре, поставиха го да легне в постелята; Андонис бръснарят предложи да му сложи кръвни вендузи, но съседките не му дадоха.

— Каква кръв ще му пускаш бре, Андонис? Ами че той е бял като платно… Да повикаме старата Мандаленя, да направи заклинание, та да прогони дявола, дето му е влязъл вътре.

Едно хлапе си плю на петите и отиде да намери баячката.

В това време една съседка предложи да му направят кисела лимонада, друга — да му сложат нагорещена керемида на корема, а една старица — да го преплюят всички по три пъти, да се изплаши дяволът и да избяга.

Но докато вземат решение, ето ти я и старата Мандаленя пристигна, чевръста, кефлия, с церовете си; три торбички, едната, бялата, пълна с най-различни миризливи билки, другата, черната, с прахове и шишенца, и третата, синята, с черна бакла, зелени счупени стъкла, катран, едно голямо парче от честния кръст, цветя от черковната плащаница и костица от прилеп.

Наведе се, огледа внимателно Панайотарос, поклати глава, дръпна в ъгъла жена му.

— Много теглиш, Панайотарице — каза й тя тихо, — сърцето ме боли за теб… Този, дъще, не е човек, а звяр; сега е загубил за малко силата си и е омекнал, но щом се съвземе, отново ще започне същото, та и по-лошо; такъв беше и покойният ми мъж, но слава богу, прибра го дяволът… Искам да ти доверя нещо, ама ще ми се закълнеш, че ще го пазиш в тайна; господ дори не трябва да го чуе! Кълна ти се — каза нещастната жена, която беше почнала да трепери.

— Последни тук — каза й старицата и й показа черната торбичка, — тук имам един чудотворен прах; ако му дадем от него, след няколко дни, спокойно, без болки, ще хвърли петалата. Какво ще кажеш? Ще се отървеш, клетнице! Ще се отърве и той от греховете.

— За бога, не ми го казвай това повече!… — извика горката жена.

— Както обичаш — отвърна старицата, като вдигна рамене. — Аз ти мисля доброто, ама щом не щеш…

Пъхна ядосано черната торбичка в пазвата си, извади бялата с билките и започна церенето. Свари билки, даде му да пие от тях, взе зехтин от кандилото на света Богородица, разбърка го с пипер, разтри го, сетне й казаха за керемидата, сложи тогава и една нагорещена керемида на корема му. Взе сетне от синята торбичка катрана, разтопи го и начерта един кръст на прага на външната врата. После накара всички да излязат от стаята, затвори вратата, приближи се до Панайотарос, заплю го три пъти и го чумоса:

— Върви по дяволите, Юда!

Излезе навън.

— Не го закачайте — каза тя, — четох му благословия; след три дни ще бъде кукуряк.

Взе за плата сухите парчета хляб, пръснати по двора, и един аршин суджук, който още висеше на маслината, прекръсти се и си отиде.

— Диви зверове са мъжете, проклети да са! — говореше си сама тя по пътя. — Ех, ако ме оставеха, щях да им дам наред на всички от прахчетата, дето си знам, та да отидат по дяволите!

Тъкмо когато пъхаше ключа да отвори вратата си, покрай нея мина Янакос с магарето си, забързан и намръщен.

— Ей, ей, чакай де — извика му тя, — чакай да те видим малко, Янакос! Какво прави непрокопсаният ми племенник? Е бре, не ви ли е жал за него? Объркахте му главата и сега седял съвсем сам на планината като кукувица и четял, казват, евангелието… Виж го ти! Евангелие… Вместо да прави деца с Леньо…

Това ли е за сполайти, бабо Мандаленя? — отвърна ядосано Янакос. — Абре, не се ли намери поне един човек да падне да му целуне краката? Да пукнете дамо, дъртаци, дъртофелници, маймуни такива!

Ала старицата, която беше вече прекрачила прага си, изскочи изведнъж навън.

— Ех бре, нали ще се разболееш и ти някой ден — извика му тя, — ще ми паднеш в лапите! Ще си го изкарам тогава!

И затвори вратата със смях.

Но къде ти да се извърне да подхване кавга с нея Янакос! Умът му беше в Саракина, откъдето беше току-що минал и сърцето му се беше свило. Бежанците бяха построили няколко къщурки, но нямаха греди, за да ги покрият. Децата, бледи, слаби, седяха пред пещерите, нямаха сили да играят; седяха сериозни, умислени като старци; и гледаха долу плодородното поле и девойките с белите забрадки, дето жънеха. Някои от жените събираха разни тревуляци, други палеха огън, но нямаха зехтин, нямаха хляб, нямаха маслини, ядяха сварени тревуляци. Мъжете се бяха пръснали по околните села да търсят работа, поп Фотис беше взел евангелието и един чувал, и обикаляше по селата като просяк и събираше милостиня за хората си.

— Как я карате, барба? — попита Янакос един старец, който гребеше вода от вдлъбнатината на една скала и поливаше една леха, която беше засадил върху оскъдната земя. — Как я карате в новото си село?

— Слава богу — отвърна старецът, — живи сме още.

— Децата, гледам, са слаби, краката им са станали като клечки.

— Е, ще закрепнат, не се притеснявай; някои ще умрат, няма значение, мъжете ще направят други, да са живи и здрави! Абре, безсмъртно е човешкото семе! Имаш ли деца?

— Не.

— Не? Какво седиш тогава? Хайде, върви да правиш, жени бол, слава богу, хайде, върви да правиш деца, хвърли и ти подпалки в огъня!

Янакос продължи по-нататък; някои го познаха, изтичаха да го посрещнат; жените наобиколиха магарето, гледаха жадно пълните кошове… Една девойка се присегна, размота една червена панделка, любуваше й се, галеше я с върха на пръстите си, въздъхна и я пъхна отново в коша… Една мургава женица, с издут корем, измъкна от коша един гребен от бял кокал; и го гледаше, гледаше, не й се искаше да се раздели с него; очите й шареха грабливо от гребена към Янакос, мислите й се объркаха, стори й се, че вече беше грабнала гребена и си беше плюла на петите, и никой не я беше видял, и че сега седи пред пещерата си, и се реши съвсем спокойно на слънце.

Янакос разговаряше с мъжете, по от време на време хвърляше и по някой поглед към жените, които бяха наобиколили магарето му; ръцете им се ровеха грабливо в кошовете, а след това се отпускаха отново празни и уморени. Изведнъж Янакос скочи; очите му блестяха радостно. Откачи от пояса си тръбата, наду я; след това постави като фуния шепи около устата си, започна да вика:

— Гребени, панделки, огледалца, конци, игли, иглички, американ! Избирайте си и вземайте, госпожи! Пари не искам; ще ми платите на другия свят!

Жените се смутиха; понечиха да се нахвърлят на кошовете, но се сдържаха.

— Шегува се — каза една, — ще станем за срам; долу ръцете!

— Абре, май не се шегува, казвам аз! — обади се мургавата женица и хукна да бяга, притиснала гребена към гърдите си.

Бръкна и девойката отново, грабна червената панделка.

— Да ме няма и мен! — извика тя и започна да тича като козичка от камък на камък.

Янакос гледаше и се смееше; стъпи на един камък:

— Разграбете кошовете, смелост, госпожи, наистина ви казвам, пари не искам, на другия свят ще ми платите! Имам ви доверие!

И тогава вече жените се нахвърлиха върху кошовете, сега не избираха, грабваха, каквото им попаднеше, пищяха от радост и хукваха да бягат. Само за миг двата коша бяха ометени.

— Абре, ти луд ли си, светец ли си? Какво си, братко Янакос? — попита го едно старче.

— Лихвар съм — отвърна Янакос със смях. — Господ ще ми плати с лихвата.

— Чувал съм, чедо, че дедите ни давали на заем и правели договор да им се изплатят парите на другия свят; ама те си имали вяра.

— И аз ви имам вяра — каза Янакос.

Хвана поводите на магарето си:

— Останете със здраве — каза той.

В подножието на Саракина, малко преди да се види със старата Мандаленя, срещна Никольос, който носеше на рамене едно агне и отиваше тичешком към селото.

— Ей, Никольос! — извика Янакос. — Какво прави Манольос?

Никольос се извърна, засмя се:

— Чете — отвърна той, — чете, клетият, и мисли… Аз нося едно агне на чорбаджията и ще се женя.

Завъртя се, вдигна прах, почна да играе хоро с агнето на раменете; лицето му лъщеше на слънцето като бронзово, зъбите му блестяха снежнобели. Поигра, поигра и изведнъж нададе вик:

— Женя се бре, земляк, за Леньо! Чувал ли си за Леньо!

И отново прихна да се смее.

— Да ти кажа ли една поговорка, Янакос?

— Я кажи бре, Никольос, имаш, виждам, кеф.

— „Докато мъдрият се намъдрува, бързият избързва и му взема на мъдрия жената!“

И отново във въздуха се разнесе звънливият му, бликащ смях.

И наистина, ден и нощ Манольос четеше евангелието; и беше потънал в размисъл. Четеше, наведен над светото писание, мъчеше се, отначало е много пот, да разкрие всяка дума, за да намери смисъла й. Всяка дума отначало му се струваше като твърд бадем и трябваше да го строши, за да намери и вкуси сладката му ядка; но полека-лека, с течение на времето и с любов, думите омекваха, олекваха, разтваряха се сами под горещия му дъх.

И изведнъж всичко му се стори много просто, а самият Христос — като някакво благо слово, слязло на земята за простите неграмотни хорица. И Манольос вече вървеше подир Христа, стъпка по стъпка, без да се препъва, от мига, когато се беше родил във Витлеем и бяха дошли овчарите — с тях беше и Манольос — и бяха започнали да пеят „Осана“ около яслите, чак до великия слънчев ден на Възкресението, когато Христос излезе от гроба и влезе в сърцето му.

Взе бъзовия пън, на който беше изрязал образа на Христос, и започна да го дълбае отвътре, за да може да влезе и да прилепне на него лицето му. И както си дълбаеше, изведнъж се сети, когато беше послушник, за един мъдър богослов от Цариград; беше дошъл да отпразнува Великден в техния манастир. Изкачи се на велика събота сутринта на амвона, а под мишница носеше дял куп дебели книги със златни подвързии; и започна да говори на простите калугери с дълбокомъдрени купешки приказки и да им обяснява цели два часа тайнството на възкресението… Дотогава калугерите смятаха възкресението Христово за нещо много просто, много естествено и никога не се бяха питали как и защо… Възкресението Христово им се струваше много просто, както след нощта изгревът на слънцето всяка сутрин. И сега този мъдър богослов с многото си китапи, с многото си ученост, ги объркваше… И отец Манасис, когато вече се прибраха после в килията си, се обърна към Манольос:

— Да ме прости господ, чедо мое, но за първи път тази година не почувствувах Христос да възкръсва.

Манольос час по час поставяше издълбаното дърво на лицето си, за да види дали приляга. Веднъж Никольос го свари с маската на лицето и прихна да се смее.

— Абре, Манольос, вдетинил си се май и си играеш с маски и кукли; дано да е на добро!

Манольос се усмихна.

— Не си играя — каза той и замълча.

От няколко дни Никольос се въртеше около Манольос, искаше да му каже нещо, но думите му засядаха в гърлото и го задавяха. Но днес се реши, приближи се, седна до него, наведе се, погледна издълбаното дърво, но умът му беше другаде. Накрая, бутна с твърдото си коляно силно коляното на Манольос.

— Манольос, ей, Манольос! — извика му той силно, сякаш се намираше на отсрещния баир и му се обаждаше.

— Казвай, Никольос, ама не викай, говори тихо, чувам.

— Ще ти кажа нещо, ама да не се разсърдиш, чу ли?

— Няма да се разсърдя, Никольос, казвай; и не ме блъскай по коляното, боли.

— Ще се женя за Леньо! — извика Никольос и стисна здраво тежката си гега, готов да удари, ако Манольос се нахвърли върху него.

Манольос се усмихна.

— Знам — каза той.

Никольос изблещи очи.

Знаеш — възкликна той, — знаеш и не се нахвърляш върху мен? Аз да бях, кълна се в хляба си, щях да те убия.

— Аз ви благославям и двамата; да сте живи и здрави!

Да живеете, да остареете, да имате деца, да станат добри хора.

— Не го побира това умът ми — измърмори Никольос, като постоя замислен известно време. — Няма ли да ме убиеш?

Манольос протегна ръце, прегърна овчарчето си.

— Абре, няма ли да ме убиеш? — отново извика Никольос, който беше почнал да се тревожи.

— Не, не, Никольос, няма да те убия — каза Манольос и се засмя.

Никольос изведнъж стана, изплашен; хвърли още един поглед на Манольос, който отново беше започнал да дълбае дървото.

„Не е добре, клетият, мръднал му е акълът, по-добре да се махна оттук“ — каза си Никольос. Направи два-три скока от скала на скала, пъхна пръсти в уста, изсвири, кучетата дотичаха, довтасаха и овцете, намери се Никольос отново сред познатите си животинчета, дето ги знаеше и дето го знаеха, и се успокои.

За миг в съзнанието на Манольос се появи Леньо, закръглена, мъхава, разпалена, досущ като Никольос. Постави на коленете си дървото, което дълбаеше, остана известно време замислен.

— Нека имат благословията ми — прошепна отново той. — Поели са по пътя, който бог е начертал на земята за човека; аз се мъча да поема по друг път — без жена, без деца, без радост, отказвам се от света, отърсвам от краката си пръстта… Имам ли право? Христос е имал право, бил е бог, ала човекът, не е ли голямо възгордяване да иска да следва божиите стъпки?

Не можеше да намери отговор. Във великите мигове не питаше, вървеше напред, беше уверен; никога не беше чувствувал такава увереност, такова чисто щастие, както в деня, когато отиваше с вързани отзад ръце към бесилото. Но в малките мигове, когато душата му не се бе разпалила цялата, питаше, претегляше, колебаеше се.

Онзи ден беше отишъл в Саракина при поп Фотис да го помоли за помощ; може би и той беше минал през същите терзания, можеше да му подаде ръка. Но отецът отсъствуваше, обикаляше по селата и събираше милостиня; върна се тогава обратно в самотата си и се залови за евангелието; то щеше да му отговори.

Отвори малката книжка, както отваряме при голяма жега някоя врата, която гледа към морето. И Манольос отново започна да плува и да се разхлажда в светото писание. Веднага забрави какви въпроси го измъчваха, нямаше вече въпроси умът му, сърцето му преливаше от отговора.

Стана, довърши образа на Христа, издълба го, колкото трябваше, постави го на лицето си; прилягаше му съвършено.

— Слава богу — каза той, — свърших!

Поклони му се, след това влезе вътре и го закачи на стената, до старата малка икона с разпятието и многото лястовички.

Тази година на събора нямаше да дойде Катерина, апетитната вдовичка… Всяка година, на този ден, тя се изкъпваше още предната вечер, намазваше косите си с дафиново масло, изтъркваше си зъбите с орехов лист, слагаше на шията си гердан от сини камъни, които я предпазваха от лошо око, и поемаше по нагорнището към „Свети Илия“. Изкачваше се сама, никой не се приближаваше открито до нея, и се покланяше и тя на огнената икона. А страшният пророк я гледаше сърдито, но не можеше да се отдели от боите и сребърните дарове, в които го бяха затворили вярващите; вдовицата знаеше това и долепваше без страх червените си устни върху него.

Но сега вдовицата лежеше по гръб в земята и всичко беше изчезнало — и коси, и устни, и бузи, и шия, и само зъбите бяха останали долу, в пръстта, и блестяха като бели крайбрежни камъчета.

И Панайотарос тази година не беше отишъл на събора; лежеше все още в постелята си и проклинаше. Но двете му дъщери се измъкнаха скришом през външната врата и се заизкачваха и те, мургави, пълнички, с гъст мъх на горната устна и с изпотени мишници, които миришеха на мускус. Сякаш бяха диви зверчета, на които им беше дошло времето, не ги свърташе вече в къщи, тясна бе станала постелята и сега бяха излезли навън, и хвърляха диви умолителни погледи наляво и надясно и търсеха мъжкар. Ако бяха крави, щяха да мучат жално; ако бяха лъвици, щяха да реват нощем, та да се тресе лесът; ако бяха котки, щяха да се търкалят по гръб на земята и да мяукат по покривите; но бяха жени и свеждаха очи, когато минаваше някой младеж, а след това се кикотеха зад него и му се подиграваха:

— Гледай го, горкия, как се е прегърбил, гледай какви крака клечки, хвала на юнака!

И му държаха карез, задето бе отминал и не се бе нахвърлил върху тях и не пи бе тръшнал по гръб на камъните.

Изкачваше се и Андонис бръснарят, небръснат, понеже имаше много работа и не беше сварил. Много обичаше пророк Илия, защото всички селяни, преди да тръгнат за събора, се обръсваха в бръснарницата му, а сетне, като се завърнеха от събора, мнозина настиваха, напиваха се и се разболяваха и на другия ден го викаха бързо да им сложи вендузи. Тогава падаше най-много печалба; вадеше, както знаем, и зъби, но на тези проклетници всичките им зъби бяха здрави, трошаха бадеми с тях, и от време на време, когато някой им се разклащаше, бяха се научили — кой дявол им беше казал! — да го връзват с канап, да дърпат и да го изваждат; изпиваха след това една водна чаша ракия и отново започваха да чупят бадеми за мезе.

Нашите трима приятели вървяха бавно, приказваха си спокойно и бяха изостанали на опашката на стадото. Отначало Михелис и Янакос крачеха до поп Григорис, единият, за да наглежда магарето си, което Марьори беше яхнала, и от време на време да му подвиква ласкаво, за да разбира, че господарят му е наблизо, да не се притеснява; а другият, за да прави компания на своята Марьори, да се гледат един друг с мълчалив копнеж и да предвкусват тайно бъдещата си радост. Михелис се любуваше на миловидността, свенливостта и благородството на годеницата си; а тя — на благото му охранено лице, на черните къдрави коси и на юнашката му снага. И така, в съучастнически примамливата светлина на привечерта, сред шумната тълпа, която се изкачваше, и двамата се забравяха, премалели, и в съзнанието им изведнъж проблясваха, сякаш ги изживяваха сега, бъдещите им ласки.

Премрежваше Марьори очи, вглеждаше се пред себе си във въздуха и виждаше една Марьори, която държеше връз гърдите си и кърмеше едно бебе.

Свети Илия — прошепна тя, като се взираше в суровия планински връх, — уповавам се на милостта ти, удостой ме и мен да родя син!

А Костандис вървеше малко по-назад със семейството си; отпред яздеше жена му, беше качила и двете деца върху задницата на мулето; отзад — той, пешком и мълчалив. Какво да си кажат? Бяха си казали всичко много пъти, кога с добро, кога с кавга. Тя все още избухваше и се караше; но той беше вече сложил оръжие и беше влязъл, както казваше, в царството небесно, в мълчанието.

Но полека-лека тримата приятели, сякаш копнееха да се усамотят, се измъкнаха един по един от задълженията си и се събраха, облекчени, на опашката на човешкото стадо.

— Къде е Манольос? Не е ли с вас? — запита Костандис. — Няма ли да дойде на събора?

— Отидох вчера привечер в кошарата му, но не го намерих — отвърна Михелис. — Повиках Никольос. „Отиде — каза ми той — на «Свети Илия», още на разсъмване, и носеше една стомна със зехтин и цял наръч лаврови клонки, и още не се е върнал. Не е добре, чорбаджи, помни ми думата, ще му мръдне акълът; дори му е мръднал вече. Признах му, че съм му взел Леньо и не ме уби; а сега седи, чете и пее псалми; утре ще почне да хвърля и камъни.“

Тримата приятели се разсмяха.

— Вярно е — каза Янакос, — че Манольос не е същият. Ще повярвате ли, братя, това, което ще ви кажа. Може и да са ме излъгали очите ми, може… Ама една нощ, когато бях с него и той седеше на пезула и беше опрял глава на стената, видях около лицето му някакво странно сияние; някакъв венец от светлина; какъвто имат светците по иконите… Вярвате ли?

— Аз вярвам — каза Михелис.

— И аз — каза Костандис.

И замълчаха.

Черквичката се виждаше вече, току-що варосана, съвсем бяла, сгушена сред високите скали. Така рисуваха и по иконите суровия пророк, сред две планини, които се издигаха от двете му страни като криле; бяха се превърнали наистина в криле стръмните скали на възвишеното му усамотение и сякаш го издигаха в небето.

До черквичката още се крепеше, готова да рухне, една килия, в която живял в старо време един свят отшелник; запазило се беше, макар и прогнило, столчето, на което седял, а на скалата, на един гвоздей, броеницата му, едно въже с възли, цялото омазнено, с черно платнено кръстче; а навън беше гробът му, с един железен кръст; и една плоча върху гроба, с някакво име; но то се беше заличило.

Старият клисар се беше изкачил още в зори да подреди черквичката, да запали кандилата й, да я окичи с лаврови клонки. Но щом отвори вратата, нададе вик и се спря уплашен. „Господи, помилуй! Господи, помилуй!“ — прошепна той и започна бързо да се кръсти; цялата черквичка блестеше от чистота; измита, пометена, свещниците бяха изтъркани, кандилата пълни със зехтин: а иконата, украсена с лаврови клонки. С разгорени въглени и тамян някой я беше прекадил и сега тя ухаеше.

Клисарят избърса потта си и не смееше да влезе вътре; страхуваше се да не би ангелът да е още тук, скрит в олтара. Веднъж беше видял, в селската черква, една сутрин, когато беше отишъл да я подреди, как архангел Михаил, вляво на иконостаса, размахва полека крилата си, и беше припаднал; и оттогава не искаше да види повече ангел пред очите си, и чудесата го плашеха. „Далеч оттук!“ — мърмореше той.

Седна на прага и от време на време се обръщаше и хвърляше боязлив поглед към олтара; но часовете минаваха, никакъв ангел не се появяваше, събра кураж. А пък беше и огладнял; отвори торбата си, взе резен хляб и бучка сирене да хапне, но гърлото му се беше свило, залъците му присядаха. Взе бъкличката с вино, отпи няколко глътки, посъвзе се, отпуши се гърлото му, и започна полека-лека да дъвче. И като хапна и пийна, старият клисар се поокуражи, прекръсти се и прекрачи героично прага. Наведе се, поклони се на пророк Илия, дръпна със страх светите двери, погледна вътре в олтара — никой!

— Слава богу — каза той, — дошъл е, подредил е и си е отишъл; отървах се!

И захвана наново да мете, да мие, да търка свещниците, да подрежда дискосите на пангара, та да мине времето. Обичаше тази черквичка старият клисар, свързана беше с живота му. Тя била порутина и покойният му баща дал обет пред свети Илия да я построи отново, ако оздравее новороденото му единствено момче — ей този тук, старият клисар. Оздравял и старият му баща удържал думата си.

Клисарят си спомни за миналото, въздъхна. Големи знамения бяха отбелязали неговото раждане. Родил се беше, седемдесет и пет години оттогава, на един Велики Петък, по пладне, тъкмо когато разпъвали Христос; жената, дето го избабувала, веднага казала, че това дете ще стане митрополит; и оттогава баща му, добър християнин и добър стопанин, си беше поставил за цел в живота да изучи единствения си син, за да изпълни великото си предопределение. Всичко вървеше добре; бъдещият митрополит усвояваше четмото и писмото, беше буден и богобоязлив; завърши с отличие гимназията в Мегало Хорио, готвеше се да отиде във Висшата богословска школа в Халки… Но ето, че една привечер, в един пуст сокак, дяволът се яви отпреде му, под името Кириякула. Ниска, черна като опушено гърне, с пълна с ненки блузка, с три големи бенки на горната устна, и на дванайсет години. Нещастният бъдещ митрополит загуби и ума, и дума; обърка се, тръгна подире й, особено трите бенки на горната й устна му бяха взели акъла. Напразно горкият му баща плачеше, заклеваше го да не се отклонява от пътя, който бог му беше предначертал. Бъдещият митрополит заяви, че тази ще бъде, друга няма да бъде, ще се убие, ако не я вземе; и я взе.

— Слава богу — казваше често той, за да се утеши, — слава богу, станах клисар; не се отклоних от пътя си.

Така, де с настоящето, де с миналото, мина времето, слънцето се наклони към залез и клисарят седна отново на прага и се любуваше гордо на съборяните, които се изкачваха по пътеката; сякаш празнуваше самият той и приятелите му идваха в чорбаджийската му къща да му честитят, да му кажат „за много години“.

Чуваше вече ясно ревовете на магаретата, стана, сграбчи въжето и започна да бие празнично малката камбана.

Първи се показа поп Григорис, нагласен върху мулето си; клисарят изтича да го посрещне и да държи стремето на самара му, за да слезе.

— Изми ли, помете ли, изтърка ли свещниците? — запита попът, още преди да слезе.

— Всичко е наред, отче — отвърна смирено „митрополитът“.

Не посмя да разправи за чудото, искаше той да обере цялата слава.

— Сложи ли дискосите на пангара, както ти заръчах?

Казахме, три дискоса: един за попа, един за светеца и трети за свещите.

— Всичко е наред, отче — чу се отново покорният глас.

Пристигнаха в това време и останалите съборяни; влизаха в черквата и поставяха върху пангара свитка класове и чепка грозде; а след това си изваждаха пунгията и всеки слагаше, колкото желаеше, върху двата дискоса, купуваше си свещи, пристъпяше благоговейно и се покланяше на страшния пророк. Той беше нарисуван прав в една огнена колесница с четири аленочервени коня, на ръба на една пропаст. И той самият носеше алено расо, а от главата му изскачаха пламъци; колесницата беше отскочила от планината, висеше във въздуха. Един отшелник, паднал по гръб на камъните, беше поставил длан над очите си и го гледаше със страх как се издига.

— Слънцето е това! — прошепна една женица, която се дивеше на пророка. — Слънцето е, мари!

— Свети Илия е това, не влизай в грях, кира Марьора — каза друга.

— Все същото е — обади се трета, — покланяйте се и да свършваме.

Слънцето беше вече залязло, звездите не се бяха още появили, бореше се още светлината, отчаяно. Беше поела по нагорнището, за да избяга, но нощта беше изскочила от земята, гонеше я от камък на камък, до последната й крепост, бялата черквичка на пророк Илия, на върха на планината. И изведнъж, тъй като не можеше да се съпротивява повече, скочи нагоре към небето и изчезна.

Тъкмо по това време на събора пристигнаха и бежанците от Саракина. Бедни, дрипави, с хлътнали от глад бузи; поп Фотис вървеше начело, с желязната си калугерска тояжка. Влязоха последни в църквата, нямаха какво да сложат в дискосите, пристъпиха с празни ръце към светеца и му се поклониха.

— Прощавай, страшни пророче — прошепна поп Фотис, като гледаше светеца, — и ти си бил беден като нас, носел си и ти дрипи като нас; нямал си нищо друго, освен големия си плам; искрица от този твой плам имаме и ние, бежанците от Саракина; добре сме те заварили, друже!

Поклониха се и излязоха навън и се пръснаха зад охранените ликоврисяни, по камъните.

— Простете съселяните ми — каза Михелис засрамено, — торбите им са пълни.

— Господ да им прости — отвърна суровият поп Фотис, — господ, не аз.

И замълча, но от очите му изскачаше огън. Беше се завърнал тази сутрин с празна торба, която беше взел, за да слага подаянията. И така, както гледаше горе от скалите долу ожънатото поле, наистина приличаше на пророк Илия, яхнал пламъците.

— Земята е тяхна — заговори отново поп Фотис, — нека й се радват. Да даде господ ние да вземем своя пай на небето.

И повече не продума.

Простряха съборяните шарените черги около църквицата, разтвориха издутите торби, захванаха ченетата да мелят. Надигаха бъклиците, клокочеше виното, клокочеха гърлата, строгата пророческа самота се изпълни с дрезгави провиквания, смехове и несвързана човешка глъчка.

Запалиха се няколко фенера сред камънаците, осветиха пламнали женски лица и момински шии, и засукани мустаци. Окачена на стената на черквата, една голяма лампа с три фитила осветяваше охранените бузи и тройната гуша на чорбаджи Патриархеас, а до него — една раздвоена снежнобяла брада и остри зъби, които дъвчеха; седяха един до друг двамата селски първенци и от време на време в светлината се появяваха тънките сръчни ръце на Марьори, които нарязваха печеното и обслужваха двете неуморни старчески ченета.

След това едно по едно газеничетата угаснаха, сенки се свряха лазешком около светите скали и вече нищо не се виждаше; чуваха се само смехове и гъделичкания и след малко — тревожна тишина. Съединяваха се скришом, между камъните като скорпионите, хората, и чествуваха по свой начин огнения пророк.

Съмна се, показа се слънцето, на огнена колесница и то като съименника си, пророка[14], скочиха хората на крака, протегнаха се, прозяха се, изкашляха се, потъркаха си очите, пиха кафе, за да се разсънят. Среброгласата камбанка отново заби бързо и радостно, и ясният й звън се лееше навред по планинския склон като вода и се разливаше из полето. Като се подпираше на гегата си, сред скалите се показа Манольос, ведър и радостен. Хвърли поглед наоколо, откри другарите си, които, застанали на една скала, се взираха неспокойно към неговата планина. Зарадва се, прекрачи съборяните, пристъпи, разтвори ръце, прегърна ги, а те се извърнаха, видяха го и възкликнаха.

— Цяла нощ те чакахме — каза Янакос. — Защо не дойде? Нали ни беше казал…

— Готово ли е всичко? — попита Манольос.

Другарите му се учудиха.

— Готово ли? Какво да е готово? — попитаха те.

— Душите да се надигнат — отвърна със смях Манольос, — гърбовете да ядат бой, устата да викат.

— Намислил ли си нещо? — запита Янакос и сграбчи мишницата на приятеля си. — На живот и смърт — с теб!

— Нищо не съм намислил — отвърна Манольос. — Ала може бог да е намислил нещо; трябва да сме готови.

Погледна наоколо.

— Харесва ми — каза той — този връх и този пророк, дето е яхвал огъня и дето с един скок е зарязал земята, и си е отишъл… И селяните също ми харесват днеска, такива каквито са, измити, нагиздени, с блеснали очи; готови са лесно да пламнат и да се бият. Готови ли сме?

Но откъм олтара се чу гръмкият глас на поп Григорис, литургията почваше; замълчаха.

Колкото съборяни можаха да се поберат, влязоха в малката църквица, другите останаха прави по скалите, а мелодията се разливаше през вратата и отзад, през прозорчето на олтара, нежна, прочувствена като отзвук от душите на древните прадеди.

Свърши литургията, наизлязоха всички навън, качи се на един голям камък учителят, попребледнял, попресипнал и започна да говори и да изплита възторжена възхвала на пророка. И бързо, неумело, но смело премина към възхвала на гръцката нация, смеси свети Илия с Аполон, после със светлината и накрая с безсмъртния дух на гърците, които се борили и нанесли поражение на тъмните сили на варварите. Стигна после, но по-меко и до Турция, попредъвка малко, но изведнъж изтърва юздите, хукна без оглавник и започна ни в клин, ни в ръкав да пее гръцкия химн.

Всички се смаяха, пламна им кръвта и започнаха и те въодушевено да пеят, с вълнение и героичен фалш: „Познавам те по страшното острие на сабята ти…“

Пророк Илия изведнъж се беше превърнал в хайдутин и бунтовник по планините, с цървули и пушка бойлия.

Манольос се наведе към тримата си приятели:

— Готови ли сте? — запита той отново.

— Готови сме! — отвърнаха и тримата. — В името божие, тръгвай напред!

Не знаеха много-много какво искаше да каже Манольос, за какво да са готови, но чувствуваха вътре, в гърдите си, душата си готова, изправена.

Учителят най-сетне беше млъкнал и слизаше от скалата, все още кипящ. Очите на стария Патриархеас се бяха овлажнили, а поп Григорис вече вдигаше ръка да благослови паството си, изпълнили бяха дълга си към бога, сега можеха да почнат яденето и пиенето.

Тъкмо в този миг Манольос пристъпи напред, наведе се, целуна ръка на поп Григорис, поиска разрешение да говори.

Щом видяха Манольос, селяните, които бяха днес с празнична душа, се развълнуваха, спомниха си, че този русокос младеж беше решил да даде живота си, за да спаси народа; радостен вик се надигна от множество уста, за да го поздравят.

Поп Григорис смръщи вежди, наведе се:

— Какво ще кажеш? — запита го той. — Можеш ли да говориш, ти? За какво?

— За Христос — отвърна Манольос.

— За Христос ли? — възкликна смаяно попът. — Ами че това е моя работа!

— Христос ми заповяда да говоря — настоя Манольос.

— И не те ли напъти какво да кажеш? — подхвърли саркастично поп Григорис.

— Не, но ще ме напъти, веднага щом отворя уста.

Михелис пристъпи една крачка.

— Отче — каза той, — Манольос иска да говори на селяните; всички селяни те молим, разреши му. Когато цялото село беше в опасност, Манольос отиде да даде живота си, за да се спасим всички ние; има, значи, право да говори.

— Позволи му, отче — обади се тогава и старият Патриархеас. — Добро момче е.

— Ще говори за неща, които не разбира — възрази попът.

— Няма значение — подметна тогава Янакос. — Светиня ти ги разбира, ще го просветлиш.

— Да говори! Да говори! — извика Костандис.

Поокуражиха се и селяните, намесиха се Димитрос касапинът, Андонис бръснарят, старият Христофис, започнаха да пляскат с ръце и да викат: „Да говори! Да говори!“

Поп Григорис вдигна ядосано рамене.

— Добре, добре — каза той. — Стига врява!

Положи неохотно ръка върху главата на Манольос:

— Бог да те просветли — каза той, — говори!

И скръсти ръце да чуе.

Манольос пристъпи крачка, застана в средата; Янакос и Костандис дотъркаляха един камък, стъпи на него; селяните, мъже и жени, го наобиколиха. Приближи се и поп Фотис със своите хора; кимна леко, поздрави поп Григорис, но той се направи, че не го е видял.

Манольос се извърна на изток, прекръсти се, отвори уста:

— Братя, искам да ви говоря за Христос, прощавайте, аз съм неук човек и не знам да плета думите. Но онзи ден, както си седях пред кошарата, тъкмо на залез-слънце, Христос дойде и седна до мен на пезула, спокойно, простичко, така, както сяда някой съсед. Носеше една празна торба, въздъхна и я пусна на земята; краката му бяха потънали в прах, отворили се бяха петте рани от гвоздеите и кръв течеше от тях.

„Обичаш ли ме?“ — каза ми той с тъжен глас.

„Учителю — отвърнах му аз, — заповядай ми да умра за теб.“

Поклати глава, усмихна се, но не каза нищо. Доста време седяхме така; не се решавах да проговоря. Но по едно време се обадих:

„Уморен си, учителю, краката ти са потънали в прах и кръв, откъде идваш?“

„Обикалям по селата — отвърна ми той, — минах и през Ликовриси; гладуват децата ми, носех тази торба да слагам в нея подаянията; гледай, връщам се с празна торба. Уморих се…“

Замълча отново. Гледахме и двамата залязващото слънце. И изведнъж гласът му се издигна, изпълнен с огорчение:

„Какво седиш, ти, дето казваш, че ме обичаш, какво седиш спокойно, отпуснат, със скръстени ръце? Ядеш, пиеш, четеш, удобно разположен, думите, които съм казал, плачеш, когато прочиташ как са ме разпнали; а след това се изтягаш в постелята си и спиш; не те ли е срам? Така ли ме обичаш? Обич ли му казваш на това? Стани!“

Скочих; паднах в краката му:

„Господи! — извиках. — Прости ми! Заповядай ми!“

„Вземи си гегата и върви да намериш хората, не се бой, говори им.“

„Какво да им кажа, господи? Аз съм неук човек, беден, страхлив, когато видя насъбрали много хора, изплашвам се и се махам. И сега ме пращаш да им говоря; какво да им кажа?“

„Върви и им кажи, че съм гладен, че тропам по вратите, протягам ръка и им викам: «Милостиня, християни!».“

Поп Григорис започна да се ядосва; размърда се. Старият Патриархеас се прозя и се огледа дали можеше да се измъкне; гладен беше. Старият Ладас се приближи към попа:

— Лоши сетнини ще има тази работа — измърмори той. — Кажи му да млъкне.

Но селяните, със зяпнала уста, слушаха; бяха развълнувани и беше почнал да ги обзема, полека-лека, някакъв странен страх. Сякаш наистина виждаха как Христос обикаля бос, как чука на вратата им и проси милостиня; а те му викаха отвътре: „Бог да се смили над тебе!“, и го пъдеха… Та нима не беше минал така, едва завчера, бос, с празна торба на рамо, поп Фотис, а те го пъдеха?

Манольос си пое дъх, потта се стичаше на едри капки по челото му. Очите му зашариха наоколо, изгледа селяните продължително, един по един, и толкова болка, толкова огорчение бяха изписани на лицето му и толкова благородство, че селяните се смаяха. Една старица се прекръсти:

— Боже господи — прошепна тя на съседката си, — Манольос ли е, мари, този, овчарят на стария Патриархеас, племенникът на кира Мандаленя? Да не би да е — боже, прости ме! — самият Христос, слязъл отново на земята заради греховете ни? Какво ще кажеш и твоя милост, съседке?

— Мълчи, кира Персефони, мълчи, пак отваря уста, ще говори!

Манольос разтвори широко ръце.

Братя мои — извика той, — сестри, мъже и жени от Ликовриси! Не идвам по свое желание, как ще посмея аз, перекендето, простия човек, да говоря и да давам съвети на богати стопани, на тежки първенци и на по-стари от мен хора? Не идвам по своя воля, Христос ме праща! Казвам думите, които той ми поръча да ви кажа: „Гладен съм! — вика Христос. — Дайте милостиня, християни!“ Който дава милостиня на бедния, дава на господа. Онзи ден един от нашите съселяни отишъл при бежанците на Саракина, дето гладуват и нямат какво да облекат и къде да спят, занесъл всичкото си богатство и извикал: „Елате, братя, вземете, поделете си каквото имам; пари не искам, но и не го харизвам; давам го назаем, господ да ми го заплати на другия свят!“

Старият Ладас не издържа повече, задушаваше се; направи знак на поп Григорис да му запуши устата, но напразно; тогава сам се намеси:

— Значи, така казваш твоя милост — изпищя той, — да отидем да раздадем това, което сме спечелили с честен труд и пот и да вземем разписка да ни се изплати на другия свят? Виж ти, акъл-море! Аз да ти кажа, момчето ми, не ще да си разбрал добре какво ти е казал Христос, пък прощавай. По-добре едно на ръка, отколкото хиляда, ама да имаш да ги вземаш, това ти казвам аз.

— Остави го, дядо Ладас, да говори! — извика Янакос. — Чу ли кой го праща? Христос говори чрез неговата уста.

— Ти ли се обаждаш, Янакос? — отвърна ядосано старият Ладас. — Не бери грижа, ще си разчистим сметките ние с теб!

Даскалът се намеси, за да замаже нещата:

— Хубави и свети са тия неща, дето ги казваш, Манольос, ама не могат да станат; градиш върху пясък. Ние не сме богове, хора сме; трябва, значи, да мериш с човешка мярка.

— Нея съм взел, даскале — отвърна Манольос, — с нея меря. Кои от вас, дето дойдохте днеска на събора, са християни? Тези, които са християни, те вярват в другия свят; какво ще рече да вярваш в другия свят? Това ще рече, че всичките ни дела тук, в земния живот, ще бъдат претеглени на другия свят — за лошите ще бъдем наказани, а за добрите — възнаградени. Онзи, който даде милостиня на братята си, тук, в този преходен живот, ще бъде възнаграден с вечен. По-добре, значи, дядо Ладас, хиляда на заем, отколкото едно на ръка. Дрън, дрън ярина! — изръмжа старият вариклечко и се захили злобно.

— Какво да правим тогава? — извикаха неколцина богобоязливи хора. — Какво ти заръча Христос? Кажи го ясно, да разберем и ние, да видим дали може да стане.

— Само да не ни кажеш да раздадем всичко! — извика един як старик. — Няма да го бъде! Направо ти казвам!

— Свърши жътвата — отвърна Манольос, — слава богу, добра беше годината. Утре, другиден ще завърши и гроздоберът, скоро ще почнем да берем маслините; чуйте тогава Христовия глас, който къса сърцето ми: „Ей, селяни ликоврисяни, тук, в нашия двор, дойдоха прокудени братя, зима иде, ще умрат от глад, от студ, от мъка… Разтваря тефтерите си господ, гледа ликоврисяните, записва името на всеки, датата, колко е имал и колко е дал на бедните. Да речем, пише: Анастасиос Ладас, син на Михаил, на еди-кой си ден е имал толкова, дал е толкова; да му се изплати с толкова и толкова лихва при Второто Пришествие.“

Старият Ладас отново се захили саркастично:

— Трай, коньо, за зелена трева… — измърмори той.

— И така — продължи Манольос, — заповядай, даскале, човешката мярка, дето я искаш: всеки стопанин, след всяка беритба, да взема от десет едно и да го дава назаем, както казахме, на господа. Нека помогнем на нашите братя от Саракина година-две, докато стъпят на краката си. И още и това: имаме необработени ниви, толкова пустош, толкова земя, че не можем да сварим и ги оставяме така безплодни; не е ли грях от бога? Нека им я дадем да я изорат, да я засеят на изполица, хем да стане по-богато селото ни, хем да ядат и те, дето гладуват. Тежко и горко на ликоврисянина, дето яде до насита и не мисли за децата от Саракина; всяка душа, която умира от глад в нашия двор, увисва на врата на всеки от нас и го потапя в катрана. Колко души сме тук, в Ликовриси? Две хиляди ли? В две хиляди трупа се превръща всяка душа, която умира на Саракина от глад и увисва като гердан на шията ни; и така накичени ще се явим утре пред господа.

Селяните потръпнаха. Някои неволно вдигнаха ръка към шията си, опипаха се. Най-лековерните видяха с очите си във въздуха как две хиляди ликоврисяни вървяха, наредени един след друг, при Второто пришествие; и на врата на всеки висяха като наниз десет, петнайсет, двайсет трупа; а ангелите, които ги караха, си запушваха носа от вонята.

Андонис бръснарят, който нямаше много ниви и лозя, се провикна:

— Съгласни сме! А ти, Манольос, води тефтерите и пиши: Аз, Андонис Янидис, син на Трасивулос, бръснарят на Ликовриси, обещавам да давам от десет едно на братята от Саракина. Давам назаем на господа, пиши, Манольос, да пише и господ, имам му доверие!

Чуха се още няколко гласа, вдигнаха се ръце:

— И аз! И аз! Пиши, Манольос!

Много очи се бяха овлажнили; други се бяха изпълнили с тревога и страх; трети бяха впити е омраза в Манольос. Старият Патриархеас беше успял да се измъкне и сега седеше зад една скала, отворил беше торбата и поставяше върху лимонови листа остатъка от снощното печено прасенце.

— Отиде горкият Манольос — измърмори той, както си дъвчеше. — Ей сега ще го погнат с лимонови кори.

В това време поп Григорис вдигна гневно ръка, веждите му играеха нагоре-надолу, ако човек ги докоснеше с пръст, искри щяха да изскочат от тях.

— Ей, селяни — извика той, — чакайте, да не ви закопае този демагог, опичайте си акъла! Четири темела има светът. Заедно с вярата, отечеството и честта, четвъртият голям темел е собствеността. Не посягайте на нея; господ раздава благата според свои си тайни закони; една е божията справедливост, друга е човешката. Господ е създал богатите и бедните; горко томува, който се опита да развали този ред; престъпя волята божия! Ех, Манольос, аз съм виновен, задето ти разреших да говориш; слизай долу! Върви да пасеш овцете; това е мястото, което господ ти е отредил, не искай да отидеш по-далече; не никни там, дето не те сеят. И всичко, дето ни го издрънка, е противно на волята божия. Той повелява, и каквото става на този свят, става, защото той го иска.

Разпали се, обърна се към поп Фотис, който през цялото време стоеше неподвижно, със сведена глава и слушаше.

— Е, поп Фотис — извика той, — добре я карахме досега в нашето село, ред и сговор цареше, домъкна ни се твоя милост с хората си и от него ден нямаме мира. Все оплаквания и скандали и кражби; бедните надигат глава, а богатите си загубиха съня. Но бъди спокоен, ще си дойде агата и съветът на старейшините ще му падне в краката, за да ви изгони, та да се успокоим. Вървете другаде, бог да ви е на помощ, ала далеч от нас. Казах!

Поп Фотис вдигна глава:

— Отче — каза той със спокоен глас, — имаш право; всичко, каквото става на този свят, става по божията воля. Говори, изрече думите, които му бяха в сърцето Манольос, защото бог е пожелал това; някои сърца от Ликовриси се съжалиха, като чуха за нашите мъки, някои очи от Ликовриси се просълзиха, някои килери се отвориха, защото бог е пожелал това. И ако ние сме дошли тук, както казва и светиня ти, да донесем неспокойствие в спокойното ви село, и това е по божия воля. Защото когато една вода стане много спокойна, превръща се в блато, когато и душата стане много спокойна, заблатява се и тя. Да даде господ ние да сме вятърът, който ще развълнува и ще съживи водата!

Обърна се към ликоврисяните:

— Братя мои, и ние бяхме някога стопани; сега станахме просяци. Обиколих селата, потропах наред по всички врати и се завърнах при хората си с празни ръце. Не ме е грижа за мен, нека умра; не ме е грижа за старците, те са си изяли хляба, нека умрат; жал ми е за децата; всеки ден умира от глад по някое; а тези, които са още живи, не могат да се държат на крачетата си; какво им липсва? Едно сухо парче хляб, капка зехтин, една дрипа, за да се облекат; ако имаха онези жалки неща, които вие хвърляте на кучетата и на боклука, щяха да живеят. За тези деца прося; за тях протягам и аз ръце и викам: „Дайте милостиня, християни!“

Поп Фотис наведе отново глава към земята и замълча. Лицето му се беше стопило като свещ, очите му бяха станали по-големи, ръцете му, така както ги беше скръстил на гърдите си, блестяха, и костите му ясно личаха изпод прозрачната кожа.

Сега вече отвред се разнесоха хълцания, Марьори започна да плаче скришом, една младоженка свали от шията си жълтиците и ги скри; засрами се, сякаш ги беше откраднала. И в охранените от многото месо гърди на кир Димитрос касапина се пробуди старият набожен калугер и той извика:

— За тази неделя исках да заколя едно тлъсто теле за селото; но сега ще отида да го раздам в Саракина; защото ме е срам ние да ядем, а братята ни да гладуват.

— Въодушеви се и Андонис бръснарят: И аз ще отида в събота вечерта да обръсна всички без пари; ще им извадя и развалените зъби без пари!

Даскалът също се разпали, надмогна страха си, извика:

— Аз пък имам малко буквари и читанки за децата, имам плочи и калеми и една карта на Велика Гърция, предавам ги на общината на Саракина.

— Да се не видиш макар и ти! — измърмори старият Ладас и се изплю възмутено.

Поп Григорис се извърна и изгледа страшно брат си, но не каза нищо.

Манольос слезе от камъка, приближи се до поп Фотис, целуна му ръка.

— Отче — каза той високо, — виждаш ли, не се отчайвай; жив е още Христос, ходи още по земята, видяха го някои сърца и му отвориха, смелост!

Приближиха се и тримата приятели; а след тях дойдоха, плахо, и кир Димитрос касапинът, и Андонис бръснарят; дойдоха, колебливо, и други селяни; пристъпи, уплашено, но решително, и учителят.

Извърна се поп Фотис, видя ги, прекръсти се:

— Да вървим, чеда мои — каза той; — имаме и ние, в една стара осветена пещера, свой параклис, да отидем всички заедно да възславим бога; велик ден е днешният, човешкото сърце започна да потрепва.

Обърна се към хората, които бяха почнали да се пръскат и да отварят торбите, да вадят месото и виното:

— Със здраве, ликоврисяни, добър апетит! Благослови, поп Григорис!

— Проклети да сте, бунтари! — изръмжа чорбаджията поп. — Всички, които тръгнат с теб, безбожнико, проклети да са!

— Бог — отвърна спокойно дрипавият поп, — бог, който разделя овцете от козите, нека отсъди; на него се уповаваме!

И като каза това, посочи с тънкия си пръст небето.

XII

Поп Фотис и четиримата приятели седяха пред църквата-пещера, на пезула, издълбан от древните християни, които бяха намерили убежище в тези дупки в планината, преследвани от друговерците. Вече се беше мръкнало, планината миришеше на мента и мащерка, нощта се спускаше, синя и прозрачна, не се чуваше нищо, освен от време на време някоя нощна птица, която ловеше гъсеници, мишки, охлюви или писукаше нежно, наранена от любов. А звездите тази вечер бяха слезли ниско и висяха между небето и земята.

Доста време петимата другари мълчаха. Днес през целия ден бяха разговаряли с прокудените си братя, ходеха от пещера на пещера и се чудеха как са могли да се настанят тук хора като къртици. А поп Фотис, неуморим, изпълнен с обич, съветваше, утешаваше, зовеше Христос да слезе в Саракина и да види; да слезе и в Ликовриси, и да види; и да отсъди.

И сега, огорчени, капнали от умора, седяха на издълбания пезул, загледани в нощта. Всички чувствуваха някакво странно вълнение. Сякаш бяха преследвани навред по света и бяха избягали тук, тайно, пред пещерата, и заговорничеха.

За какво заговорничеха? И те самите не знаеха. Какво можеха да направят тези пет прости души, какво бяха способни да съборят? Какъв нов свят да изградят? И все пак въздухът около тях се нажежаваше и трептеше от петте души, които сновяха помежду си като совалки.

— Хубава е тази нощ — изрече най-сетне Янакос, в желание да скрие вълнението си.

Стреснаха се всички, изненадани, сякаш тишината беше някакъв дълбок сън, и изведнаж навън се бе чул човешки глас и сънят се беше изплашил и се бе надигнал да побегне. Свряха се отново душите, всяка в гърдите, които обитаваше, и единият пак стана петима.

Сега пък се поокуражи Костандис, заговори:

— Отче, четири месеца вече ще станат, откакто старейшините ни повикаха и разпределиха какво ще върши всеки от нас, когато представим мистерията в преддверието на църквата. Досега другите грижи ни отклоняваха от целта ни, забравихме я, време е вече, трябва да се подготвим. Но как? Какво трябва да направим? Светиня ти сигурно знае.

Поп Фотис не отговори веднага; сякаш умът му беше отишъл някъде много далеч и бавно се връщаше; най-сетне отново се намери сред приятелите си, чу въпроса, усмихна се.

— Какво да правите ли? — каза той. — Ами че каквото правите досега; нищо друго. По-добра подготовка, по-съгласна със страданията и разпятието Христово няма.

— Но какво правим? Нищо не правим, отче — възрази огорчено Михелис.

— Забравяш ли кошовете, Михелис? — каза свещеникът и стисна нежно ръката на чорбаджийския син. — Забравяш ли и твоя милост, Янакос, как повика, онзи ден, бедните да разграбят стоката ти и се смееше? И ти, Костандис, дето зарязваш работата си, пристъпяш напред и вдигаш глава срещу неправдата, ти, простият човек, дето довчера беше само един скромен кафеджия, а сега си готов да умреш всеки миг за Христовата вяра? Ами Манольос, дето се натовари с греховете на всички и тръгна да умре, за да спаси селото? И дори Панайотарос, какво друго прави, клетият — и той не се ли готви за трудното, страшно задължение на Юда? Готвите се, чеда мои, готвите се и не съзнавате това; този е пътят.

Отново замълчаха. Манольос въздъхна и впери поглед в една голяма звезда, която се усмихваше и танцуваше на небето; познаваше я добре тази звезда овчарят и я обичаше; колко пъти само, когато беше още малко овчарче, тя го беше измамвала, че уж е Зорницата, и беше изкарвал овцете на паша! „С право й викат Лъжезорница“ — помисли си той тази вечер и я гледаше като стар другар шегаджия.

Костандис наведе глава; изведнъж го обзе голяма тъга; от всички, само той нищо, съвсем нищо не беше направил; изоставаше; дори Юда го беше надминал.

И Янакос поклащаше отчаяно глава. „Нищо, нищо не съм сторил — мислеше си той. — Да дам пари, да харижа стока, всичко това не е нищо; да дам моя Юсуфчо, това ще рече жертва! Тук да те видя, Янакос; можеш ли да го сториш? Всичко останало е вятър работа!“

В това време мислите на поп Фотис отново бяха отлетели нанякъде; отишли бяха далече, обикаляха, въртяха се над стари познати места, а сетне отново се връщаха обратно, в една пуста планина, дето я викаха Саракина, и беше нощ, и различаваше, в бледата светлина, която звездите хвърляха, четири скъпи лица до скалата.

И тогава прозвуча гласът на поп Фотис, тих, сериозен, изпълнен е нежност:

— Чеда мои, като нощно цвете ми се струва понякога човешката душа; дял ден стои затворена и когато падне нощта, добива смелост и се разтваря. Така и тази вечер, като ви усещам близо до себе си, в тъмнината, чувствувам как душата ми се разтваря; веднъж, в планината на Манольос, ви бях обещал, помните ли, че някога ще ви изповядам и аз живота си, защото ме е срам да се навеждате и да ми целувате ръка, без да знаете кой съм и каква ръка целувате.

— И нашите души тази вечер са разтворени, отче — каза Манольос развълнуван. — Слушаме.

— Има едно село край Пропонтида[15], срещу столицата[16] — започна пол Фотис с провлечен, равномерен глас, сякаш разказваше приказка, — има едно малко, прелестно село, потънало в градини, край брега на морето, и го казват Артаки. Там съм роден. Баща ми беше поп, строг, мълчалив, суров; като отшелниците, дето ги виждаме по старите църкви, нарисувани по стените им. Поп беше баща ми, поп беше и дядо ми, поп искаха да ме направят и мен. Ала аз, вътре в себе си, не исках; аз копнеех за пътешествия и търговия, да напълня сандъците си със злато, да купя пушки, да въоръжа хора и да освободя Артаки от турчина. Родил се бях, виждате ли, бунтовник, и главата ми беше пълна с плам. Но се страхувах от баща си, от друг човек през живота си не съм се страхувал; страх ме беше от него и затова ходех редовно на училище и бях най-добрият ученик, не от любов към учението, а от страх; и когато най-сетне завърших училището в Артаки, покойната ми майка — свята жена беше тя! — ми приготви сандъчето; сложи в него бельото ми, една икона с кръщението на Христа, пексимет, лешници, стафиди и сухи смокини, поръсени със сусам, и ме изпратиха в Цариград, в Богословската школа. Ама къде ти у мен търпение, къде ти любов към бога, та да залегна над богословието! Аз бях бунтар, ходех нагоре-надолу из Цариград, като пощръклял, очите ми се смайваха от хубостта му; и само едно ми беше в акъла: как да се освободят тази свещена земя и това свещено море от турчина… И ето че един ден, на̀, избухна проклетата война от 1897 година. Пламна ми главата; ето момента, извиках аз, да изгоним турчина чак до Кокини Миля! Нагласих я аз, качих се тайно на един кораб, слязох на гръцкия бряг, облякох се като бунтовник, грабнах пушката, опасах се с фишеклъци, обух цървули и отидох да се бия с Турция!

Поп Фотис въздъхна; горчив, саркастичен прозвуча сега гласът му:

— Тръгнахме шепа козекрадци империя да създаваме. Проклета да е Държавата, чеда мои, проклета да е; тя ще изяде нацията ни — каза той и пак замълча.

Но след малко махна с ръка, сякаш отхвърляше зад себе си този национален срам, и продължи:

— Да се върнем на моите щуротии; Гърция е безсмъртна, може да върши и щуротии, има пред себе си време да ги оправи, ала аз, мимолетното червейче? Да не ви разправям надълго и нашироко, един ден, както обикалях из Пирея, с пробити цървули, с празен корем, окаян и смачкан като пукнат мехур и търсех някоя гемия, за да се завърна в Артаки, ето ти изведнъж виждам да слизат от една гемия няколко еврейски семейства, прогонени от Волос. Аз, нали си бях от попски сой, не можех да видя евреи и да не си спомня, че те бяха разпнали Христос, и кръвта ми кипваше. Но него ден застанах на кея и зазяпах евреите; големи носове, гърбави, редки червеникави брадички, изпъкнали и кисели очи, дълги позеленели рединготи, всички крещяха, блъскаха, блъскаха ги, боричкаха се кой първи да слезе. По едно време, изведнъж се чу сърцераздирателен писък, една млада еврейка се подхлъзна, падна в морето и потъна; никой не се спусна да я спаси. Не издържах: човек е, казах си аз, пък макар и да е еврейка, душа има и тя; гмурнах се така, както си бях, сграбчих я за косата и я измъкнах на кея. Струпаха се около нея жените, разтриваха я да се съвземе, а аз стоях на слънце, за да се изсуша и я гледах; червенокоса, с гърбав нос, луничава; ала когато отвори големите си синьо-зелени очи и ме погледна и й казаха, че на мен дължи живота си — аз се изплаших; сякаш сега аз падах в някакво синьо-зелено море и се давех.

Секна гласът на отеца, поклати глава.

— Загадка е светът — каза той след малко; — замислите божии изглеждат на малкия човешки мозък толкова объркани, толкова странни, спасението и погубването на душата идват по такива неочаквани пътища, че никога не можем да знаем кой път води за ада и кой за рая; извърших едно добро дело, така поне смятах, спасих един човек, и от този миг поех направо за ада.

Дотогава не бях мърсувал с жена; по-млади сте от мен, срам ме е да разказвам пред вас за плътския грях; само това ще ви кажа: съгреших с тази девойка, и от този миг светът се промени за мен, водата, виното, хлябът, денят, нощта, приеха друг вкус, бог изчезна; и заедно с него изчезнаха и баща ми, и майка ми, и добродетелта, и надеждата. Един съселянин видял хала ми и отишъл и разказал всичко на баща ми; и старият ми изпрати писмо, обгорено по четирите му ъгли: „Ако мърсуваш с тази еврейка, проклет да бъдеш и повече да не те видят очите ми!“ Четяхме с еврейката това писмо и примирахме от смях.

Веднъж, разправял съм ви го това, отидохме в едно селце, където имахме приятели, да отпразнуваме Великден; с мен беше и еврейката. Ядяхме и пиехме сред градините, взех ножа да нарежа агнето и извиках на шега: „Да ми паднеше сега някой поп, щях да го заколя!“ — „Ето един зад теб!“ — извикаха ми от съседната компания. Обърнах се, видях един поп, нахвърлих се върху него и го заклах. И защо? Защото с мен беше еврейката и ме беше срам да се покажа пред нея страхливец.

Хвърлиха ме в затвора. Еврейката идваше всеки ден, переше ми дрехите, носеше ми ядене и цигари, галеше през решетката лицето и косите ми и плачеше. Плачеше, топеше се, линееше с всеки изминал ден… Един ден не дойде, нито на другия, нито на следващия… И видях сън: света Богородица, облечена в черно, сякаш идеше отдалече, малка-малка, и колкото повече се приближаваше, толкова по-голяма ставаше; мърдаха устните й, нещо шепнеше, но беше още далеч, не чувах нищо; наострих уши, гласът се усилваше, Богородицата ставаше все по-голяма и бавно се възправи пред мен и чух ясно: „Ще умре… ще умре… Умря!… Ще умре… ще умре… Умря!“ Скочих, разбрах.

Беше дълбока нощ, валеше; промъкнах се на двора, акълът ми беше мръднал, не знаех какво върша, границите на човешката сила бяха изчезнали за мен. Бях сигурен, че с един скок можех да се прехвърля през стената на затвора и да избягам; и че ще мина покрай стражата, без да ме види; и че ако ме види и стреля, няма да ме улучи… Бях се побъркал от мъка и любов. Отдавна си бях набелязал всички удобни места на стената, откъдето някой луд или отчаян човек можеше да се покатери; намерих в тъмното стената, прилепих се о нея, започнах да се хващам за камъните и да се катеря като дива котка. Ако беше денем, щеше да ме хване страх; но аз бях надхвърлил, ви казвам, човешките възможности; изкатерих се, строполих се долу, валеше като из ведро, никой не ме усети, плюх си на петите.

Разсъмваше се, когато стигнах до къщата й; почуках, но къде ти да чуят в такава хала! Прехвърлих се през стената, прекосих двора, изкачих се крадешком по стълбата, отворих вратата на стаята й. Повиках я тихо — нито звук! Запалих една клечка кибрит; на кревата лежеше, бледа, със сгърчена уста, покрита с пяна, с широко отворени ужасени очи, неподвижна… еврейката! Беше взела отрова нея нощ, не можела да понася повече раздялата…

Поп Фотис скочи прав, огледа се, сякаш искаше да избяга. Седна отново, изтощен, сякаш се завръщаше от края на света. Дълго време не проговори.

— И после, отче? — попитаха четиримата приятели със затаен дъх.

— Свърших — каза свещеникът.

— Какво стана с теб? — попита Манольос. — Как тръгна отново по божия път?

— Загадка е човешката душа! Любовта ме отклони от бога, а мъката — благословена да е! — ме възвърна към бога. Отидох на Света Гора; отначало самотата ми действуваше добре; поуспокои се душата; но полека-лека самотата ми отново се изпълни с еврейки и радостни викове, и плачове; не можех повече, поклоних се на игумена, взех благословията му и се махнах. Вървях, вървях, стигнах в едно селце, там един глас ми каза да спра, спрях се. Ожених се, ръкоположиха ме за поп; реших да потъна в грижи, да забравя; и потънах; дойдоха болести, умря жената, умряха децата ми, останах отново съвсем сам, изправен, наранен, пред бога. А след това дойдоха гърците, а сетне турците… Останалото го знаете. Слава богу!

Четиримата приятели се наведоха, целунаха мъченическата ръка.

Уморих се — прошепна поп Фотис и въздъхна, — уморих се… Изживях отново живота си; какво мъченичество, каква печал, колко горчив е земният мед! Боже мой, мисля си понякога, какъв ад щеше да бъде този живот, ако не съществуваше голямата Надежда, царството небесно! Никой не продума повече; поп Фотис стана, погледна на изток, прекръсти се; съмваше се.

През цялата тази нощ старият Патриархеас, приседнал в кревата си, чакаше да се отвори външната врата и да чуе стъпките на сина си в двора… Чакаше, чакаше, чуваше стъпки по улицата, ставаше, долепяше се на прозореца — никой! Пушеше, цигара, втора, тръшваше се отново тежко в леглото си; на разсъмване го унесе — и сънува, че един сокол се спусна в двора му и грабна любимия му бял петел, дето го държеше за сой; сграбчи го соколът в ноктите си и започна да се издига с него в небето, а петелът кукуригаше, кукуригаше радостно, сякаш се съмваше…

Сепна се изплашен, студени тръпки полазиха по гърба му.

— Да не дава господ! — промълви той и се прекръсти.

Плесна с ръце, повика Леньо. И тя дойде, неразсънена, полуоблечена, рошава, очите й играеха кокетливо; пристъпяше кръшно и гърдите й подскачаха и искаха да изскочат от бялата й риза.

— Дойде ли си, мари, Михелис? Къде обикаля цяла нощ? Къде е спал?

— Не се е прибрал, чорбаджи; минах през стаята му, влязох — никой! Леглото му беше застлано.

И след малко добави, като се усмихваше безочливо:

— Вдовицата умря; бог знае къде спят сега селските ергени!

— Като си дойде, да му кажеш, че го викам… Не си отивай! Какво стана вчера с теб на събора, че те изгубих?

Леньо се изчерви, захили се, но не отговори.

— Безсрамнице! Не можеш ли, мари, да потраеш още няколко дни? Казахме, вдругиден, в неделя, ще стане сватбата ти, та да се отървем; да се отървеш и ти, нещастнице, и да вържеш Никольос… Чуваш ли какво ти казвам? Очите ти помътняха; къде ти е умът, я ми кажи, мари въртоглава?

Леньо се засмя, закърши се гальовно.

— В планината — отвърна тя.

И наистина, умът й беше в планината, под големия дъб… Заблея като коч Никольос, като се извърна и я видя, че иде, запотена, разгорещена, от отсрещната планина Саракина, сграбчи я за врата, мълчалив, суров, и я тръшна долу… Приближи се Дасос, кочът-водач, помириса я, позна я, ззблея и той като господаря си и застана до тях, като се облизваше. Изведнъж Леньо чу грубия глас на стария чорбаджия, сепна се.

— Къде ти беше акълът, мари грешнице? Говоря ти, не ме слушаш; още ли ти е акълът на планината?

— Заповядай, чорбаджи — отвърна Леньо, като се завърна от планината. — Прощавай, не чух.

— Направи ми, ти казвам, едно кафе, тежко, сладко; вие ми се свят, не съм добре… Може да е и от глад…

Леньо беше вече прекрачила прага и трополеше надолу по стълбата.

Затвори старецът очи, спомни си пак за съня… „Какво означава този сокол? — измърмори той. — Не разбирам; господ да простре десницата си над къщата ми!“

Слънцето се беше вече изкачило високо, селските улички се изпълниха с викове, човешки, овчи, магарешки, хора и животни се залавяха за работа и поздравяваха новия ден.

Донесе Леньо тежкото сладко кафе; седна старият чорбаджия пред прозореца, засърба глътка по глътка вълшебното питие, избистряше се умът му; запуши, вперил очи във външната врата. Час по час засукваше мустак и изръмжаваше недоволно. Поп Григорис вчера го беше накарал да закипи; докато той, казва, си дъвчел сладко-сладко прасенцето, Манольос, казва, бунтувал селяните, викал, че Христос заповядал всеки от нас да даде една десета от реколтата си на дрипльовците от Саракина. И някои празноглавци му повярвали; намесил се и онзи мошеник поп Фотис, дето ни се прави на отшелник, разделило се селото надве, на нехранимайковци и на стопани. „И най-лошото е, че и синът ти Михелис е с тях, на първо място и той! Този проклетник Манольос, тихата вода, е развял сега свой байрак, повлякъл е и сина ти, и онази козя брада е с тях и ги подучва — господ да простре десницата си!“

— Абе, ако не простра аз десницата си — измърмори старият Патриархеас, — господ много не го е грижа; къде да свари и той за целия свят? Аз ще сложа тук, в Ликовриси, ред; и най-напред ще хвана за ухото моя непрокопсаник, сина ми; и след това онзи хаймана Манольос, коварната змия!

Тъкмо в този миг външната врата се отвори и Михелис влезе крадешком.

Скочи, надвеси се през прозореца старият, извика:

— Рано си ранило, юначето ми! Няма ли да ни направиш честта да минеш и тук, горе, та да те видим малко и ние?

„Опичай си акъла, Михелис — каза си синът, — това е баща ти, не му се сопвай!“

— Идвам, тате — отвърна той.

Изкачи се по каменната стълба откъм двора, поздрави стареца. А той не се и обърна да го погледне; мъчеше се да се разсърди; до този миг беше наежен срещу сина си; но сега, щом го видя да влиза крадешком, както влизаше и той на младини, в същата тази своя бащина къща, когато се връщаше от кумиците си, и да прекосява юнашки двора и да взема по две по две стъпалата, старецът почувствува, че сърцето му се смекчи. „Такъв бях и аз — каза си той, — ама аз скитах нощем, защото вършех магарии, а този — защото бръщолеви с приятелите си за бога; абе, щуротия е и това, млад е още, ще му мине…“ Мислеше и се мъчеше, извърнат с гръб към сина си, да се ядоса. Но като видя, че гневът не идваше, извърна се рязко, ядосан, че не можеше да се ядоса, и извика:

— Какво е това, което научавам пак, я ми кажи? Не те ли е срам малко от малко? Не уважаваш ли положението си? Забравяш ли чий син и внук си?

Зарадва се, като видя, че колкото повече говореше, толкова повече се ядосваше; повиши още повече глас:

— Забранявам ти да се виждаш повече с Манольос!

Михелис не бързаше да отговори; току си повтаряше и преповтаряше: „Това е баща ти, потърпи; силен е не този, който избухва, а онзи, който се сдържа; въздръж се!“

— Защо не отговаряш? Къде си скитал цяла нощ? В Саракина ли, а? С онзи дрипльо, козята брада и празноглавия Манольос, ратая, нали? Намерил си компания! Докъде изпадна, нещастнико!

— Тате — отвърна спокойно синът, — не ругай хора, които стоят по-високо от нас…

Сега вече старият чорбаджия наистина се ядоса, скочи:

— Какво каза? Абре, на теб съвсем ти е мръднал акъла! По-горе от нас ли? Онзи дрипав поп и перекендето ни ли?

Този дрипав поп, както го наричаш, е светец; ние, всичките чорбаджи Патриархеасовци, не можем да се мерим с малкия му пръст!

Старият хвърли цигарата си, кръвта нахлу в едрата му глава.

— А пък ако питаш за Манольос — продължи спокойно, безмилостно Михелис, — знаеш много добре, че когато всички вие, първенци, попове, даскали, треперехте, свити в мазето, и мислехте само как да спасите не селото, както бяхте длъжни, а кожата си, Манольос, перекендето, стана и каза: „Аз, аз убих турчето, обесете ме!“, за да спаси хората. Кой се показа в този труден час истинският първенец на селото? Истинският духовен водач на селото? Твоя милост ли, чорбаджи Патриархеас, или пък светиня му поп Григорис? Не, не, и не! Манольос!

Старият се тръшна по гръб на кревата; разпери ръце, отвори два-три пъти уста, за да поеме въздух, задушаваше се.

Михелис замълча; засрами се, че беше забравил съветите, които си беше давал сам; и сега, ето, без да ще, се сопна на баща си; приближи се, оправи възглавниците му.

— Искаш ли нещо, тате? — попита той. — Да ти направи ли една лимонада Леньо?

— И ти си като майка си — прошепна старият, като гледаше смаяно сина си, — и ти си като майка си; отвън само мед, а отвътре само жило.

Премрежиха се очите на Манольос; и между него, и баща му въздухът се сгъсти, и изведнъж се появи майка му, бледа, слаба и измъчена, изпълнена с благородство и смирение. „Майка ми!“ — прошепна Михелис, като гледаше внезапно появилата се сянка; но въздухът се раздвижи, светлината потрепна и светият образ изчезна.

— За какво мислиш? — попита старецът.

— За майка си — отвърна синът, — за майка си, много я измъчи, тате.

— Мъж съм — отвърна раздразнено старият, — измъчвам женските; това искат те. Но къде можеш да разбереш ти това; имаш още от млякото й по устата си.

— Да даде господ никога да не изсъхне по устата ми това мляко, за което казваш.

Изправи се отново помежду им, сега разгневена, майката; поклати глава на сина си, протегна над него ръка, сякаш го благославяше, сякаш му казваше: „Вдигни глава, синко, не се бой от него, както се страхувах аз; това, което аз не се осмелих да му кажа, отмъсти за майка си, Михелис, благословен бъди!“

Откри сега корените си враждата; синът се облегна на прозореца и зачака.

Старецът стана с въздишка, приближи се и той до прозореца.

— Слушай — каза той.

— Слушам — отвърна синът и погледна право в очите баща си.

— Взех решение, вземи и ти: или мен, или Манольос, избирай; или ще зарежеш Манольос и компанията му, или ще се махнеш от къщата ми.

— Ще се махна от къщата ти — отвърна Михелис.

Старият изблещи изплашено очи.

— Предпочиташ перекендето ни пред мен, твоя баща? — извика той.

— Не предпочитам Манольос, не, какво намесваш тук Манольос? Христос избирам аз; това ме попита ти, без да го разбираш, и така ти отговарям.

Старият мълчеше, походи напред-назад, застана отново пред сина си.

— Какво имаш против мен? — попита той.

Гласът му беше изпълнен с болка.

— Нищо, но ме караш да избирам. Избрах. Не съм виновен аз.

Старецът се стовари с цялата си тежест върху леглото; хвана главата си с две ръце, стисна я; вътрешностите му изгаряха.

— Махай се — прошепна той след малко, — махай се, да не те гледам!

Синът се извърна, видя, че старият се държи за главата, стана му жал. Но вътре в него един безмилостен глас викаше: „Махни се!“

Приближи се до баща си, коленичи.

— Тате — каза той, — отивам си; можеш ли да ме благословиш?

— Не — отвърна старецът, — не мога.

Михелис стана, отправи се към вратата; бащата понечи да извика: „Дете мое!“, но го досрамя да се унижи.

Синът отвори вратата, обърна се още веднъж към баща си:

— Тате — каза той, — сбогом!

И прекрачи прага.

След някое време, тъй като не чуваше вече викове, Леньо се изкачи съвсем тихо, долепи острото си ушенце връз ключалката — чу се тежко хъркане, примесено с въздишки, креватът се тресеше.

— Старият спи и сънува кошмари — прошепна тя, — кавгата свърши; на обед ще стане и ще му се е отворил още повече апетитът; да вървя да му заколя пак някоя кокошка… Брей, че корем, не мога да му насмогна; тъпче, тъпче, не се напълва; цяла яма!

Слезе по стълбата, влезе в курника да избере коя кокошка да заколи; белият петел стоеше праз, с червения си гребен, широкогръд, наперен; около него кокошките кълвяха и кудкудякаха. Леньо постоя малко, изгаряше от желание да види как някоя кокошка прикляка и белият петел скача върху нея; а след това как се вдига, как се разхожда гордо край нея, как прокарва по нея разпереното си крило и кукурига изпъчен. От години това беше нейното забавление; гледаше, гледаше, изчервяваше чак до ушите и чувствуваше как и тя прикляква и как нещо тежко, но много приятно като мъж се стоварва върху нея. Кой мъж? Отначало, когато беше още малка, невидимият нямаше образ; после, за известно време, прие образа на Манольос; а сетне — образа на Никольос; и от няколко месеца вече не се променяше.

Избра с поглед една по-старичка кокошка, качулатата; но тъкмо когато протягаше ръка да я сграбчи, качулатата приклекна и петелът се нахвърли върху нея с разперени крила; Леньо облиза пресъхналите си устни и загледа възбудено; и когато мигновената любов завърши, на Леньо й стана жал за кокошката и избра друга.

На обед застла масата, застрои супата с яйце и зачака чорбаджията да слезе. Но той се бавеше.

— Бави се оная яма — измърмори Леньо. — Има си хас да е обърнал петалата!

Разтревожи се.

— Нека издържи, божичко, до неделя вечер, до понеделник сутрин; иначе, кога ще стане сватбата? Не мога да издържам повече!

Изкачи се отново горе, отвори полека вратата, погледна; старият лежеше на кревата с отворени очи, вперени в тавана, не се помръдваше вече, не въздишаше. Леньо се изплаши, влезе вътре.

— Чорбаджи — каза тя, — застроих супата с яйце, слизай.

Сведе старецът очи, видя я.

— Не съм гладен — отвърна той, — не съм добре мари, Леньо; повикай поп Григорис.

Леньо нададе вик; старецът се надигна; лицето му беше мораво, с червени ивици.

— Трай, мари, не умирам още; искам да поговоря с него. Долу ли е Михелис?

— Не, влезе в стаята си, преоблече се, сложи си всекидневните дрехи, взе един вързоп и излезе.

— Не каза ли нещо?

— Нищо.

— Да отиде някой на планината и да повика Манольос, проклет да е! Да се претрепе да дойде веднага при мен; още преди залез-слънце. Чу ли? Върви!

— И няма ли да ядеш?

Старецът помисли малко.

— Какво сготви?

— Варена кокошка, както я обичаш.

— Тури повече лимон на супата, слизам.

Леньо се втурна зарадвана по стълбата.

— Ще издържи сигурно до понеделник сутринта; лицето му не ми харесва; ще повикам Андонис да му сложи вендузи, да не умре ненавреме.

В това време Михелис се беше изкачил на планината, като носеше вързопа си под мишница. Не намери Манольос в кошарата; седна отпред на пезула. Сенките се смаляваха, наближаваше вече пладне. На отсрещната планина църквичката „Св. Илия“ беше изчезнала сред отвесно падащата светлина.

Михелис затвори очи. Беше много уморен, много огорчен и щастлив; сякаш ставаше след някаква тежка болест. „Всичко свърши — прошепна той, — и всичко започва; ти ми откри пътя, Христе-боже, помогни ми да стигна до края му; на края на пътя стоиш ти и ме чакаш; знам това.“ Разтвори вързопа, извади едно голямо, обковано със сребро евангелие, наследство от майка му; подвързано беше с дебела свинска кожа и се затваряше с верижка; беше си отбелязал с дафинов лист една страница, наведе се, зачете:

„Ако дойде някой при мене и не намрази своя баща и майка си, и жена си, и децата си, и братята си, и сестрите си, а още и собствения си живот, не може да бъде мой ученик. И който не носи своя кръст и не върви след мене, не може да бъде мой ученик…“

Много дни наред четеше и препрочиташе тези Христови слова и се мъчеше да разбере; сурови му се сториха отначало, жестоки. „Няма ли — мислеше си той — по-равен път, по-съобразен с човешкото сърце? Нима трябва с толкова кръв да заплатим спасението си? Какво толкова пречат бащата и майката, не може ли да ги обичаме и същевременно да се изкачваме към бога? Защо е нужно да изтръгнем големите корени от земята, за да се изкачим на небето?“

Питаше, питаше Михелис и не можеше да намери отговор. Но полека-лека чувствуваше, че на сърцето му ставаше по-леко; изтръгваше се из корен; почваше да разбира. И изведнъж, от завчера вечерта, сърцето му увисна между небето и земята…

Малко след пладне Манольос се завърна от овцете. Изненада се, като видя по това време приятеля си на планината.

— Напуснах бащината си къща — каза Михелис. — Старият ме накара да избера; избрах пътя на Христос. Добре съм те заварил, Манольос!

— Труден път, Михелис — каза Манольос замислен. — Труден за богатите; добре дошъл!

Застла софрата, хапнаха парче хляб, Михелис разказа всичко, каквото беше станало между него и баща му и за решението, което беше взел.

— Не можех повече, Манольос, прекалено лек беше животът ми, много лъжлив и несправедлив ми се струваше светът, много крив пътят, по който вървях; не можех повече, срам ме беше.

— Добре дошъл — каза отново Манольос. — Само камъни е този път, много стръмно е нагорнището, отначало краката се разраняват, Михелис. Но полека-лека, сякаш крила им израстват на краката, като че ли не се изкачваме сами, а ни издигат, като ни държат за мишниците, ангели.

— Стана, взе гегата си. Баща ти — каза той — ми обади да се явя веднага пред него, досещам се за какво ме вика; лека нощ!

— Бог с теб!

Леньо, коленичила на двора, запретната, зачервена, търкаше медните съдове, които старият чорбаджия й беше дал за чеиз, какъвто си беше горд и с щедра ръка. Търкаше, търкаше Леньо и пееше; кънтеше планината от гласа й, а Никольос, застанал прав под кичестия дъб, извръщаше към селото острите си уши и се ослушваше; а след това, разпален и той, вземаше дългия си кавал и отговаряше… Сливаха се двата гласа над селските покриви и стариците се ядосваха, младоженките се усмихваха, а малките девойки въздишаха.

Показа се на другия край на улицата Манольос, чу чуруликането на Леньо и се усмихна.

„Звяр е Леньо — помисли си той, — страшен звяр, но момчето ще я укроти.“

Вдигна Леньо пламналото си лице, видя, че Манольос прекрачва прага.

— Здравей, Леньо — каза бившият й годеник, — готвиш се, гледам; на добър час!

— Да ти се връща и на теб! — отвърна Леньо саркастично. — Добра булка да те открадне! Хайде, поразмърдай се, чорбаджията те чака; хич да не те е еня, горкичкият ми!

И като каза това, отново започна да пее с трижди по-голям кеф; защото копнееше да покаже на предишния си годеник, че нямаше нужда от него, намерила си беше по-добър — та да се пукне от яд.

Старият Патриархеас си свиваше цигара след цигара, пушеше, оригваше се на кокошка и чакаше; носеше дългото си чорбаджийско джубе и беше бос: топло му беше. Лицето му беше добило морав цвят и вратните му жили се бяха издули. Крачеше напред-назад, пухтеше непрекъснато, и от време на време се тръшваше изтощен на кревата.

— Аз съм виновен… аз съм виновен… — току повтаряше той. — Аз, дето го съжалих и го измъкнах от манастира, където се беше покалугерил като евнух, и исках, божем, да го направя човек. Така ми се пада! Турил съм змия в пазвата си… Абе, има право онзи чифутин, Ладас; колко пъти само ми го е казвал, ама аз му се подигравах: „Правиш ли зло, боят се от теб и те уважават; правиш ли добро, ще си намериш белята!“ Ето ти сега, намерих си белята!

Изведнъж песента на Леньо го раздразни.

— Ех бре, че разпасано женско, да се омъжи по-скоро, че да миряса; иначе ще проглуши селото! — измърмори той и изтича до прозореца да й извика да млъкне вече.

Но тъкмо в този миг вратата се отвори и той се намери пред Манольос. Стресна се, очите му заискриха.

— Заповядай вътре… — изръмжа той и затръшна силно вратата след него.

Фрасна му един, залепи го на стената.

— Това ли ти е твоето сполайти, бре? — извика му той. — Вкарах те в къщата си, а ти я подпали; добре си бяхме, преди да дойдеш, спокойна беше къщата ми, спокойно беше и селото ни, дойде твоя милост, лъжепророко, и обърка всичко… Защо? С какво право се изтъпанчи оня ден и поиска да спасиш селото ни? Това беше моя работа; какво се бъркаш ти и разваляш реда? Да ти кажа ли аз защо: за да ни се правиш на светец, за да ти повярват серсемите, да ти излезе име и да се изкачиш на планината, на събора на свети Илия и да обявиш въстание!

— Въстание ли?! — възкликна смаян Манольос.

— Ами че какви са тия безсрамни думи, дето ни ги изтърси онзи ден на планината? Да дадем, казва, харач на дрипльовците, да станем, казва, всички равни, братя, ще рече, всички да станем дрипльовци? Да им дадем, казва, нивите си на изполица, от къде на къде? Наши са си, от деди и прадеди, наша кръв! Да си отрежем, значи, от телата и да им дадем да ядат, така ли? Това е краят на света!

Разтърси разярено Манольос за яката:

— Какво ще правим тук, бре, Русия ли? Дето се ядат един друг и се яхат един друг, и дето господари и слуги са станали едно, а въшките са пораснали — боже, прости ме! — и са станали като костенурки![17] И идваш твоя милост и ми донасяш тази въшка в постелята ми, да ме изяде!

Сякаш видя въшката, изплаши се, обърна се към ратая си:

Веднъж — не си ли чувал за това бре, кокоша главо? — вдигнал коремът байрак и се изкатерил в главата, той да командува; заизлизали, значи, човешките мръсотии от ноздрите и от устата, и от очите, и човекът пукнал. Не разваляйте, значи, божия ред; коремът да си остане на мястото, и главата на мястото си, да командува; аз съм главата!

Крачеше напред-назад като звяр в клетка, удряше с юмрук по стените, плюеше по пода.

— Да няма, казва, богати! Ами че ако няма, бре, богати, кой ще дава милостиня на бедните? Помислил ли си за това? При кого ще работи леля ти Мандаленя? При кого ще бъде ратай твоя милост?

Разфуча се:

— Келеши, въшльовци, нехранимайковци! — завика той. — Дето нямате и педя земя и сте се развикали: „Братя сме!“ Защо? За да си поделим, санким, по братски всичко и да ни лапнете половината… Кой ти натъпка бре, серсемино, тези щуротии в главата?

— Христос — отвърна Манольос.

— Да се не видиш макар! Кой Христос, бре? Вашият Христос, не моят; натъкмихте си вие един Христос като мутрата ви, болшевик — гладен, крастав, хайдутин, слагате му в устата каквито думи са ви изгодни на вас и след това го издигате като църковна хоругва и викате: „Всички имаме един баща, дайте, значи, тук наследството му да си го поделим; всички сме братя, донесете тогава печеното, да го изядем всички заедно!“ Е, не, няма да го изядете!

Хвърли цигарата си през прозореца, изплю се на двора, приближи се към Манольос, хвана го пак за яката:

— Да се измиташ, да се махаш от работата ми! — извика му той. — Веднага! Още тази вечер! Върви да намериш онези дрипльовци, подобните си; да си поделите крастата си, въшките си и вашето царство небесно!

И докато изричаше това, вратата се отвори и се появи грамаден като владика поп Григорис:

— Чорбаджи — каза той, — прощавай; забавих се, защото дъщеря ми, Марьори, не е добре.

Извърна се, видя Манольос, свъси вежди.

— Отче — каза старият Патриархеас, — светът тук се е разкапал, обърнал се е наопаки, вдигнал е свой байрак този тук, чорбаджи Манольос, иска да подпали света. Вдигнал е свой байрак и онзи непрокопсаник, синът ми, и тази сутрин ми заяви: „Отивам си от къщи, напускам те, дядо Патриархеас, избирам пътя на Христос“. Като че ли моят път е пътят на Антихриста! Това е краят на света! Добре, че дойде, отче, да турим ред.

Поп Григорис протегна ръка, посочи Манольос:

— Този е виновен! — кана той. — Този иска да подпали селото; този пълни със заблуди главите на хората! Какви бяха тези думи бре, маскара, дето изрече на събора? Дигнали се краката да бият главата!

— Думите на Христос — отвърна Манольос. — Бъдете милостиви към бедните, който има две ризи, да даде едната, всички сме братя, нищо друго!

Изпълниха се със злъч очите на поп Григорис, но не благоволи да приеме да говори с един ратай; обърна се към стария чорбаджия:

— Този човек е опасен — каза той — трябва на всяка цена да го изгониш; да го изгоним от селото, да не ни зарази! Той обърка и главата на сина ти, той с тези си тертипи става все по-голям и ще ни изяде; да се маха! Не е овчар той, не е и овца; вълк е!

Манольос се отдели от стената, постави длан на гърдите си:

— Останете със здраве, чорбаджии и попове — каза той. — Аз си отивам!

— Проклет да си от бога! — каза попът, като вдигна високо ръка.

— Проклет да съм от първенците и поповете! — каза Манольос. — Вие, поповете, разпънахте Христос; ако слезеше отново на земята, вие отново щяхте да го разпиете; останете със здраве!

Отправи се спокойно към вратата, отвори я; извърна се:

— Останете със здраве! — повтори той и слезе с леки стъпки по стълбата и пак почувствува, че го поддържат ангели.

XIII

Когато Манольос тръгна към планината, вече се беше стъмнило; облаци се бяха струпали на небето, задуха хладен източен вятър, тежки капки започнаха да падат по ръцете и лицето на Манольос и върху напечената земя. Плътта на Манольос потръпна от радост; жадна беше и тя, както бяха жадни полето и планината, беше се сляла с тях, един стълб от пръст, споен с камъни, който вървеше.

— Какво чудо е този свят! — говореше си сам Манольос, докато се изкачваше. — Ако отворя очи, виждам планините и облаците, и дъждът, дето пада; ако затворя очи, виждам бога, който е създал планините и облаците, и дъжда, дето пада; навред, и на светло, и на тъмно, ни обгръща божията благодат!

Беше вече забравил и първенци, и попове, беше се отърсил от всемогъщите пустославни грижи, беше се издигнал над всички дребни радости и дребни скърби и беше стигнал до най-голямата радост и скръб, над радостта и скръбта, до ненакърнимото спокойствие.

Щеше да се сбогува спокойно утре на разсъмване с планината, която толкова беше обикнал, изгонен от господаря си, на когото беше служил толкова вярно; щеше да метне на гръб сиромашкия си вързоп и гегата и щеше да тръгне, сиротен, беззащитен, по един пуст и стръмен път; но въпреки това краката и душата му тръпнеха от радост.

Капките се сгъстиха, чуха се далечни глухи гръмотевици, Манольос ускори крачките. Вятърът духаше в гърба му и го тласкаше, и Манольос се радваше, защото чувствуваше, че вятърът също има ръце и гърди и дихание като човек.

Отдалеч зърна, че прозорчето на кошарата му свети. По това време, помисли си той, Никольос вече е издоил овцете, вечерял е и спи; сигурно Михелис е оставил да свети и ме чака; сърцето му заби силно при мисълта за любимия приятел.

— Няма да издържи — прошепна той, — научен е на господарски живот, свикнал е на хубаво ядене, на меко легло, на топло и сигурност в къщи; по-добре да се върне в дома си. Нека потърпи; не е дошло още неговото време; ще не ще, богатството тегне на душата му; пречи й да върви свободно. Пък и Марьори, без да ще, го тегли към земята…

И си спомни суровите, безпогрешни думи на Христос: „По-лесно камила ще мине през иглени уши, отколкото богат да влезе в царството небесно…“

Завари Михелис седнал пред запаленото огнище и загледан в огъня.

— Добър вечер на чорбаджийчето на планината — каза той радостно и избърса мокрите си коси и лице. — Утре сутринта ще се простя с това любимо огнище и си отивам; баща ти ме пъди.

Седна и той на земята пред огъня и започна спокойно да разказва как заварил стария чорбаджия много сърдит и какво му казал, и как го изгонил, и как го проклел попът.

— Всичко стана така — каза той накрая, — както го очаквах, както трябваше да стане, не се оплаквам; трябваше баща ти да ме изгони, трябваше попът да ме прокълне, трябваше и аз да си отида.

— Къде ще отидеш сега? — каза Михелис, като стисна ръката на приятеля си с тревога и обич.

— Нощта ще даде съвет; господ често ни се явява насън и ни сочи пътя. Не съм решил нищо. Той ще реши; ще видим, спокоен съм.

— Помниш ли една вечер в двора на Костандис? — каза Михелис. — Тогава ти заявих — помниш ли? — където и да отидеш, Манольос, ще дойда и аз; повтарям го и сега.

— Не бързай, не бързай, Михелис; нощта е свята, утре ще видим.

Уморени бяха и двамата, легнаха си. Сега дъждът зашуртя, проливен и радостен; прозорчето беше отворено и вътре проникваше поривът, сладостта, първичното и вечно обновяващо се ликуване на земята, която приемаше в прегръдките си небето. Сухите планински треви замирисаха, вятърът носеше отдалеч меденото ухание на бор, разтвори се и пръстта, започна да ухае и тя; разтвори се и умът на Манольос като буца пръст, поемаше и той дъжда и се разхлаждаше.

Това ли беше божият отговор? Така ли се спускаше бог тази вечер като топъл дъжд върху него? Манольос поемаше бога и беше изпълнен от главата до петите с щастие. Всички нощни птици навярно се бяха сгушили под скалите и в хралупите на дърветата и поемаха и те бога върху мокрите си криле изцяло.

И Михелис слушаше дъжда и той, вдишваше миризмата на размекнатата пръст, спомни си за Марьори, и сърцето му неспокойно полетя ниско над мократа земя. Когато я видя последния път, завари я неначервена, беше бледа и изтощена; пак притискаше кърпичката върху устата си и кашляше; кърпичката не беше вече бяла, а червена, за да не личи кръвта; „Михелис — каза тя, — ще замина, баща ми ще ме заведе в Мегало Хорио при разни лекари; не съм добре…“

Вдишваше сега Михелис миризмата на разтворената земи и сърцето му потръпваше. „Свързано е още със земята сърцето ми — прошепна той, — свързано е още с пръстта…“

Полека-лека, сред ромона на нощния дъжд унесоха се и двамата в сън и когато на сутринта отвориха очи, планината се смееше свежо окъпана, бели пухкави облаци се носеха по небето, още блестяха и трептяха капки по ниските клони.

Откачи Манольос иконата, която Михелис му беше подарил, Разпятието с ластовиците, свали издълбаната от него маска на Христос, уви някоя и друга дреха, направи ги на вързоп и го сложи на пезула.

Михелис го гледаше, без да продума. Седнаха, пиха мълчаливо мляко. Манольос стана, плъзна бавно поглед по стаята, по пезула, по околните скали и по планината. Сбогуваше се; взе от ъгъла гегата си, Михелис се изправи.

— Реши ли, Манольос? Заминаваш ли? Къде отиваш?

— Остани със здраве, Михелис.

— Къде отиваш?

— На Саракина; отивам да деля глада с тях.

— Да дойда ли с теб?

— Още не. Потърпи; имаш баща, имаш годеница; аз нямам нищо; по-лесно е.

— „Който не намрази баща си и жена си, и децата си, не е достоен да се нарече мой ученик…“

— Знам това, Михелис; но изтръгна ли се сърцето ти от земята, от бащата, от жената? Още не; потърпи тогава, ще дойде добрият час, не бързай; той идва като яребица, с безшумни стъпки.

— Няма да се върна в бащината си къща.

— Добре, не се връщай; остани тук, между Саракина и Ликовриси, докато дойде яребицата, както казахме, добрият час. Довиждане!

Подаде ръка на Михелис; а той стана, сграбчи го в прегръдките си.

— Манольос — каза той, — скоро ще дойда при теб, кълна ти се; довиждане!

Взе Манольос вързопчето под лявата си мишница, прекръсти се, тръгна. Дойдоха отново ангелските криле, летеше Манольос от камък на камък; църквицата „Свети Илия“ все повече се приближаваше; блестеше сгушена сред скалите, навръх планината; блестеше розова, смееше се под първите полегати слънчеви лъчи, стоеше изправена, смело като часовой; и Манольос вдигна гегата си, нададе радостен вик като сокол, който вижда гнездото си, и я поздрави.

Чака един ден старият Патриархеас да се завърне синът му, чака два, три, проводи роднини да му поговорят, изпрати даскала, повика Янакос:

— Върви, хайде, направи ми тази услуга, Янакос, върви да намериш сина ми, поговори му и ти; другари сте, един акъл имате, може да те послуша.

Янакос поклати глава:

— Май че скоро, както е тръгнало, и аз ще хвана балкана, чорбаджи — отвърна той — Изпрати някой друг.

Панайотарос дойде при стария:

— Чорбаджи, научих с положителност, Манольос е направил Саракина свое свърталище; събира бежанците, говори им, насъсква ги, вика, че гладните имат право да ограбят тези, дето не са гладни, и помни ми думата, като ги налегне гладът, ще слязат в селото ни да го опустошат като вълци.

Замълча за малко, сякаш се колебаеше, въздъхна, озърна се, наведе се към стареца:

— Едно съмнение се породи в мен, чорбаджи — каза той тихо.

— Казвай, бре, Панайотарос, слушам те; ти не обичаш никого и затова окото ти лови всичко; казвай!

— Манольос е болшевик!

— Болшевик ли? — възкликна чорбаджията и се почеса по главата. — Какво ще рече това?

— Това ще рече: граби, за да ядеш, и кради, за да имаш! Това е една разбойническа шайка, която обикаля напоследък по света.

— И мислиш, че…

— Сигурно; те си имат свои хора във всяка страна и във всяко село, чак докрай земята. И в пустинята да отидеш, ще ги намериш; и на голите острови сред морето да отидеш, пак ще ги намериш; който и камък да повдигнеш, ще намериш от тях. Изпратили са, значи, и в Ликовриси — Манольос.

— Абре, какво приказваш, Панайотарос? Тури ми фитила; ще се пръсна; говори ясно!

— Ами че то наистина може да се пръсне главата на човека. Колко ловко пипат, тези сатани! Манольос, видя ли го? Прави ни се на свети Онуфрий; не обичал, казва, виното, не лъжел, не ходел с жени, а сега напоследък носи и едно малко евангелие и щом види някого, прелиства го и се прави, че чете; всичко е лицемерие! Ами онзи ден, когато отиваше уж да го обесят — знаеш ли какво научих? Слушай, та да настръхнеш: бил се уговорил със старата Марта, дето намерила кървавите дрехи на сеизина, да ги покаже в последния момент. Защо? За да видят селяните, че Манольос е готов да даде живота си, за да спаси селото, да му излезе име, и когато получи нареждания от московеца, да има народа на своя страна, да го вдигне и да изколи чорбаджиите и първенците…

Старият Патриархеас се тръшна на стола, хвана се с две ръце за главата.

— Боже опази — прошепна той, — боже опази, това е краят на света!

Скочи прав, изблещи подутите си очи.

— Ами че тогава синът ми… — изрече той и устата му се изкриви.

— Омотал го е Манольос, чорбаджи, объркал му е акъла, станал е, без сам да разбере, болшевик. Не видя ли как напусна къщата ти и отиде при него на планината? И скоро, ще видиш, ще отиде и Янакос, ще зареже къщата си и Костандис, ще отиде и той… Това е като заразна болест, чорбаджи; единият заразява другия. И Андонис бръснарят, малко му трябва, за да се зарази; и дебелият Димитрос касапинът; и какво да ти кажа? Дори даскалът…

— Абре, какво говориш, Панайотарос? Това е наистина краят на света… Ще отида при поп Григорис, да турим ред…

— Ако пък питаш за поп Фотис и за дрипльовците, дето ги влачи след себе си като опашка, тях ги е изпратил московецът направо в Ликовриси. Турците, уж, ги били съсипали… пожертвували се, уж, за родината… Бабини деветини! Изпратил ги е, ти казвам, московецът! Пратил им е писмо Манольос, обадил им е — тук, в Ликовриси, има хляб, тук има богатства, елате да грабим! Тук има и един вдетинен чорбаджия, няма да се опре. Затова — видя ли? — толкова бързо се сдушиха Манольос и поп Фотис, веднага станаха приятели, намигнаха си един на друг, разбраха се. И затова онзи ден, когато ти го изгони, къде отиде? Право на Саракина! Ачик работа, чорбаджи!

Старият Патриархеас крачеше напред-назад, поспря се за миг, взе решение.

— Върви да кажеш на поп Григорис, че трябва да го видя непременно, още тази вечер!

— Поп Григорис замина преди малко с дъщеря си за Мегало Хорио; ще се върне утре. Води я на доктори; кашля, плюе кръв. Хванала е лошата болест.

— Да се не видиш макар! — извика ядосано старият. — Само беди ли ще ми съобщаваш днеска рано-рано!

— Това научих, чорбаджи, това ти казвам; ако щеш вярвай, ако щеш — не вярвай; твоя си работа. Накахърих те повечко, чорбаджи, прощавай; тръгвам си.

„Върви по дяволите, Юда Искариотски!“ — каза си наум старецът, а на глас:

— Хайде, върви си с добро, Панайотарос; и каквото научиш…

— Не бери грижа, чорбаджи, тук сме!

Отиде си с тежки, мечешки стъпки и цялото му сипаничаво лице се смееше.

Старият Патриархеас се тръшна по гръб на леглото, току мислеше и премисляше думите на Панайотарос, не можеше да ги смели.

— Брей, какво ни дойде на главата? Господ ни окьорави всички, нито попът, дето е от стара коза яре, нито даскалът, дето е толкова учен, нито аз дори, не бяхме подушили нищо… А бях взел и самия шпионин на моя работа! От моята къща щеше да излезе огънят, дето щеше да подпали селото! Абре чорбаджи, абре главо, на̀, да се не видиш! И тази мечка, това животно, то да дойде сега да ни отвори кьоравите очи! Трябва да изгоним този вагабонтин Манольос от нашия край; трябва да се пръждосат оттук и онези дрипльовци от Саракина, онези мръсни болшевики, да се очисти нашият край; да зацарят отново в селото ни честта и справедливостта! Утре, като си дойде попът, ще турим ред.

И като си каза това, се успокои. Затвори очи, за да заспи, но къде ти сън! Долу Леньо пееше, гукаше като гълъбица, не я свърташе в двора, отваряше вратата, разхождаше се, чакаше приятелките си да дойдат, да се полюбуват на чеиза й, който тя умело беше разхвърлила, за да изглежда повече, под дългия хаят, заедно с венците, бонбоните и белите сватбени свещи.

Тази вечер Никольос щеше да слезе от планината, в новите си дрехи, сватбен подарък от чорбаджията; и с червената копринена кърпа върху гарвановите си коси, която му беше подарила Леньо. И утре, неделя, щеше да стане сватбата, и младоженката, кира Никольосовица, яхнала едно муле, покрито с червена черга, щеше да се изкачи на планината, в царството си.

Старецът, изтегнат по гръб на леглото, слушаше Леньо, която пееше долу, приятелките й, които идваха, веселите провиквания, моминския смях. Спомни си за своята сватба, когато беше двайсет и двегодишен левент, тогава строен и красив като свети Георги и слизаше, яхнал бял кон, в селото на булката, за да я вземе. Появи се на прага на бащината си къща булката, покрита с бяло було, както повеляваше обичаят, за да не видят лицето й. Но женихът не се стърпя, извика на сватовете: „Махнете облака, да се покаже слънцето!“ И старата майка, с насълзени очи, се повдигна на пръсти и дръпна булото — и цялото сватбено шествие, жених, родители, приятели, коне, мулета, шарени черги, светнаха, така му се стори, сякаш наистина се беше показало слънцето.

И сетне, с един голям замах, мисълта на стария Патриархеас се пренесе другаде:

Минаха години, потъмня слънцето, надебеля, нашишкавя свети Георги; ала кръвта му още кипеше… Имаше тогава в къщата си една ратайкиня, бабаджана, Гаруфаля; какви гърди имаше само, напращели, какви слабини, можеха да поберат целия свят, какви пети като червени ябълки! И една нощ чорбаджията слезе по стълбата, съвсем тихо, за да не изскърца, та да чуе рано състарилата се Патриархеасовица; влезе в стаичката, където спеше Гаруфаря и легна в постелята й; и направи Леньо.

И сега Леньо се женеше.

Усмихна се старият чорбаджия, забрави думите на Панайотарос, забрави, че синът му беше напуснал къщата му, пробудиха се в него отминалите години, съживиха се някогашните радости и лудории, и гуляите, които беше направил през живота си, кокошките, пуйките, пуяците, зайците, яребиците, барбуните, прасенцата, които беше изял, и безбройните агънца на шиш. И пилафите, макароните с месо, шишчетата, стридите, баклавите, кадаифите, пандишпаните, шербетите, старите вина, хайверите…

— Слава богу — прошепна той, — добре прекарахме. Затвори очи и се унесе в сън.

В това време поп Григорис, яхнал сивото си муле, и дъщеря му Марьори, пак на магаренцето на Янакос, минаваха през планината, където се намираше Михелис. Девойката беше помолила баща си:

— Нека го видя, татко, нека го видя, защото не знам дали ще се върна оттам, където отивам…

— Не говори такива думи, дете мое — каза баща й, като сдържаше хълцанията си. — Ще станеш добре, е божията помощ, а на Коледа ще стане и сватбата ти; и ще поиграя хоро и аз, за твой хатър.

— Нека минем през планината, да го видя още веднаж… — молеше се девойката.

— Да бъде както искаш, дете мое; мога ли да ти скърша хатъра? — каза той и дръпна юздата на мулето към планината.

Михелис седеше на пезула, съвсем сам. Никольос младоженецът се издокара, върза току-що измитите си къдри с червената копринена кърпа, преметна гегата си връз изпечените си от слънцето рамене и се понесе надолу по планината като изкъртена скала.

— Лека нощ, чорбаджи — извика той на Михелис, който му се любуваше мълчаливо, — лека нощ, отивам да се женя; много здраве на кукумявките!

И екна планината от смеха му.

Мина край стадото, пъхна пръсти в устата си, изсвири, да се сбогува с овцете си; но като видя, че виторогият водач Дасос скочи и го загледа, не се стърпя, пристъпи, сграбчи го за рогата и започна да се бори с него.

— Хайде бре, керата̀! — извика му той, когато се насити на борбата. — Хайде, върви при овцете си, а пък аз отивам при Леньо! Добра среща в понеделник сутринта! Дай ми бре, Дасос, благословията си!

И като каза това, затрополи надолу.

Дочу някакъв разговор Михелис, надигна се от пезула; между скалите се показаха поп Григорис, а зад него — любимата му, Марьори; сърцето му заби неспокойно.

— Къде отиват? Защо идват? Някакво нещастие ли! — прошепна той и изтича да ги посрещне.

— Михелис — каза свещеникът, — добре сме те заварили в усамотението ти; отиваме в Мегало Хорио, а Марьори не искаше да заминем, без да се сбогуваме с теб; малко е неразположена и отиваме да видим какво й има.

— Добре сме те заварили, Михелис — каза тихо и девойката и се изчерви, като се любуваше на годеника си.

Михелис им помогна да слязат, седнаха и тримата на пезула. Слънцето беше още високо, полето беше цялото в омара, потънало в светлина; два гарвана прелетяха шумно над тях; свещеникът ги видя, свъси отново дебелите си вежди, но не каза нищо. Двамата млади не видяха нищо, Михелис беше хванал тънките като калеми пръсти на годеницата си, където блестеше златният годежен пръстен.

— Ще отскоча до вътре да видя дома ти — каза попът и влезе вътре, за да ги остави сами.

— Марьори — попита Михелис, — не си ли добре? Бог е велик, любима моя, имай вяра; ще оздравееш, нищо ти няма, потърпи, бързо ще минат месеците, ще дойде Коледа.

— Да — каза тихо Марьори, — ще дойде Коледа.

И след малко попита:

— Скара ли се с баща си?

— Остави баща ми, тежки приказки са това, не ги подхващай, Марьори. Обичам те, не искам да те загубя, само ти ме свързваш още със света, никой друг; само ти; да го знаеш.

— Ако аз си отида, какво ще правиш?

Михелис се присегна, запуши й устата.

— Мълчи — каза той.

Марьори успя да целуне дланта на Михелис.

— Любов моя… — промълви тя и сълзи потекоха от големите й отчаяни очи.

Поп Григорис се появи на прага:

— Марьори — каза той, — да не замръкнем тук, да вървим; в името божие!

Обърна се към Михелис:

— Исках да поговоря с теб, Михелис — каза той, — ала навръщане; кога ще се върнеш при баща си? Когато рече господ, отче — отвърна Михелис и се наведе да му целуне ръка.

— Понякога господ чака човешкото сърце да го подсети, Михелис — каза свещеникът и го погледна строго.

Искаше да каже и други неща, но се въздържа.

— На добър час! — извика Михелис. — Бог с вас!

Задържа за миг тънката ръчичка на Марьори в ръцете си.

— Марьори — каза той тихо, — само ти!

И извърна лице, за да не се видят сълзите му; изкачи се на една висока скала и ги загледа как се спускат надолу. „Все още — прошепна той, — все още сърцето ми е свързано със земята…“

Пообиколи из планината, слезе към полето; гроздоберът беше започнал и ясно се чуваха гроздоберачките, които пееха тихо, настроени любовно; откъсваха налетите гроздове, хвърляха ги в кошовете, от ръцете им капеше гроздовата кръв, гледаха младежите, които носеха кошовете, и едни въздишаха, други се раздразваха, но на всички им олекваше, като пееха тихичко.

Спря се Михелис, заслуша се как младежите отвръщаха като пресипнали петлета на моминските гласове; почувствува непоносима тъга в сърцето си; всяка година Михелис идваше често, слушаше тези гроздоберски песни, но тази година те му се струваха като оплакване.

Прав, неподвижен, Михелис чувствуваше как животът се върти вътре в него, безспирно, безутешно. Въртеше се колелото на земята, сега беше гроздобер; след това щеше да дойде ред на маслините, сетне щеше да дойде Рождеството Христово… А после ще цъфнат отново бадемите, ще покълнат отново житата, ще дойде пак жетва… Сякаш Михелис беше вързан за някакво колело и ту се изкачваше, ту слизаше под слънцето и дъждовете и заедно с него бяха вързани денят и нощта, изкачваха се и слизаха и те с него, а Христос, пеленачето, растеше, ставаше мъж, тръгваше смело да сее божието слово, разпъваха го, възкръсваше, слизаше отново на следната година от небето, разпъваха го отново.

Бучаха слепите очи на Михелис, зави му се свят; хвана се за една скала, сякаш искаше да спре колелото, да не се върти; строполи се долу, и изведнъж, без да знае защо, избухна в плач. На другия ден, неделя, старият Патриархеас не стана от леглото си. Не можа да спи през нощта, а когато за миг се унасяше в сън, налягаха го кошмари, кръвта нахлуваше в главата му, задушаваше се. Беше обадил на сина си да дойде на сватбата на Леньо, но той отвърна: „Ако беше за смърт, щях да се върна, но за сватба не се връщам“. Старецът прие тези думи като удар с нож.

— Какво съм му сторил? Какво съм му сторил? — шепнеше той тъжно и очите му се наливаха със сълзи. — Аз само него обичам на този свят, защо не ме ще, какво съм му сторил?

Прехвърли целия си живот, спомни си за баща си, когато беше вече остарял и беше затворил сърдито уста, не искаше да продума вече нито дума, само държеше бича и биеше ратаите и ратайкините, вземаше камъни и замеряше с тях девойките, които отиваха на чешмата и им трошеше стомните. Ядеше като ламя, пиеше като бивол, болест не го ловеше, започнаха да му никнат нови зъби и всички се уплашиха; но един ден се сгромоляса от планината и се преби. И сега старият Патриархеас си спомни всичко това и го обхвана ужас; Когато му донесоха вестта: „Баща ти се уби!“, обзе го нервен смях и цялото село гръмна от жестокостта на сина. Но той се смя и му олекна; сякаш досега го притискаше някаква скала, и сега скалата се беше отърколила и синът дишаше свободно и не можеше да сдържи радостта си.

Спомни си днес старият чорбаджия за този случай и потръпна.

— Ами ако и Михелис ме чувствува като скала върху себе си и не му давам да си поеме дъх? Ами ако всичко на този свят се заплаща — и го хване и Михелис смях?

Изблещи крайно изплашен очи.

— И все пак аз обичах баща си… Но и Михелис ме обича… Ами че тогава, какво? Не разбирам! Така ли е, значи, писано, всеки син накрая да се гнуси от човека, който то е родил? Защо? Защо? Не разбирам!

Все такива неща си мислеше старият Патриархеас и въздишаше; въртеше се в леглото и цялата стая се тресеше. Едва привечер, когато вече долу се отвориха вратите на къщата и завлизаха поканените, и дойде и поп Григорис, и започнаха псалмопенията, той стана, изми се, облече се, докара се, като все пъшкаше, много грижливо, боядиса сръчно мустаците и веждите си, напръска с гюлова вода косата си и слезе да венчае дъщеря си и ратая си.

Блестяха булката и женихът, добре измити, празнично облечени, леко изпотени и миришеха като току-що излезли от морето коне. Човек имаше чувството, че ако само тези две тела останеха на света, той отново щеше да се изпълни с хора.

Старият чорбаджия отиде и застана до тях; той щеше да бъде кум, щеше да размени венците. Поп Григорис беше започнал вече да пее, клисарят люлееше ритмично сребърната кадилница, поканените стояха наоколо и гледаха радостно, две девойчета чакаха с два подноса, пълни с бонбони.

Бързаше поп Григорис, нямаше кеф, мисълта му беше при дъщеря му, която докторите бяха прегледали тази сутрин и бяха поклатили глава. Пееше припряно, изяждаше думите наполовина, бързаше; бързаха и булката, и женихът да останат сами, не разбираха за какво им беше всичко това в тяхната работа; бързаше и старият Патриархеас, защото чувствуваше, че коленете му се подгъват, но стискаше зъби, стоеше твърдо, понеже се срамуваше.

— Деца мои — каза той, когато тайнството свърши, — тази вечер се венчават Леньо и Никольос, добре сте дошли в дома ми! Яжте и пийте, веселете се, заклали сме много агнета, слава богу, имаме и много вино, започна вече гроздоберът, отново ще се напълнят догоре бъчвите, пийте, колкото ви държи коремът!

Обърна се към новата двойка:

— Да сте живи бре, деца мои — извика им той, — да остареете, да имате деца, да доживеете до внуци; да се увеличи човешкият род, да не угасне огнището! Да не ни вземе страха смъртта; тя коси, ние сеем, де да видим на кого ще стане неговото! Чуваш ли бре, Никольос? Отваряй си очите на четири; сей, колкото можеш повече!

Аз, деца, да прощавате, ще се кача да си легна; не съм добре. Ала вие си гледайте работата! Яжте и пийте, сватба е това, веселете се чак до сутринта!

А на вас, ненавестени девойки, и на вас, голобради ергенчета, да станат по-скоро и вашите сватби и да бъда и аз на тях, и да съм станал и аз голобрадо ергенче, и да ви нося виното с ведро!

Прихнаха всички да се смеят; вдигна дясната си ръка чорбаджията, поздрави, изтича една девойка да му отвори вратата; но на прага той се спря, извърна се към поп Григорис, който мълчаливо сгъваше патрахила си и прибираше вещите си:

— Отче — каза той, — като хапнеш едно мезенце, заповядай горе да си поприказваме.

Но попът стана веднага.

— Ще дойда с теб, чорбаджи — каза той. — Бог с вас, чада мои! Честити да са ви честните венци, младоженци!

Отидоха си старите първенци, отдъхнаха си хората и го удариха на ядене и пиене.

Качиха се двамата селски първенци в одаята и се заключиха; долу гуляят беше в разгара си, месото и виното се превръщаха в песен и хоро и много смях и любовно задъхване; но двамата старци горе не чуваха нищо; бяха потънали в големи грижи.

Изтегнат на леглото си, старият Патриархеас приказваше, приказваше, беше се разпалил, разправяше за болшевиките, въображението му ги превръщаше от кръста нагоре в хора, а от кръста надолу в зверове, които се спускаха от север, с подкови на краката, искри хвърчаха от камъните и селата пламваха. И начело тичаше Манольос, беше се превърнал и той наполовина в звяр, изхвърляше огън из устата си, протегнал беше ръка и сочеше Ликовриси.

— И поп Фотис, афоресаният, и той е с тях — каза поп Григорис. — Той им е водачът!

— И поп Фотис, отче, и всички дрипльовци от Саракина, цялата Саракина се е размърдала и иде да се стовари върху селото ни; добре го каза ти: вдигнали се краката да ударят главата… Затова те повиках, отче, да помислим тук ние двамата и да турим ред.

Слушаше поп Григорис и току се разгневяваше, но мисълта му отново отлиташе при Марьори; очите му помътняваха; а ушите му забучаваха и не чуваше нищо.

Говориха до среднощ; накрая и двамата се умориха, дотегнаха си взаимно и се загледаха един друг с омраза. „Да му стане пришка на езика дано, та да млъкне!“ — мислеше си поп Григорис. „Няма ли да се пръждоса оттук, да се разкара — мислеше си другият, — съсипа ме, рогачът му неден!“

Сети се отново за Марьори поп Григорис. Беше я оставил в една болница, в една задушна стаичка с тясно прозорче, което гледаше към двора. „Нека остане малко — казаха лекарите, — да видим.“ — „Има ли опасност? — попита попът треперящ. — Има ли опасност?“ — „Има опасност, но има и надежда, отче; ще видим. Борят се тези два звяра, а кръвта на дъщеря ти, ще видим кой ще надвие.“ — „Кажете ми цялата истина“ — умоляваше ги попът. — „Казахме ти я, отче; ела след един месец пак.“ — „Ще се моля богу“ — каза попът. — „Направи, каквото можеш и ти; и ние тук ще направим каквото можем. Хайде на добър час и бог да е на помощ.“ Бързаха да го отпратят, защото имаха и други болни.

Попът стана изведнъж, подаде ръка:

— Лека нощ, чорбаджи — каза той и въздъхна. — Утре ще поговорим пак.

— Защо не поседиш още, отче? Защо бързаш? Прощавай, забравих да те попитам за Марьори; какво казаха докторите?

— Нищо й няма, казват; момиче е, топи се; трябва, казват, по-бързо да се омъжи.

И за да промени разговора, попита:

— Какво става с Михелис? Безпокоя се, чорбаджи.

— Не се тревожи никак — отвърна раздразнено старият. — Млад е, прихващат го и него, ще му мине. Манольос ние да разкараме, та всичко останало ще се оправи… Лека нощ, отче!

И като каза това, извъртя се и се обърна към стената. Чу, че попът слиза с тежки стъпки по стълбата.

— Пръчът му с поп! — измърмори той. — Тревожел се, казва! Аз, бре, се тревожа за твоята Марьори! Ако ще взима охтичава жена синът ми, та да зарази рода ми, по-добре да умре дъщеря ти, та да се отървем; жал ми е за нея, горката, жал ми е, сам господ вижда, ама по-добре да умре!

В същото време, когато първенците на Ликовриси мислеха как да се отърват от Манольос, той заедно с поп Фотис се мъчеше да намери някакъв начин, та бежанците от Саракина да изкарат зимата и да не измрат от студ и глад.

— Само трудът може да ни спаси — каза поп Фотис, — трудът и любовта.

Събраха всички мъже и жени, които можеха да работят, разпределиха ги на дружини, на братства; на всяко братство поставиха по един отговорен водач — старши брат или старша сестра; и ги разпратиха по околните села да се главят на работа. Пръснаха се и оставиха в Саракина само старците и стариците да се грижат за децата.

— С божията благословия, чеда мои — казваше им поп Фотис, като ги изпращаше, — работете, спестете каквото можете, зърно, зехтин, вино, дреха, и все си мислете за нашата нова родина. Пчелите как излизат от кошера си и се пръскат по планините и полята и събират мед? И после се завръщат, натоварени с мед, в малките си восъчни къщички и при любимата си челяд, която са оставили! Така и вие, чеда мои; хайдете сега с божията благословия!

Манольос често пъти отиваше с тях, говореше им по пътя, насърчаваше ги, напътваше ги кои села са наоколо, от какво имат нужда, на кои врати да потропат. Намираше им работа и се връщаше пак в Саракина; събираха с поп Фотис децата, и на плочите, които им беше подарил Хаджи Николис, даскалът, ги учеха на азбуката.

Когато паднеше вече нощ, седяха двамата на пезула на църквата и си приказваха.

— И в най-малкото камъче — казваше една вечер поп Фотис, — и в най-скромното цвете, и в най-тъмната душа се намира бог, цял-целеничък, Манольос. Нека сторим всичко, каквото можем, та това малко наше селце, този кошер, да блесне изпълнено с благочестие, трудолюбие, плодородие и любов. Такъв, какъвто бихме искали да стане целият свят. Защото, да го знаеш, и в най-далечната пустиня едно добро дело намира отзвук в целия свят.

Манольос вдигна очи, погледна поп Фотис; стори му се, че лицето му блестеше в тъмнината, изпито, прозрачно; а ръцете му, тъй както ги беше издигнал към небето, се виеха като пламъци.

— И всеки човек — каза Манольос възторжено — може да спаси целия свят; много пъти си мисля за това, отче, и треперя; такава голяма отговорност ли носим? Какво трябва да направим, преди да умрем? Кой е пътят?

Замълча. Нощта се беше спуснала вече, стариците бяха наклали огньове и готвеха, децата бяха наклякали около тях, гладни, и чакаха.

Манольос протегна ръка, докосна коляното на поп Фотис, който беше потънал в размисъл и мълчеше.

— Как трябва да обичаме бога, отче? — запита той.

— Като обичаме хората, чедо мое.

А как трябва да обичаме хората? — Като се стремим да ги вкараме в правия път.

— Ами кой е правият път?

— Стръмният.

XIV

На другия ден към обед агата пристигна от Смирна. Не беше сам. Следваше го, яхнало тъмночервено конче, едно ново турче, диво, намръщено, изпълнено с мъжки сертлък; то не дъвчеше дъвка, ами все ядеше, винаги гладно, и пиеше, винаги жадно, и не пееше „Светът е сън“, ами крещеше и ругаеше, беше капризно и току даваше заповеди на севдалията ага, който го гледаше в устата и изпълняваше всичките му желания. Казваше се Браимчо, беше на петнайсет години и имаше сочни устни с гъст остър мъх.

Беше го намерил в един лош квартал, където пред всяка къща висеше червено фенерче. Продаваше в едно панерче, размесени, семки, английски презервативи, печени раци и ясмин. От всички махали, надвечер, пристигаха в тясната тази уличка цели върволици мъже, стари и млади, евреи, мюсюлмани, християни, да се порадват малко и да забравят всекидневните грижи; а жените стояха, всяка пред своята врата, нашарени, наплескани, полуголи, безсрамни, и се усмихваха.

Агата видя Браимчо, хареса го; приближи се, спазариха се, сключиха договора. Взе му едно тъмночервено конче, да го язди; взе му и нови дрехи от скъпа чоха; и един сребърен часовник с верижка; и едно шишенце с мускус, и една кесийка с карамфил и канела; заведе го в хамама, изкъпа го, и водата, в която го изми, плувна в мазнина; заведе го на бръснар, подстрига го, сложи му и ливанто; а сетне го заведе при един ходжа, стар негов приятел, човек от кол и въже, за да го научи на някои трудни чалъми.

И така, агата взе изкъпания, благоухаещ и обучен Браимчо и го доведе в царството си.

Марта посрещна новата двойка с мърморене; но като огледа хубаво новия гостенин, усмихна се под мустак, доволна: „Това копеле ще хвърли агата във въздуха…“

— Какви хабери има мари, Марта? — попита агата в двора, като слезе от коня. — Умрял ли е някой в селото, оженил ли се е някой, как минаха жътвата и гроздоберът, живи ли са още старият Патриархеас и онзи пръч поп Григорис? Счепкаха ли се гърците, издраха ли си очите? Брей, струва ми се, че ме е нямало цели години!

Обърна се към Браимчо:

— Това е кира Марта, нашата робиня — каза той. — Добра жена, домакиня, мълчалива, честна… Малко е гърбавичка, ама ще свикнеш с това; прави я, каквото си щеш; бий я, убий я, язди я, твоя е.

Браимчо нацупи сочните си устни, сграбчи гърбицата на старицата, избухна в смях:

— Какво да я правя? — каза той. — Камила такава, халал да ти е!

И се втурна в конака, за да го разгледа.

— Не му забелязвай, Марта — каза агата, — необяздено жребче е още; рита, хапе, ама ти си трай; и аз си трая; търпеж, горкичката ми Марта, търпеж, ще се укроти.

Браимчо излезе на двора:

— Има ли хубави жени в селото ти? — запита той агата. — Да ги накараш да поиграят хоро някой ден, да ги видя, да си избера някоя.

Агата подскочи:

— Слушай да ти кажа аз, само това не! Тук всички са гърци, бели не ща; ще си седиш на яйцата.

— Те ще ми седнат на яйцата! — каза нахалното жребче и прихна да се смее. — Ей, стара гърбушо, слагай софрата да ядем, гладен съм!

Агата въздъхна; спомни си за Юсуфчо; уста имаше, език нямаше; кажеш му: „Пей!“, и запяваше; кажеш му: „Запали ми чибука!“, и ти го запалваше; „Ела да спим!“, и идваше… Този е дявол и половина, ама си го бива в кефа, проклетника!

— Добре, Браимчо — каза той, — всичко ще се нареди, потърпи… Марта, хайде, жива да си, заколи една кокошка.

След един час агата и агънцето му, добре нахранени, добре сръбнали, се заключиха здраво в одаята. Не знам какво стана там вътре, но привечер, когато излезе от одаята, доволен, с подути очи, капнал, агата повика Марта:

— Върви, мари, да кажеш на Патриархеас да заповяда в конака, имам да му кажа нещо. Браимчо иска, вика, да види жените как играят хоро; може ли да му скършим хатъра? Хайде, наметни си шала и върви!

Марта завари чорбаджийската къща с главата надолу; кучета влизаха и излизаха от двора, две-три ратайкини събираха остатъците от яденето, миеха чиниите, бършеха масите, чистеха къщата… Леньо си беше заминала с младоженеца, отидоха да се настанят в кошарата на Манольос; и къщата днеска беше в ръцете на кира Мандаленя; тя надзираваше жените, напътваше, даваше нареждания, държеше една торба и пъхаше в нея каквото й попаднеше, кога скришом, кога явно, и от време на време се изкачваше по голямата каменна стълба, за да види как я кара чорбаджията.

Не беше никак добре днеска нашият стар чорбаджия, събуди се схванат, не можеше да помръдне дясната си ръка и десния си крак, а устата му се беше полуизкривила.

— Нищо ти няма — казваше му кира Мандаленя, — нищо ти няма, не се тревожи, чорбаджи, ще те разтрия и ще ти мине; настинка е…

Но старият чорбаджия беше приковал неподвижно очи в отсрещния прозорец и лигите му течаха…

Щом видя, че старата Марта прекрачва прага, кира Мандаленя изтича; не я пусна да влезе по-навътре. Не можеше да я търпи, завиждаше й.

— Какво искаш мари, Марта? Нова беда ли е налегнала пак селото? Върна ли се агата? Казвай, мари, че ще се пръсна!

— Потърпи, ще ме удушиш мари, дъртушо! Искам да видя чорбаджията; непременно.

— Няма да го видиш, не, няма да го видиш, ти казвам; много е болен; схвана се; обади на сина си да дойде; дойде му дамла, не може хубаво да говори, фъфли, лигите му текат; няма да го видиш!

— Пусни ме мари, дъртофелнице, да го видя с очите си, да кажа на агата, та да повярва!

— Няма да те пусна!

— Ще ме пуснеш!

Счепкаха се. Изтичаха ратайкините, разтърваха ги, гърбушата издебна, хукна по стълбата, изкачи я присвита, бързо-бързо, пролази като паяк. Отвори вратата, вмъкна се вътре; старият чорбаджия извърна очи, видя я, но не се помръдна.

— Чорбаджи — каза старицата, — аз съм, Марта; много поздрави от агата, да заповядаш, вика, в конака, имал да ти каже нещо.

Старецът извърна сега глава, устните му се помръднаха, изломоти нещо; Марта се приближи още повече, но в този миг кира Мандаленя влезе вбесена, избута я, наведе се над стареца:

— Какво рече, чорбаджи?

Старецът размърда отново разкривените си устни; кира Мандаленя се обърна към гърбавата:

— Да вървиш, вика, по дяволите; това каза.

— Какво да кажа на агата, чорбаджи? — настояваше старицата.

Старецът отново раздвижи устни; обърна се отново кира Мандаленя:

— Да върви, вика, и той по дяволите; това каза.

Старицата поклати глава; приближи се, наведе се над стареца:

— Чорбаджи — каза тя тихо, — агата е намислил лоши работи за селото; доведе от Смирна един нов дявол, дето ще подпали селото ни. Искал, вика, мискининът му с мискинин, да се съберат всички девойки на площада, под платана, и да поиграят хоро, та да си избере някоя… И ти намери кога да се разболееш, чорбаджи!

Старецът изблещи очи, лицето му пламна; напъна всички сили, извика:

— Никога!

И падна изтощен на възглавницата.

— Ще го умориш, проклета гърбушо! Хайде, върви по дяволите! — изпищя кира Мандалена, сграбчи Марта за гърбицата и я изхвърли през вратата.

Върна се и почна да разтрива със зехтин и камфор стареца; олекна му малко, отвори очи.

— Изпрати да обадят на поп Григорис да дойде — каза той и пак затвори очи.

Тъкмо в този миг вратата се отвори и влезе Михелис.

— Махай се! — каза той на старицата и се приближи до леглото.

Старицата събра церовете си и изчезна.

Застанал неподвижно, Михелис гледаше баща си; очите му се наляха със сълзи. Лицето на стареца беше подпухнало и съвсем бледо; гушите му се бяха изпразнили, стелеха се набръчкани и покриваха шията му; устата му отдясно се беше разкривила и висеше.

Старецът отвори очи, видя сина си, усмихна се.

— Добре дошъл! — промълви той и протегна лявата си ръка.

Наведе се Манольос, целуна я. Старецът прикова очи върху сина си, загледа го дълбоко, отчаяно, сякаш се прощаваше с него.

— Остани със здраве — каза той тихо и протегна ръка. Напрегна всички сили, заговори, колкото можеше по-ясно:

— Дете мое, аз си отивам; ставам от масата, сгъвам кърпата си, свърших… Ако съм ти казал някога горчива дума, прости ми; баща съм, обичам; а обичта често не знае какво казва. Едно само те моля…

— Кажи, тате.

— Марьори…

Замълча; челото му беше оросено с пот; синът се наведе, взе кърпа, избърса лицето на стареца.

— Марьори, струва ми се, има лоша болест; ако има, не я вземай за жена; ще зарази кръвта ни… Чуваш ли?

— Чувам, тате.

— Ще направиш ли това, което ти казвам?

Михелис мълчеше.

— Нищо друго не ти искам; ще го направиш ли? Кажи „да“, та да умра спокоен.

Минаха няколко секунди; старецът гледаше с тревога сина си.

— Да… — промълви най-сетне Михелис.

Старецът затвори очи.

— Това исках — прошепна той, — нищо друго!

Михелис отиде до прозореца; погледна навън; свечеряваше се вече. Стопаните се завръщаха уморени от лозята си; минаха няколко девойки като чуруликаха със стомна на рамо; показа се старият Ладас, приведен, бос, ръцете му бяха обагрени с гроздов сок; и той беше на гроздобер.

Старецът се размърда в леглото си, въздъхна; Михелис се извърна; старецът му кимна.

— Не си отивай — каза му той, — почакай.

— Няма да си отида; спи, тате…

Една девойка, далече някъде, накъм кладенеца „Свети. Василий“, запя, проточено, жално; сякаш никога мъжът и жената не се бяха слели, сякаш никога не се бяха наситили на ласки; и затова голяма мъка бе обхванала сега девойката. Спомни си и Михелис за годеницата си и му се дощя да проточи и той глас и да се слее с далечното провикване на девойката.

Изведнъж, долу, на прага на външната врата, той видя владишката осанка и бялата раздвоена брада на поп Григорис; пристъпи тихо, за да не събуди стареца, отвори вратата и го зачака на площадката на стълбата.

— Какво казаха докторите, отче? — попита той с тревога, когато най-сетне с бавна, тържествена стъпка попът се изкачи по стълбата.

— Нищо й няма, чедо, след месец ще бъде здрава и читава.

Погледна през отворената врата.

— Болен бил, казва, обади ми да дойда.

— Не е добре, отче; влез вътре… Тихо, да не го събудим.

Но старият чорбаджия не спеше, беше дочул тихия разговор, отвори очи.

— Добре дошъл, отче — промълви той.

— Какво си пострадал, чорбаджи? Няма ти нищо, смелост!

— Нищо особено, отче, ще умра; седни, искам да ти кажа нещо; приближи се и ти, Михелис.

И започна, като заекваше, предъвкваше и изкълчваше думите, да им разправя как агата му обадил да отиде в конака; новият Юсуфчо искал, казва, всички девойки от селото да играят хоро пред него, за да си избере някоя.

— Никога! — извика поп Григорис и скочи прав. — По-добре да умрат всичките!

— По-добре да умрем всички! — поправи го Михелис, който също се беше разгневил.

— Изпълнете дълга си — каза умиращият. — Аз няма да бъда вече с вас; на мое място остава Михелис.

Затвори очи изтощен; подаде ръка на поп Григорис:

— Ела довечера да ме причестиш — каза той.

Поп Григорис се запъти към вратата, Михелис го последва.

— Не се отделяй от него, Михелис; не е добре баща ти; бог да простре десницата си.

Помисли малко:

— Още сега ще отида да се видя с агата и да му говоря; да не дава господ такъв позор!

Михелис влезе вътре, седна до стария си баща; цяла нощ будува, приковал поглед в старческото лице с изкривени устни, с провиснали бузи, с мокри от пот бели коси…

„Този беше баща ми — мълвеше той, — този беше баща ми… Този беше големият чорбаджия Патриархеас, на младини левент като свети Георги, дето и пеш изглеждаше като че ли е на кон, дето яде най-хубавите яденета и пи най-хубавите питиета, и люби слугини и господарки, и две калугерки и една игуменка, и напълни чуждите дворове със синове и дъщери…“

Минаваха часовете, селото заспа, дойде попът за малко, изповяда стария чорбаджия, опрости му греховете, причести го, и Михелис отново остана сам с тежкото неподвижно тяло, което едно време беше неговият баща… На разсъмване едно куче в махалата започна да вие; Михелис стана, приближи се до прозореца; небето розовееше, спяха още дърветата и птиците, и водите, дълбока тишина, и само кучето виеше страшно.

Старият Патриархеас го чу, отвори очи и видя архангела с черните крила, надвесен над леглото му; нададе вик и предаде без съпротива душата си.

Вратата се отвори, поп Григорис се появи на прага, приближи се до леглото, постави ръка върху сърцето на стария чорбаджия; то беше спряло. Обърна се разгневен към Михелис:

— Ти го уби — каза му той със задавен глас. — Ти!

Михелис вдигна глава, изгледа попа право в очите, но не каза нищо.

Рухна един от стълбовете, които поддържаха Ликовриси на тази земя, и цялото село се разтърси, когато от врата на врата се разнесе викът: „Умря старият Патриархеас!“ Дори агата, който току-що се беше събудил и седеше на балкона с притворени очи и си припомняше какво беше видял и направил през тази нощ, се извърна изненадан към старата Марта, която му донесе новината.

— Умря ли, мари, рухна ли тази крепост? Окуця селото! Абре, изглежда, че съм спал дълбоко и не съм чул камбаната! Всички селски кучета лаеха през цялата нощ, ага — увери го старицата. — Аз разбрах. Архангелът, си казах, сигурно е влязъл в селото, за да вземе някоя голяма душа, кучетата са го видели и са се изплашили.

— Добър човек беше — каза агата, като сърбаше кафето си, — добър човек, от онези, дето отиват в рая; добър ядач, добър пияч, коцкар… Ама загуби, горкият, че не беше мюсюлманин, та да влезе в нашия рай — пълен е догоре с аджем-пилаф, юсуфчета и ханъмки; там трябваше да се намърдаш бре, Патриархеас; ама сега вече свърши!

Появи се Браимчо, рошав, сънлив, разгърден, а бенката долу, на шията му, блестеше — и акълът на агата пое по нови пътища; протегна ръка, погали рошавите коси, а сетне и бенката на шията, и очите му помътняха.

— Кога ще поиграят хоро жените? — каза нацупено турчето, хвана сърдито ръката на агата и я отблъсна настрани.

— Не бързай, жив да си ми, ще ти направя хатъра, но не искам и да подпаля селото… Снощи дойде попът им при мен: „Не ни нанасяй такава обида, ага — каза ми той, — ще подпалиш селото; потрай, ще намерим начин…“ — Потрай, значи, Браимченцето ми, ще стане някой събор, сами ще поиграят хоро, без да им даваме зор, и ще ги видиш…

Но докато говореше, агата беше започнал да се ядосва.

— И да ти кажа правичката, в края на краищата, не съм те довел тук, за да те женя!

В това време вратата на чорбаджийската къща на Патриархеас беше широко отворена; бяха смъкнали умрелия сред двора и цялото село минаваше да се прости с него. Всичките му кусури бяха забравени, останали бяха само добрините му, и всички непрекъснато възхваляваха добродетелите на покойника; дори Панайотарос, когато дойде да го целуне за прощаване, не можа да удържи една сълза:

— Прости ми и бог да те прости! — прошепна той и долепи дебелите си устни върху студеното чело на мъртвеца.

Дойде и старият Ладас да го целуне, огледа наоколо чорбаджийската къща, преминаха през ума му като богато сватбено шествие лозята, нивите, маслините, градините на покойника, и въздъхна: „Язък за имота! Бързо ще го харамиса Михелис, трябва да си отварям очите… От попа ме е страх!“

Кира Мандаленя понечи да подхване оплакване, беше си дори спуснала чембера и разплела косите, но Михелис се присегна и я отстрани:

— Не ща викове! — каза той.

Над отворения гроб даскалът държа реч. Започна от древна Гърция, от Милтиад и Темистокъл, и Персийските войни; а след това се спусна при Александър Велики и годините на Христа, обходи Византийската империя, спря се надълго на света София и Българоубиеца, и стигна, силно развълнуван, вир-вода от пот, до превземането на Цариград; и там вече не можа да сдържи риданията си… И целият народ зашумя, когато го чу да вика разпалено: „Пак след години, след време, пак ще бъде наш!“ Събра смелост, пое си дъх малко, избърса си потта и премина набързо през годините на робството и стигна до 1821 година; и оттам, с един смел скок, застана на ръба на прясно изкопания гроб и видя чорбаджи Патриархеас.

Уморил се беше от дългия път, поспря се за миг да си поеме отново дъх и да избърше очилата си, които се бяха замъглили; напрегна всички сили и започна възхвалата на покойника.

— Незабравимият Георгиос Патриархеас — извика той, — беше истински правнук на древните гърци; беше истински внук на великата Византийска империя; беше истински син на героите от 1821-а! Този голям благородник продължи неизменната мисия на гръцката нация — борбата на човека за свобода! При всяка опасност той пръв подлагаше гърдите си, винаги готов да пожертвува живота си! Като Александър Велики и Георгиос Патриархеас държеше тук, в дълбините на Азия, неугасимия факел на духа и не позволяваше на варварите да задушат Светлината на гърците. Смъртта на Георгиос Патриархеас щеше да бъде непоправимо национално нещастие, ако не беше неговият достоен син, Михелис, който ще продължи героичния завет на своя славен баща.

Всички за миг повярваха думите на учителя, за първи път видяха какъв голям герой са загубили и започнаха да плачат… Янакос и Костандис подхванаха Михелис, който, застанал неподвижен над гроба, гледаше как ковчегът се спуска в земята и мислене само за едно, за думите на попа: „Ти го уби, ти…“ Хванаха го подръка, върнаха се мълчаливо в осиротялата къща.

Но мисълта на Михелис беше все тъй заета само със страшните думи: „Ти го уби, ти…“, и не продумваше нищо.

Когато стигнаха в дома му и затвориха след себе си вратата, Михелис се строполи сред двора, там, където сутринта бяха положили тленните останки на баща му. Наведе се, целуна земята, и изведнъж пъргаво скочи прав, и почувствува някаква неизразима радост, много дълбока, в най-тъмните глъбини на душата си. Повика Мандаленя:

— Направи ни три кафета! — нареди й той. — Заколи и една кокошка, приготви ни да ядем, бързо!

Приятелите му го гледаха неспокойни: в очите му имаше сълзи, но гласът му беше силен и радостен. Сновеше нагоре-надолу из къщата, сякаш я виждаше за първи път, влизаше в килерите, повдигаше похлупаците на делвите, почукваше бъчвите, за да види дали са пълни, отваряше сандъците… След това дойде и седна на застланата маса, постави от дясната си страна Янакос, от лявата — Костандис, напълни чашите с вино, вдигна своята:

— Това, което даскалът каза на гробищата за баща ми, беше лъжа — каза той. — Баща ми не реше герой, никога не е излагал гърдите си на опасност, никога не можа да вземе някакво смело решение; той беше само добър човек и обичаше спокойния всекидневен живот и охолството.

Но това, което даскалът каза за нашата нация, гръцката, беше право; всеки грък на този свят, и най-скромният и неграмотен, е, без сам да знае това, голям вожд, и носи голяма отговорност. Всеки грък, който не взема, поне веднъж в живота си, едно смело решение, е предател на нацията си; и докато даскалът говореше, видях, че и аз рискувах да тръгна по пътя на баща си, най-равният, най-лекият път; но изведнъж осъзнах дълга си и бих искал да поема пътя, по който върви нашата нация от хиляди години…

— Кой път? — запита Янакос, който слушаше развълнуван думите на приятеля си. — Кой път, Михелис?

— Стръмния. Затова имам една молба към вас, другари и приятели мои. Като се стъмни, да се изкачим на Саракина, да отидем при Манольос и поп Фотис; цяла нощ, докато будувах и гледах умиращия си баща, мислех и премислях това в ума си, но сега в гробищата взех решение; довечера, като се съберем и петимата, ще ви кажа, братя, каква помощ искам от вас.

С теб сме, Михелис, до смърт! — казаха и двамата му приятели. Чукнаха чаши и повече не продумаха.

Привечер поп Фотис и Манольос седяха пред пещерата си и разговаряха. Току-що се бяха завърнали от близките села, където бяха отишли да помогнат на другарите си да намерят работа, бяха уморени и двамата, защото бяха вървели пеш, а и жегата, и прахът в полето ги бяха омаломощили. На връщане бяха срещнали стария Христофис и бяха узнали, че чорбаджи Патриархеас беше умрял и че го бяха вече погребали.

— Язък за фабриката — спря да работи и да вади тор и копелета — каза дебелашки кираджията. — Много кумици овдовяха в околните села, вие да сте живи!

— Кога? Как? Кажи по човешки, дядо Христофис!

— Ами на̀, изял, казват, две прасенца предната вечер, на сватбата на дъщеря си, искал, казват, да опраска и една пълнена пуйка, но му се схванала дясната ръка и го турили на кревата; и на сутринта го намерили вдървен. А даскалът държа реч за него и го изкара от велик по-велик, ама да пукна, ако разбрах нещо; но започнах и аз да плача, понеже виждах, че другите плачат. Взех сетне бучка пръст и му я хвърлих; яде пръст, та дим се вдигна! Това беше последното му прасенце; всевишният да упокои корема му!

И като каза това, понечи да си тръгне; но се поспря и извика, като избухна в смях:

— Чувал съм, поп Фотис, че вратата на рая била много тясна; никой дебел, казва, не можел да мине; ала ние, тримата, ще преминем; да живее сиромашията!

— Дебелашки са думите на стария Христофис — тъкмо казваше пот Фотис, — дебелашки, но прави. Много трудно е богатият да спаси душата си; Защото, и добър човек да е, пак не стига; Защото добре знае, че има гладни, но не раздава богатството си; прави се на улав, лошо е свикнал, няма смелост… Сега да видим какво ще направи Михелис; сега да го видя!

— Имам вяра в Михелис — каза Манольос.

— От твоята уста в божите уши! Но толкова неща съм видял през живота си…

Не беше довършил думата си, когато тримата приятели пристигнаха пред пещерата; свещеникът и Манольос станаха.

— Ти да си жив, Михелис — казаха те. — Господ да упокои душата му.

Седнаха и петимата; известно време всички мълчаха; най-сетне Михелис отвори уста:

— Отче — каза той, — братя мои и другари, оплаках баща си, бях къс от плътта му, заболя ме; но същевременно почувствувах — да ме прости господ! — че сега съм вече свободен, сякаш от мен се махна някаква тежест. От днес нататък съзнавам, че за всяка своя постъпка отговарям само аз; два пътя се откриват пред мен: пътят, по който ме теглеше баща ми, и един друг, много по-труден, по който ме тегли Христос… Кой път да избера? Тази сутрин в гробищата взех решение — и дойдох да ви кажа какво е решението ми и да ви помоля, отче и другари, да ми помогнете.

Замълча; постави ръка върху коляното на поп Фотис, сякаш му казваше: „Помощ!“

Поп Фотис взе ръката на Михелис и я стисна в слабите си, прозрачни длани.

— Чедо мое — каза той, — с теб сме в този труден час; говори, довери ни се.

— Баща ми е наследил от своя баща, а той пък от дедите си много земя и много дървета; радвали им са се. Подхвърляли от време на време и по някоя троха на сиромасите и умирали доволни, че са изпълнили дълга си; така са мислели; така си мислех и аз… Докато, да е жив и здрав Манольос, да си жив и здрав и ти, поп Фотис, господ ми отвори очите и видях; отвори ми сърцето и изживях страданието. И днес взех решение: ще раздам цялото си състояние на бедните; няма да задържа дори трохичката, която дедите ми са подхвърляли на гладните; всичко ще дам, отче, на твоята община, на Саракина; вземи го!

Всички, свели глава, слушаха; и когато Михелис свърши, никой не вдигна глава дълго време. И изведнъж се чуха сред нощната тъмнина, която се беше спуснала, хълцанията на поп Фотис.

Но Янакос не се сдържа, спусна се, сграбчи Михелис, притисна го в обятията си, понечи да каже нещо, но се обърка и започна да се смее и да танцува.

И аз подарявам магаренцето си на общината на Саракина! — успя да извика накрая. — Друго богатство на този свят нямам; вземи го, отче! Поп Фотис стана, постави ръцете си върху сведената глава на Михелис.

— Чедо мое — каза той, — с много горчивини са ме поили през моя живот, но сега забравих всичко; да си жив и здрав, Михелис, и на този, и на онзи свят! Хиляди души спасяваш в този миг от унижение и смърт — тези тук, бежанци и децата им, и децата на децата им, за поколения и поколения; бъди благословен!

Манольос седеше все тъй със сведена глава и плачеше; никога не беше изпитал по-голяма радост; нито дори когато излезе от вратата на агата и видя платана, на който щеше да бъде обесен… Защото сега виждаше, че семето Христово е всемогъщо, тържествуваше над всички земни блага; лесно е да пожертвуваш на бога нищото, трудно е да пожертвуваш всичко. Михелис жертвуваше всичко, и Манольос, от голяма радост и вълнение, все още не можеше да вдигне глава и да проговори… Изведнъж скочи прав, сграбчи в прегръдките си Михелис и го целуна.

Костандис гледаше и слушаше със свито сърце: „Аз не съм дал нищо — мислеше си той, — не съм сторил нищо, не съм се отказал от нищо заради Христос; нито от децата си, нито от жена си, от нищо, от нищо…“

Хубава беше нощта, луната се показа неочаквано и се заизкачва по небето, спокойна, усмихната, като лееше върху планината Саракина белия си мед.

Михелис, мълчалив, неутешим, гледаше как лунната светлина се лее и придава благост на света и сърцето му се свиваше: „Нищо не струвам аз, нищо — мислеше си той. — Това, което върша, върша го не от доброта, а от страх; страхувам се, че аз съм убил баща си, страшен грях тежи върху мен; давам всичко, за да ми олекне, за да забравя, за да мога да спя, за да не чувам страшните думи: «Ти го уби, ти!…».“

Когато на другия ден бомбата избухна в селото, че Михелис оставя цялото си състояние на дрипльовците от Саракина, поп Григорис изскочи навън с пробитите си чехли, без пояс, без калимавка, с разплетени коси и изтича да види Михелис в бащината му къща.

Намери вратата отворена, изкачи две по две стъпалата и завари Михелис да пише, седнал пред прозореца. Пишешена Марьори; дълго време се мъчеше да изкусури едно изречение, в което да й каже колко и обича и същевременно, че се налага да я изостави. Пишеше, задраскваше, пишеше отново, думите му се струваха много жестоки, много резки, не можеше една и съща дума да побере в себе си и сладостта на любовта, и горчивината на раздялата; „вечно“ и „никога“ бяха две отделни думи, а Михелис търсеше тъкмо това, да намери една-единствена дума, която да побере в себе си тези две страшни бездни на сърцето ни.

И точно в този момент като черна вихрушка с развято расо, в стаята се втурна поп Григорис.

— Каква е тази нова беда, за която научавам, Михелис! — извика задъхан тон. — Харизвал си, казват, целия си имот на дрипльовците от Саракина? Престъпление! Престъпление! Позор!

Михелис сгъна и скъса писмото, което пишеше; гледаше побеснелия поп и не казваше нищо.

— Не тачиш ли паметта на баща си? Не стига, че го уби, ами го режеш сега на късове и го раздаваш на босяците и нехранимайковците! Не се ли боиш от бога?

— Ами че тъкмо защото се боя от бога, върша това, отче; каква полза имаш, да съблюдаваш всички божи заповеди? Това не е достатъчно; продай имуществото си и го раздай на бедните, ако искаш да влезеш в царството небесно. Сторих, значи, отче, това, което нарежда Христос; какво викаш тогава?

Поп Григорис побесня; крачеше напред-назад с пробитите си чехли и хапеше ръце от ярост.

— Защо не ми отговаряш, отче? Сторил ли съм това, което нарежда Христос, да или не? Да или не? Отговори!

— Събаряш темелите на обществото, това знам аз! Връщам ти годежа с дъщеря ми, ето какво ти отговарям! Не искам вече сватовство с теб; скоро ще те видя да обикаляш по селските сокаци с торба на рамо и да просиш!

— Какво от това, щом ще спечеля царството небесно? — каза спокойно Михелис. — Каква стойност има този живот, отче?

— Ти си луд, не знаеш какво говориш, ти си малоумен!

— Аз съм християнин, нищо друго, отче.

— Ще те отлъча от църквата, от амвона, теб и твоя даскал Манольос. Вие сте предатели, да, предатели сте и двамата, и тримата, заедно с онази козя брада поп Фотис! Да, да, не се блещи, знам тайната!

— Тайната ли? — възкликна изненадано Михелис. — Каква тайна?

— Болшевик! Получавате нареждания от московеца да разрушите вярата, родината, семейството и собствеността, четирите големи темели на света! А Манольос — проклет да бъде! — е водачът ви; дойде и поп Фотис някъде от майната си и проповядва ново евангелие — по съветите на московеца!

— Ами че тогава Христос е болшевик! — възкликна Михелис.

— Докъдето го докарахте, като мутрата ви, това не е Христос, а Антихрист!

Михелис кипна; скочи прав.

— Докъдето го докарахте вие, поповете, владиците, стопаните, Христос е станал някакъв дядо Ладас, лихвар, лицемер, лукав, лъжец, страхливец, със сандъци, пълни с турски и английски лири… И се сдушва, вашият Христос, с всички силни на този свят, за да спаси кожата си и кесията си!

— Война ли ни обявяваш, кир Михелис? — изрева попът и слюнките му отхвърчаха чак до стената.

— Не обявявам война, обявявам справедливост; но ако се нахвърлите върху нас, ще воюваме. Истинският Христос е с нас; а дрипавата Саракина един ден ще изяде — ще видиш! — богатата кира Ликовриси!

Попът подскочи; удари се силно с ръка по челото, сякаш изведнъж беше проумял всичко.

— Затова ли, значи, си раздал нивите и къщите си на саракинците, за да стъпят веднъж в Ликовриси и да ни изядат един ден? Ала няма да влязат в селото ни, не! Това няма да мине! И ако пък дойдат, ще ги изгоним; и маслините ти, и градините ти, и нивите ти ще останат неокопани, неполети, и ще запустеят. Вдигам ръка и се заклевам! Тази неделя ще се кача на амвона и ще ви отлъча!

И като каза това, тръгна си и затръшна след себе си вратата. Михелис го гледаше през прозореца как прекоси двора, като тътреше старите си чехли, а расото му се развяваше и изпълни външната врата, а след това улицата; Михелис сега чуваше само кучетата, които го лаеха, изплашени.

Михелис седна отново пред прозореца и започна да пише отначало писмото до Марьори; сега намираше думите, описваше й как само преди малко си беше отишъл баща й, побеснял, защото той бе последвал словата на Христос и бе раздал имота си на бедните, и как баща й му бе върнал годежа.

И тогава Михелис започна да й разкрива любовта си, че ден и нощ тя му е в ума и сърцето, и че животът му без нея ще бъде сурово, безрадостно нагорнище. Пишеше, пишеше за любовта си и колкото повече пишеше за нея, толкова повече любовта му нарастваше, не нарастваше, раждаше се и изпълваше сърцето на Михелис с някакво неизпитано досега чувство. Сякаш всяка любовна дума, която той пишеше, за да утеши Марьори, създаваше чувството, което, преди да бъде изразено, не съществуваше… И изведнъж животът без Марьори се стори на Михелис непоносимо мъчение… Очите му се наляха със сълзи.

— Не знаех, че толкова съм я обичал — промълви той, — не знаех…

В това време поп Григорис отиде при брат си, даскала, а след това при стария Ладас, а сетне при по-заможните стопани в селото, поговори с тях, съгласиха се с него, опасността беше голяма, трябваше всички почтени и стопани хора да се обединят и да смажат главата на Антихриста; и то час по-скоро, преди злото да се разрасне и да зарази селото. Само учителят изрази плахо някои възражения, но брат му се ядоса, развика се и учителят се сви.

Уговориха се, когато саракинците дойдат да заемат имотите на Патриархеас, да ги прогонят със сила, а в неделя, след богослужението, поп Григорис да стане и да обяви отлъчването; отначало само на Манольос, водача им, а сетне, ако не се разкаят, и на другарите му, Михелис, Янакос, Костандис и другите. „Всички бурени — извика поп Григорис — трябва да се изкоренят от селото ни и да остане само житото!“ И си тръгна бързо, за да пише на дъщеря си докъде е стигнал непрокопсаният й годеник и че ще бъде по-добре — с бащината му благословия! — да го отпише от сърцето си. Той сам ще й намери, казва, по-разумен и по-богобоязлив мъж, когато, с божия помощ, оздравее и се завърне в селото. И трябва да благодарят на господа, че преди да е станала сватбата, Михелис си смъкна маската и се видя какъв нехранимайко е бил. След това повика Панайотарос:

— Опичай си акъла, Панайотарос — каза му той. — Отивай от време на време и хвърляй по някое око на Саракина, постарай се да видиш какво правят и какво приказват; сетне ще идваш и ще ни обаждаш всичко. Имаме общи врагове; ти си як, може скоро да ни потрябваш.

— Гнус ме е от всички ви — отвърна Панайотарос, — но най-много от онзи мръсник Манольос и неговите хора, дето ми се правят на Христос и апостолите; затова се главя при вас, но ме е гнус от вас!

Попът му подаде ръка да му я целуне, но Панайотарос му обърна гръб и отвори вратата.

— Не съм целувал никога ръце и попикани поли — каза той и прекрачи прага.

На другия ден, неделя, цялото село, рано-рано, се беше събрало в черквата; мъже и жени, едни неспокойни, други радостни; донесоха и болните, донесоха и малките деца, за да видят и да не забравят какво сполетява онези, които се отричат от Христа.

Бръмчеше черквата като кошер, в който е влязъл бръмбар, за да го обере. И старият Ладас стоеше до пангара надут като пуяк и носеше, за този тържествен ден, обуща; беше ги купил от Мегало Хорио още като младоженец и ги слагаше веднъж в годината, на Великден; бяха му отеснели много, убиваха го и ходеше, подскачайки като гарван. Когато излизаше от къщи, носеше ги в ръка и ги слагаше, щом стигнеше до черквата; Когато литургията свършваше, събуваше ги и ги занасяше в къщи, вместо те да го носят, като ги стискаше под мишница.

Дойде и Панайотарос, който от месеци не беше стъпвал в черква, и сипаничавото му лице сияеше; беше втъкнал една цигара над ухото си, за да я изпуши, с голяма радост, щом отлъчването завърши.

Дойде и старата Мандаленя, навъсена, облечена в черно, да се полюбува на хала на племенника си, който беше посрамил почтения й дом с гевезелъците си, антихристът неден; винаги си беше казвала, че многото четмо и писмо ще затрие този хаймана, и се радваше, че беше излязла права и че той щеше да отиде по дяволите.

Дойде и Михелис, бледен, посърнал, потънал в черно; през всички тези нощи не беше мигнал; и колкото пъти, чак призори, се унасяше в сън, привиждаше му се баща му, който го гледаше и клатеше глава, сякаш го проклинаше. Заедно с него дойдоха и Янакос, и Костандис; и малко по-назад — Андонис бръснарят и дебелият Димитрос касапинът.

— Ще заколя едно агне — довери той на бръснаря, — ще заколи едно агне и що го занеса на Саракина да отпразнуваме отлъчването; ела и ти да хапнеш едно мезенце.

— А пък аз ще отида да обръсна Манольос и да му сложа от хубавото ливанто — заяви бръснарят. — Нося, дори, бръснача и шишенцето в джоба си.

Учителят застана до клира на десния псалт, за да пригласи; беше намусен, не му се харесваше никак тази безчовечна церемония, несправедлива работа, мислеше си той, лични чувства, долни интереси, но не смееше да вдигне глава. От малък се боеше от поп Григорис, който беше негов по-голям брат и го биеше на времето безмилостно; и оттогава не можеше да се отърси от страха от него, макар че беше вече шейсетгодишен стар ерген.

Появи се поп Григорис, със свирепо изражение, с бялата си раздвоена брада като пророк; претупа набързо литургията; бързаха и всички селяни. Изкачи се на амвона, цялото село вдигна глава и го загледа със страх; камбаната започна да бие като за умряло; една душа се погубваше.

Огледа отвисоко поп Григорис паството си, загледа свирепо, надебели гласа си:

— Братя християни — загърмя той, та черковният купол закънтя, — братя християни, кошара е църквата, овце са вярващите, а Христос е наш пастир; и представител на Христос е свещеникът. Когато някоя от овцете я налети прилепчива болест, пастирът я извежда от кошарата да не се заразят и другите овце, и я прогонва далеч в пустошта да псовиса; жал му е, че се погубва една душа, но негов дълг е да бъде суров, за да спаси останалите души.

Една овца от християнската ни кошара окраставя, мои братя християни; Манольос. Вдигна глава срещу Христос, наш дълг е да го ударим право по главата; вдигна глава срещу родината, семейството, собствеността, развя свой байрак, червен, за да ни потопи в кръв. Получава нареждания от московеца, вярата, родината, честта са в опасност. Той е болшевик! Наш дълг е да го отлъчим, което ще рече, да го отделим от здравите овце и да го прогоним в бездните на сатаната, да се сгромоляса, да се спасим. Сега слизам от амвона да го прогоня!

Слезе от амвона, клисарят изтича и му донесе едно котле, пълно със светена вода; потопи поп Григорис китката в котлето, поръси въздуха, извика с гръмък глас:

— Вън, вън, отлъчений!

Пристъпи крачка, поръси отново и пак извика:

— Вън, вън, отлъчений!

Сякаш Манольос беше тук, във въздуха, но невидим, и служителят божи пристъпяше към него и го прогонваше. Стигна до вратата на църквата, като непрекъснато ръсеше въздуха; отдръпваха се със страх християните, сякаш се бояха да не ги докосне прокълнатата сянка, която продължаваше да отстъпва, прогонвана от църквата.

Стигна попът до вратата, поръси силно въздуха с китката, обърна се към селяните:

— Извикайте три пъти, братя християни, извикайте всички заедно: „Отлъчен да бъде Манольос!“

Надигна се голям вой, разтресе се черквата; всички вдигнаха ръце, извикаха три пъти:

— Отлъчен да бъде Манольос!

Попът поръси за последен път въздуха, извика:

— Вън, отлъчений! — и затръшна силно вратата.

Всички си отдъхнаха, сякаш дяволът си беше отишъл и въздухът се беше очистил.

Попът се върна, застана сред черквата:

— Никой, от днеска нататък, братя християни, никой да не се приближава до него! Никой да не протегне ръка да му даде парче хляб, чаша вода! Никой да не отвори уста да го поздрави! И всеки, който го срещне, да плюе три пъти на земята и да поема надругаде! Отрече се от Христос, и Христос се отрича от него! Отрече се от вярата, от родината, от семейството, от собствеността, и те се отричат от него; далеч, в геената огнена! Амин!

— Амин! — извика цялото множество радостно и изпълнено с омраза.

— Амин! — прогърмя над всички грубият глас на Панайотарос.

Но в този миг един спокоен самотен глас се чу в средата на черквата:

— Отче, Манольос не е сам; и аз съм с него; отлъчи и мен, Михелис Патриархеас.

И веднага още един глас, гневен:

И мен, Янакос праматарина и пощаджията; и аз съм с него! — И мен, Костандис кафеджията; и аз съм с него!

Развълнуваха се селяните, разредиха се, оставиха ги и тримата в средата, съвсем сами.

Гласът на поп Григорис прогърмя:

— Ще дойде и вашият ред, ангели на сатаната, не бързайте! Многотърпелива и всемилостива е Христовата църква, дава ви време да се разкаете; Христовата мълния виси търпеливо над главите на хората и чака. Оставям ви на милостта божия!

— Господ ще ни съди, отче! — извика Янакос. — На него се уповаваме; бог, а не ти!

— Бог ви осъди чрез моята уста! — изрева попът и очите му кървясаха. — Аз, свещеникът, съм в Ликовриси устата господня!

— Само чистото сърце е устата господня! — възрази Михелис. — А сърцето ни, отче, е чисто!

Обърна се към двамата си другари:

— Да вървим, братя — каза той. — Да отърсим от нозете си праха на Ликовриси. Останете със здраве, селяни!

Никой не отвърна; жените се кръстеха, плюеха си в пазвата, мълвяха: „Господи помилуй! Господи помилуй!“

— Останете със здраве, селяни! — извика отново Михелис. — Нашият Христос е беден, преследван, тропа по вратите и никой не му отваря; вашият Христос е богат коджабашия, сдушил се е с агата, залостил е вратата си и яде. Вашият Христос, ситият, провъзгласява: „Справедлив е този свят, честен, милостив, харесва ми; проклет да бъде всеки, който вдигне ръка да го разклати!“ Нашият Христос, босият, гледа телата, дето гладуват, гледа душите, дето страдат, вика: „Несправедлив, безчестен, безмилостен е този свят, трябва да бъде съборен!“

Поп Григорис повдигна расото си и се спусна към него:

— Болшевики! — изрева той. — Махнете се от лицето на бога!

Раздвижиха се селяните, скочи от пангара старият Ладас, вдигна юмрук Панайотарос:

— Вън! Вън! Вън! — чуха се яростни гласове.

Янакос се хвърли да се бие, но Михелис го хвана за ръката.

— Да вървим — каза той, — нека оставим господ да отсъди!

Прекрачи прага на черквата; зад него вървяха Янакос и Костандис. Отделиха се скришом от множеството и тръгнаха подир тях, отдалеч, Андонис бръснарят и дебелият Димитрос касапинът.

— Къде ни оставяш бре, Костандис? — чу се внезапно един пронизителен вик зад тях. — Къде оставяш жена си и децата си, отлъчений?

Извърна се Костандис и видя, че жена му тича разчорлена, и се поспря; но Янакос го дръпна насила.

— Да вървим, да вървим, не поглеждай назад!

XV

Поп Григорис се върна в къщи възбуден, сякаш сам беше хвърлил мълния и още цял гореше.

„Би трябвало думата на свещеника да има силата да убива — мислеше си той. — Като каже: «Анатема!», и човекът, когото анатемосва, да пада мъртъв. Тогава светът идеше да се прочисти и щеше да зацари мир и справедливост на земята!“

Прехвърли през ума си хората, които щеше да убие, ако имаше тази сила: най-напред Манольос; той беше най-опасен, защото не можеше да му намери никакъв кусур; не крадеше, не ругаеше, не лъжеше, не мърсуваше с жени… Него, значи, преди всички други. Веднага след това или по-добре едновременно — онзи безчестник поп Фотис; него го мразеше; ако можеше, щеше да му извади очите. Всичко в него го дразнеше; аскетичното му лице, пламенният му поглед, твърдият му глас, и това, че не ядеше много, нито се напиваше, нито имаше и той някакъв кусур, а неговите хора го обожаваха — ах, да го събори долу, да му оскубе брадата, да му отреже носа! Колкото повече мислеше за него поп Григорис, толкова повече се разяряваше и не знаеше сега кого да убие по-напред — поп Фотис или Манольос.

А след това щеше да убие Янакос и Костандис; тръгнаха по лош път, дават лош пример, по-добре да ги няма. Ами Михелис? Попът потъна в размисъл: „Нека почакаме още малко…“ — прошепна той. Но непременно щеше да убие стария Ладас; не защото е циция, лош човек, и бе изхвърлил на улицата цяла сюрия сирачета, а защото го нарече веднаж там, в зандана „поп-пръч“.

Тези петимата щеше да ги убие на първа ръка; а сетне, ден след ден, всеки човек, който вдигнеше глава срещу него! Имаше още в епископията на Мегало Хорио някои стари сметки за уреждане — архимандрити и протойереи, и дори самия владика, щеше да ги нареди и тях… А сетне, още от времето, когато учеше, някои от старите му съученици, които го бяха обидили — ако бяха още живи, щеше да ги нагласи и тях…

Поп Григорис въздъхна:

„Трябваше свещеникът да има такава сила, трябваше…“ — помисли си той.

Селяните се бяха пръснали, едни на площада, други в двора на църквата, и говореха, говореха, възбудени, в настроение, животът им изведнаж беше станал интересен — видяха обесени хора, други, големи първенци, умряха, едно турче беше убито, една вдовица беше заклана, а сега пък им се падна късмет да видят и едно отлъчване! Панайотарос беше запалил цигарата, седеше под платана и пушеше блажено. „Екстра върви — мислеше си той, — клеветата ми хвана дикиш, ще ги затрия всички, всички, Христосовци и апостоли, да вървят по дяволите!“ Допуши жадно остатъка от цигарата, издуха дима през ноздрите си, изплю се и стана да отиде да шпионира в Саракина, да види какво става там.

Пое по една позната нему пътека, заизкачва се. Едно старче от Саракина събираше съчки и сухи листа за подпалка.

— Добра стига, дядо — подвикна му Панайотарос. — Какви са хаберите?

— Добри, добри, чедо мое, не научи ли? Харизали са ни, казват, нивя и лозя, та да не умрем и ние, горките, от глад; слава богу! Още утре ще слезем в Ликовриси на гроздобер.

— Ваши хора ли ще дойдат да берат гроздето, дядо?

— Ами, разбира се, имаме си и ние способни момчета и момичета; утре ще им се полюбувате.

Панайотарос отмина.

„Добре, че научих това — помисли си той. — Ще отида да го обадя на онзи пръч попа…“

Стигна до скалата, която беше превърнал в наблюдателница и откъдето можеше да вижда какво ставаше в пещерите; просна се по корем, подпря брада на ръцете си и заблещи очи.

Поп Фотис навярно беше завършил литургията, защото цяла сюрия старци, старици и деца се бяха събрали пред пещерата с иконописите, а сред тях бяха застанали поп Фотис и Манольос и им говореха. Наостри Панайотарос уши да чуе; от време на време до наблюдателницата му достигаха отделни думи, несвързани, не можеше да разбере; но като нагласи откъслечните думи, извади този смисъл — Манольос казваше: „Не ме е отлъчил бог, отлъчи ме поп Григорис; не е все едно и също!“

Малко по-нататък бяха запалили огън и дебелият Димитрос, коленичил, въртеше едно агне на шиш, а Янакос, до него, държеше нож и току мушеше агнето, за да види дали се е опекло; двамата си говореха нещо и се смееха. До тях Андонис правеше сапунена пяна, турил беше един старец да седне и го бръснеше; изтичали бяха и децата да им подстриже косите, подскачаха наоколо и си чакаха реда; а Костандис, с две-три старици, сновеше и носеше вода.

— Абре, тези тук гуляят — изръмжа Панайотарос, — пет пари не дават… Къде е бре, поп Григорис, мълнията, дето разправяш? Къде са пламъците на ада? Да се не видиш макар!

Изпълзя по-напред, за да може да чуе, надвеси се над скалата.

„Абре, къде ли е Михелис? — запита се той. — Не го виждам; сигурно оплаква някъде съдбата си, щуракът неден! Всичко му тръгна наопаки: загуби онази чорбаджийска свиня баща си, раздаде, глупакът му с глупак, имота си, запрати му и попът в мутрата годежния пръстен — сирак, бедняк и вдовец!“

Чуха се гласове, смехове, някой от бежанците беше донесъл бузук и го настройваше. Янакос и дебелият Димитрос извадиха от жарта агнето и го проснаха на камъните; цялото изгладняло множество на Саракина се стече, наобиколи печеното, някои започнаха да дрънкат със стари тенджери и заподскачаха… Приближи се и поп Фотис, прекръсти се, благослови агнето и започна да го раздава като просфора. Насядаха всички на земята, избухнаха смехове, бузукът засвири.

Изведнъж Манольос скочи прав, огледа се неспокойно.

— Михелис! — извика той. — Ей, Михелис!

Но напразно, никой не отвърна.

Поп Фотис протягаше ръце, беше в настроение, говореше високо; Панайотарос сега чуваше.

— Чеда мои — казваше поп Фотис, — благословен е днешният ден; това, което Христос пророкуваше за учениците си, ето че се излива днес като благословия връз нашите глави! Христос е казал: „Радвайте се, когато хората ви намразят, когато ви проклинат и ви ругаят и ви хулят заради Христос! Радвайте се в този ден, танцувайте; голяма ще бъде отплатата ви на небето. Същото това, което сега правят на вас, бащите им са го правели на пророците!“ Това са, чеда мои, думите на Христа; и ето, днес хората ни ругаят и ни хулят, и ни гонят заради Христа; а нашият другар Манольос днес беше отлъчен от попа. Слава богу, следваме правия път, Христос ни води и ние го следваме; радвайте се, танцувайте, чеда мои; Христос воскресе!

И като каза това, напълни едно глинено тасче с вода и я изпи на един дъх.

— Абре, тези тук не са хора, а диви зверове! — изръмжа Панайотарос. — Камбаните забиха за умряло, отлъчиха ги, изхвърлиха ги от черквата — а тези тук се късат от смях и се надуват дори с това… Абре, откъде намират толкова кеф — дявола ли имат вътре в себе си, или Христос? Да пукна, ако разбирам нещо!

Надвеси се пак, за да чуе; но изведнъж усети върху врата си нечия ръка; скочи ядосано; Михелис се беше навел над него и му се усмихваше.

— Какво дебнеш тук, Панайотарос? — попита благо той. — Защо не слезеш и ти при нас да вземеш едно мезе? Ела с мен…

И го затегли кротко за ръка. Но Панайотарос се наежи като таралеж.

— Няма да дойда! — извика той. — Не ви искам мезетата, не ви ща другарството, прокълнати! Оставете ме в самотата ми, в пълната ми самота!

— Не те ли е срам, Панайотарос, ти, който си истински мъж, прям и честен, да правиш дружба с нечестните и дармоедите? Те те изпратиха тук да ни шпионираш, нали?

— Не правя дружба с никого, съвсем сам съм бре, Михелис, вироглав, саможив като вълк единак, не разбираш ли това? Гнус ме е и от вас, и от тях. Мълчи, не ми говори, хапя! Какво ти има бре, Панайотарос! — каза Михелис и приседна до него. — От няколко месеца насам ти си станал неузнаваем. Винаги си бил кисел, но не си бил зъл; кой те направи зъл, Панайотарос? Кой е виновен? Какво се е случило?

— Много неща, много неща, и знаеш какви; защо ме питаш тогава? Знаеш ги!

— Че те избраха да представиш Юда ли? — попита плахо Михелис. — Ами че това е игра, братко, една свещена игра, не е наистина… Та нима Манольос е Христос? Та нима аз, недостойният, съм любимият му ученик Йоан? Как може да допуснеш такъв грях? Само дето се случи да имаш червена брада…

— Ще я обръсна! — извика побеснял Панайотарос. — Ще я обръсна, мръсницата!

Михелис се засмя:

— Ела тогава, тук, при нас, е бръснарят… Ела да ти я обръсне, да ти олекне!

— Ще я изгоря сам с въглен! Ще я запаля, та да отиде по дяволите! — каза Панайотарос и скочи прав, сякаш беше взел някакво решение. — Отивам да го сторя!

— Ела с нас — отново го помоли с благия си глас Михелис. — Ела с нас и ще видиш, ще те приемем всички с отворени обятия; само ти ни липсваш, за да бъдем щастливи.

Но Панайотарос се беше вече смъкнал от скалата и поемаше по надолнището. Извърна се по едно време, видя, че Михелис го гледа нажален, извика:

— Вървете по дяволите и вие, и те!

И посочи с ръчището си Саракина, от едната страна, и Ликовриси — от другата.

Нея нощ Михелис видя лош сън; беше спал в същата пещера, където спеше и Манольос, беше донесъл каквито постели и дрехи беше сварил да вземе от бащината си къща, раздал ги беше на тези, които нямаха, запазил беше и за себе си малко и бе казал на поп Фотис:

— Отче, от днес напускам Ликовриси и се приютявам под твоя покрив; ще работя, ще се боря и ще победя, или ще бъда победен заедно с вас; въздухът на полето вече не ми понася.

Добре си дошъл, синко, в нашата войска — отвърна свещеникът. — Ще изкачим заедно стръмнината; на върха ще намерим бога. Ти си изнежен, но имаш юнашка душа и голямо сърце; ще бъдеш най-добрият от нас в борбата; добре си дошъл при нас!

— Ела, Михелис — каза Манольос, — да си поделим моя дом; пещерата до черквата ни; там ще намериш и Разпятието е лястовиците, дето ми го подари.

Михелис занесе нещата си и голямото сребърно евангелие и спа там нея нощ; и видя лошия сън, който много го изплаши: уж Марьори е затворена в една висока кула, пазена от огромни черни кучета, за да не избяга; а Михелис стоеше под кулата и пееше, та Марьори да чуе гласа му и да се покаже. И изведнъж видя, че железните врати на кулата се отвориха и се появи Марьори, облечена в морско синя дреха, чийто дълъг шлейф се влачеше по земята, с три големи червени рози — едната на сърцето, другата на кръста, и третата на коляното й; пред нея и зад нея тичаха с изплезен език и мълчаливо черните кучета: а Марьори държеше бялата си кърпичка и си бършеше устата. Изведнъж в подножието на кулата се появи една лодка — тясна-тясна като ковчег, а сушата наоколо се беше превърнала в море, и Марьори се качи в лодката и замина. И както се отдалечаваше, извърна се и го видя, и му махна с кърпичката си, изпълнена с червени петна, и нададе силен, сърцераздирателен вик. Михелис се стресна и се събуди.

— Какво ти е, Михелис? — попита Манольос, който също се бе събудил.

— Видях лош сън, Манольос; черни кучета и кораб, и Марьори заминаваше.

Манольос потръпна, но не каза нищо; сякаш чу във въздуха крилата на архангел Михаил.

Оскъдна светлина проникваше в пещерата и леко лижеше двете лица и сребърното евангелие на Михелис в една вдлъбнатина на скалата.

— Днеска имаме работа — каза Манольос и скочи долу. — Обадихме на двайсетина наши другари, които са се главили на чужда работа, да дойдат да оберат лозята, които ти подари на общината, да си жив и здрав; много души спаси, Михелис.

Никак не ме заболя, когато дадох, каквото имах; и затова мисля, че не съм сторил нищо за спасението на душата си, Манольос. Стойност има само жертвата; а аз не съм пожертвувал нищо; много по-голяма жертва е сторил Янакос, като е дал магаренцето си.

Манольос претегли наум, за миг, думите на приятеля си.

— Имаш право, струва ми се, Михелис — каза той след малко.

Десетина мъже и още толкова жени бяха пристигнали и разговаряха весело пред пещерата; щом видяха да излиза Михелис, изтичаха и му стиснаха ръка.

— Направи ни отново стопани — казаха му те. — Бог да освети костите на баща ти.

За миг пред него се мярна благото охранено лице на баща му и просълзените му очи, които го гледаха с укор и изкривената му уста, която помръдваше, сякаш искаше да проговори и да му каже: „Защо ме уби? Защо?“, но го съжаляваше и мълчеше.

— За душата му го направих — промълви той, като сведе глава. — За душата му; бог да го упокои…

Поколеба се за миг:

— Това беше последната му заръка, когато умираше — каза той, — да раздам целия му имот на бедните…

Манольос се извърна, погледна приятеля си, приближи се и му стисна ръка; но той поклати глава, неутешим, и се извърна, за да прикрие уплахата си.

Появи се поп Фотис:

— Чеда мои — каза той, — прекръстете се и вървете с божията благословия да оберете лозята ни; Манольос ще дойде с вас, за да ви води. Започваме, чеда мои, да се сдобиваме със земя и да пускаме корени, и това, което досега беше мечта, сега започва да връзва и да приема плът; имаме вече и ние земя и дървета, за да ги обработваме всички заедно и да им се радваме всички заедно. Никой от нас няма да бъде богат, никой — беден; всички ще бъдем като едно изпълнено с любов семейство; да даде господ да покажем как трябва да живеят хората помежду си и че справедливостта може да зацари на земята. С благословията на господа и на света Богородица, добро начало! Иди, Манольос, с тях, заведи ги, ти знаеш къде са лозята; а аз с Михелис ще отидем в Мегало Хорио да изготвим официалните документи, та общината ни да стане стопанка на имота на чорбаджи Патриархеас.

Прекръстиха се мъжете, Манольос застана начело, тръгнаха. Вървяха радостни, като пееха гроздоберски песни и не подозираха какво ги очакваше в Ликовриси.

Веднага щом се върна от Саракина, Панайотарос изтича при поп Григорис.

— Утре онези ще дойдат на гроздобер, вземи мерки!

Поп Григорис, който седеше на масата и ядеше, захвърли вилицата си.

— Няма да ги пусна да влязат в селото! — извика той. Няма да берат грозде, няма! Няма да ги пусна да завладеят селото ни; отивам при агата!

Облече хубавото си расо, сложи на гърдите си тежкия сребърен кръст, взе дългата си патерица с дръжка от слонова кост и потегли с бавна, тържествена стъпка към конака.

Агата се беше нахранил и си пиеше кафето; до него Браимчо си свиваше цигара и се бе извърнал с гръб към агата; сигурно пак се бяха скарали, та горкият ага сърбаше кафето и кривеше устни, сякаш пиеше отрова. Поп Григорис се появи на вратата, направи теманета.

— Добър ти ден, ага!

Агата го домързя да извърне глава.

— По гласа познавам, че си попът — каза той отегчено. — Какви нови бели пак ми носиш? Ела пред мен да те гледам; вземи едно столче, седни.

Плесна с ръце, появи се гърбавата старица.

— Едно кафе за поп ефенди! — заповяда той.

Сетне се обърна към попа:

— Казвай!

— Ага — започна попът, — както добре го знае и твоя милост, светът виси на един косъм; ако този косъм се скъса, светът ще падне и ще стане на парчета.

— Тия ги знае и глупавата Марта — каза раздразнено агата. — По-нататък.

— Този косъм, ага, един иска да го отреже.

Агата грабна ятагана, оживи се; понадигна се, готов да се нахвърли.

— Кой е тоя — извика той, — та да му отсека главата? На̀, кълна се в Мохамед; казвай, попе, кой е и ще видиш!

— Московецът — отвърна попът.

Агата изтръпна; къде да тръгне сега от Ликовриси, да зареже Браимчо и удобствата си и да върви на майната си, на края на света, да търси сред снеговете московеца, да го намери и да го заколи!

— Далече е, проклетникът — каза агата и остави ятагана, — далече е, къде да вървя чак там! Прави се на щур, попе, за твое добро ти го казвам, ще се правя и аз на щур, докато мине животът ни, та да се отървем.

— Ама няма нужда да се помръднеш от Ликовриси, ага; московецът е изпратил в селото ни свои хора; оттук, от Ликовриси, ще започнат да режат косъма; аз изпълних своя дълг днеска рано-рано в черквата; изпълни сега и твоя милост своя.

— Да, нещо ми изфъфли гърбушата, ама не разбрах.

— Отлъчих Манольос Московеца; изгоних го от Христовата кошара.

— Защо бре, попе? Добър човек е, горкият, побъркан; ами че той, бре, не беше ли готов да го обеся, да вземе вината върху себе си, за да спаси селото?

— Лицемерие, ага, лицемерие; нарочно го е направил, за да измами народа.

Агата се почеса по главата, хванаха го нервите.

— Абре, вие, гърците, проклети да сте, подковавате и бълхата! — извика той. — Откъде да разбере един свестен човек какво искате! Едно вършите, друго приказвате и друго имате наум! Хайде, попе, не ми обърквай главата, отърви ме от тия неща; не съм добре днеска; имам и тоя дявол тук… — каза той и посочи Браимчо.

Но Браимчо пушеше и мълчеше; издухваше дима към тавана и скърцаше със зъби; едни такива остри бели зъби като на куче; но сега чу името си, извърна се ядосано към агата.

— Кажи на попа това, дето знаеш, иначе ще си отида; ще си отида обратно в Смирна; тук ще пукна!

Понечи да стане, но агата го хвана за рамото:

— Седи долу, дяволе, ти казвам; седи, ще му кажа!

Извърна се към поп Григорис:

— Поп ефенди, какво искаш от мен? Дошъл си да ми искаш някаква услуга; каква услуга? Казвай, да се спазарим. Ама ясно, с малко думи, но свестни, за да разбера; не ми ги усуквай, чуваш ли? Мозъкът ми не е заплетена червомравешка дупка; слушам.

— Ага — каза поп Григорис, като приближи столчето си, — онзи серсемин, синът на покойния Патриархеас, хариза целия си имот на дрипльовците от Саракина.

— Негово право — каза агата; — нали е негов? Ще го прави, каквото си ще.

— Да, ама всички тези дрипльовци са хора на московеца. Изпратил ги е тук, за да отрежат косъма.

— Абре, какво приказваш, попе? Говори ясно; всички ли?

— Всички; водачи им са поп Фотис и Манольос; и утре ще дойдат, казва, да берат лозята си… Разбираш ли какво значи това? Стъпва им крачето в селото ни, в твоето село, ага, и полека-лека ще ни изхвърлят всичките оттук; и отиде косъмът!

— И така? Какво искаш?

— Утре, когато московците дойдат, да се дигнеш и да застанеш на входа на селото и да ги изгониш.

— Ама как бре, попе? Нали са техни лозята?

— Не!

— Как не? Аллах! Ще се побъркам! Нали им ги е харизал Михелис, нали са станали техни?

— Не, ти казвам, ага! Ще обявим Михелис за невменяем…

— Невменяем ли? Какво е пък това? Кажи го по-просто…

— Ами на̀, луд, с други думи; не знае какво върши и тогава дарението става недействително.

— Ама луд ли е Михелис? Ами че на него, кълна се във вярата си, акълът му сече като бръснач.

— Между лудостта и разума, ага, няма граница; никой не знае къде свършва разумът и откъде започва лудостта; така че, ще намерим начин да докажем, че Михелис е луд.

Агата се хвана с две ръце за главата и изведнъж избухна в смях.

— Разбрах — извика той, — разбрах! Брей, големи дяволи сте вий гърците! Абре, вие ще направите от света една сарма и ще го лапнете!

— И така, ага?

— Слушай какво ще ти кажа, поп Григорис, право куме, та в очи! Дай ми, за да ти дам; ще отида да застана на входа на селото, както го каза, и ще изгоня горките саракинци; ама и твоя милост… нали казахме, дай ми, за да ти дам!

— Попът пребледня, разбра. Чуваш ли? Ще ти направя хатъра, попе, ама и ти ще направиш моя.

— Кажи, ага — каза с половин уста попът. — И ако зависи от мен…

— Лесна работа, не се притеснявай; този тук Браимчо иска, ама на всяка цена, момичетата от селото да поиграят хоро някой ден, за да си избере…

— Трудна работа, ага.

— Трудна-нетрудна, инак не може; не го ли виждаш? На петнайсет години е, дяволът му неден! Кой може да го озапти? Ти ли? Аз ли? Абре, ще ни лапне като един залък и двамата; само жената може да го тръшне долу. Така че, нека му намерим някое женско, да го укроти; сега е като необяздено жребче; ако речеш да го яхнеш, ще те хвърли във въздуха; ама като се укроти, ще го яздиш, та дори ще маха с опашка!

Браимчо слушаше и се кискаше доволно, сякаш го гъделичкаха.

— Лошото е, че вдовицата умря… — прошепна попът.

— Да му намерим някоя друга, попе…

Но Браимчо скочи:

— Искам млада и пълна, и да не е гърбава! — извика той. — И бяла като франзела; и да не иска; за да се боря и да я тръшна долу, а тя да вика и да плаче, и да се мята, та да ми е кеф… Разбра ли, попе?

Попът потъна в размисъл.

— Трябва да намерим някое сираче — каза той накрая, — което да няма роднини в селото, за да не стане скандал… От скандал ме е страх, ага, от скандал, от нищо друго… Дай ми срок, ага…

— Какво иска, каза? — обади се ядосано Браимчо.

— Няколко дена срок, за да ти намери жена, дето искаш, копеле такова! Има право ходжата; да не мислиш, че ги има в кокошарника си; кокошки ли, мислиш, че са, та да ти избере, която си искаш? И не ми цупи устни, защото, кълна се в Мохамед, ще те скопя, та да се успокоиш, нещастнико, да се успокоим и ние! Чуваш ли какво ти казвам? Млък! И ако ти е толкова зор, имаш си Марта.

— Пфу! — рече Браимчо и се изплю на стената. — Не я искам!

— Добре, попе, остави го тоя, давам ти няколко дена срок… Чу каква я иска; млада, пълна, бяла и честна. Попът въздъхна.

— Дадено, ага — каза той и стана. — Ама като се появят утре московците…

— Добре, дадено; ама и твоя милост…

— Ще гледам да намеря… И бог да ми прости…

— Не се бой бре, попе, ще ти прости; яка му е гърбицата! — каза агата и избухна в смях.

Попът излезе умислен от конака. Никак не му харесваше тая работа, но се налагаше; по-добре това, отколкото да бъде опропастено селото и да падне в ръцете на поп Фотис… отколкото да бъдат застрашени вярата, родината, честта и собствеността… отколкото да се скъса косъмът, на който се държи светът, та да падне и да стане на парчета…

Повика по-заможните стопани от селото в къщата си, поговори с тях.

— Утре ще се домъкнат дрипльовците да берат лозята, които им хариза онзи побърканият Михелис… Но всички тук можем да свидетелствуваме — и ако стане нужда и под клетва, — че Михелис още от малък не е бил с всичкия си, разбрахте ли? Че е завеян, хапльо, неуравновесен; един хитър човек, като поп Фотис да речем, може да го омотае и да го накара да подпише, каквото си ще… Затова и аз — бог ми е свидетел! — му върнах годежа… Така че дарението е недействително, лозята не са техни, нито нивите и градините, нито къщите… Други роднини Патриархеас няма, всичко ще отиде за общината… Съгласни ли сте?

— Съгласни! — отвърнаха всички, като се удивляваха на находчивостта на попа си.

— Сега идвам от конака, разбрах се с агата; склоних го, с голяма мъка, да отиде да застане лично той пред селото и да не пусне дрипльовците, болшевиките, да влязат; ще се съберете и вие всички, заедно с ратаите си, с кучетата си, с тоягите си, за да давате кураж на агата… Ала опичайте си акъла, не бива да бъде разкървавен нито един нос дори, християни сме и трябва да обичаме враговете си…

Повика после Панайотарос; той се появи привечер, неузнаваем. Беше си опърлил брадата с въглен и се беше обгорил и си беше направил петна по бузите и по шията; беше си отрязал и косата с голямата ножица, с която стрижат овцете.

Попът, при всичките си грижи, не можа да сдържи смеха си.

— Абре, проклетнико — извика му той, — как си стигнал до този хал?

— Моя си работа! — изръмжа Панайотарос. — И не се заяждай много, попе, защото ще си отида и ще те оставя сам-самичък; а знам, че имаш нужда от мен.

— Не се сърди, Панайотарос, най-сетне не съм те нарекъл гърбав, я! Слушай, утре да те видя! Вземи си сопата и ако с тях дойде и Манольос, нахвърли се върху него; отлъчен е, няма да даваш сметка никому, можеш и да го убиеш; бог е с теб.

— Остави бога, попе, не го меси във вагабонтлъците ни; теб те е страх от поп Фотис, мен ме е гнус от Манольос, това е всичко; не меси богове и богородици, не ми минават тия на мен. Хитрец и половина си и разбираш какво искам да кажа.

Тръгна към вратата, извърна се, намигна на поп Григорис и се усмихна сатанински:

— Проклятие и на двама ни! — каза той.

И така, саракинците слизаха от планината с песни; начело вървеше Манольос, умислен. „Да даде господ — мислеше си той — да не срещнем съпротива.“

Но когато наближиха селото, ясно различиха насъбрани хора около кладенеца „Свети Василий“; едни седяха на земята, други крачеха напред-назад с тояги в ръце и вече се чуваха гласовете и заканите им.

Манольос се спря, обърна се към другарите си:

— Момчета — каза той, — струва ми се, че ще ни окажат съпротива. Жените нека останат тук да чакат, а ние, мъжете, ще продължим напред, и бог да ни е на помощ. Ще отидем с добро, правото е на наша страна; но ако непременно искат кавга, ние няма да се залавяме с тях, братя са ни, ами ще отидем при агата; той управлява селото, той ще отсъди; и не може да не ни даде право, лозята сега са наши… И тъй, напред, в името божие!

Насядаха жените наоколо по скалите да чакат, а мъжете продължиха. Не бяха направили и стотина крачки и един камък профуча над главата на Манольос; а сетне друг и друг, започна същинска градушка от камъни. Тълпата около кладенеца се раздвижи и тръгна към тях; и най-отпред вървеше, като стъпваше тежко като мечка, разярен, грубо остриган, Панайотарос.

— Какво ще правим? — изрева Лукас, мъжагата. — Ще ги оставим така да ни сметат ли? Грабвайте камъни, бре момчета, връз тях!

Но Манольос се намеси:

— Стойте, да не се пролива кръв, братя!

Чуха се разярени викове:

— Назад! Назад! Никой няма да влезе! Назад!

Манольос излезе напред, размаха ръце, правеше знаци, че иска да говори.

— Братя, братя, чуйте ме!

— Отлъчений! Крадецо! Убиецо! Болшевико!

И всички се спуснаха разпенени върху него. Но Панайотарос разпери ръчищата си, извика:

— Никой да не се докосва до него! Мой е, аз ще го затрия! — изрева той и се нахвърли върху Манольос.

Но саракинците бяха вече наобиколили водача си.

— Който закачи Манольос — извика Лукас, като грабна един голям камък, — ще му строша главата като карпуз!

Но клисарят, подучен от поп Григорис, тичаше насам-натам и пискаше:

— Отлъчен е, фрасни го бре, Панайотарос, та да ти се освети ръката!

Даскалът дотърча запъхтян:

— За бога, момчета, какво става? — извика той. — Чакайте!

— Искат да налетят на селото ни, да го завладеят! — изкрещя клисарят.

— Искаме да берем лозята си, даскале! — викаха саракинците.

— Наши са, подари ни ги Михелис!

— Михелис е обявен за луд, дарението е невалидно! — пищеше старият Ладас, скрит зад даскала.

— Дарението е невалидно! Вън, вън, болшевики, продажници, предатели!

В това време Панайотарос, навел глава като бик, се нахвърли върху Манольос. Но Лукас вдигна с две ръце големия камък и го запрати по него; той закачи коляното на Панайотарос и сарачът падна; нахвърли се върху него Лукас, яхна го и го заудря като бесен. Панайотарос се отметна с всичка сила и сграбчи противника си през кръста; бореха се, търкаляха се по земята, ту единият отгоре, ту — другият, и ръмжаха.

Грабна клисарят един камък, замери Манольос.

— Отлъчений! — изкрещя той и го запрати по него.

Камъкът удари Манольос по веждата, рукна кръв и обля лицето му.

— Убиват нашия Манольос, връз тях! — изреваха саракинците и се нахвърлиха върху ликоврисяните.

Счепкаха се с рев саракинци и ликоврисяни, старият Ладас си плю на петите, даскалът се намеси и започнаха да го бият безмилостно и двете страни. Едно дете изтърча до селото и започна да разгласява радостно:

— Убиха Манольос! Убиха отлъчения!

Костандис изскочи от кафенето си, взе си кривака, затича се.

— Къде бре, къде? — изрева той на детето, което тъкмо минаваше.

— При кладенеца „Свети Василий“!

Хукна Костандис, срещна по пътя Янакос, не размениха нито дума, продължиха да тичат.

Около кладенеца саракинци и ликоврисяни бяха станали едно заплетено кълбо, което се търкаляше с рев по камъните. Саракиньотките се бяха приближили, разярени; изпечени, яки, с челичени от домакинската и полската работа ръце, биеха се като мъже.

— Манольос! Манольос! — чуха се два задъхани дрезгави гласа.

Манольос, който беше седнал на един камък и превързваше раната си, позна гласовете, вдигна глава.

— Тук съм, братя! — извика той. — Не се бойте!

В този миг, старият Ладас, който се беше покатерил на една скала, изписка радостно:

— Агата иде! Агата иде!

Чу се цвилене на кон, от селския калдъръм заизскачаха искри, агата се появи пред кладенеца със сребърните си пищови, с дългия си ятаган, с червения си фес, съвсем пиян. Дръпна рязко юздата и кобилата се изправи, но агата се прилепи към нея, не падна. Измъкна пищова си, гръмна във въздуха, гласът му прозвуча дрезгав, гневен:

— Гяури!

Кълбото се разплете изведнъж, от едната страна застанаха саракинците, от другата — ликоврисяните, изпотрепани, потънали в прах, целите в кръв; а по средата, даскалът, проснат на земята, изранен, се мъчеше да се надигне и да поздрави агата, но не можеше.

— Гяури! — извика отново агата, като гледаше с кървясали очи саракинците. — Какво търсите, бре, в моето село? Вън! Вън, гяури!

Манольос излезе напред:

— Ага — каза той, — имаме лозя в Ликовриси, дойдохме да ги берем, наши са!

— Мътните да ви вземат дано! От къде на къде, бре, са ваши? Къде ги намерихте, дрипльовци такива!

От скалата се надвеси старият Ладас, като се кискаше.

— Подари ни ги Михелис! — отвърна Манольос.

— Не важи бре, нещастници, подписът му, не важи; малолетен е! — каза агата.

— Не малолетен, ага — поправи го старият Ладас отгоре, — не малолетен, невменяем!

— Все същото е бре, чифутино, млък там!

Измъкна пищова и се прицели в стария Ладас.

— Аман! Аман! — запищя старият първенец и се сви зад скалата. — Имаш право, ага, имаш право, малолетен!

Агата пъхна пищова отново в силяха и прихна да се смее. Обърна се към саракинците:

— Кой от вас е Манольос? — извика той. — Заоблачи се, не мога да различа ясно; да излезе напред!

— Аз съм — каза Манольос и се приближи до кобилата на агата.

— Абре, добър човек си ти, Манольос, пък каквото и да приказват! Хайде бре, гяурино, обясни ми, заклевам те във вярата ти, какво ще рече болшевик? Проглушиха ми ушите напоследък; човек ли е, бре, звяр ли е, болест ли е като холерата, не разбирам… Ти разбираш ли?

— Разбирам, ага — каза Манольос.

— Казвай, бре, бога ти, кажи ми да разбера и аз!

— Първите християни, ага…

— Зарежи първите християни, гяурино, не ме залисвай и ти, стига ми ракията! Дотрябвали са ми сега и първите християни… Какво ще рече болшевик те питам?

— Аз да ти кажа, ага! — изписка старият Ладас. — Даняма богати и бедни; всички бедни; да няма господари и раи; всички раи; да няма твоя и моя жена; всички жени за всички!

— Да няма повече аги и раи! — изрева агата. — Да се разтури, значи, божият ред? На̀, на мутрата ти!

Разтвори длан и чумоса Манольос.

— Отвори си зъркелите, бре, погледни! Всички пръсти еднакви ли са? Има малки и големи, такива ги е направил господ; така е направил и хората — едни малки, други големи; едни господари, други слуги. Така е направил и рибите; голямата риба изяжда малката. Така е направил господ и агнетата, и заедно с тях е направил и вълците; вълците да ядат агнетата. Такъв е божият ред, и идвате сега вие, болшевиките… Сиктир!

И като изкрещя това, измъкна ятагана си; пришпори кобилата и се нахвърли върху саракинците.

Жените запищяха пронизително и хукнаха по нагорнището; саракинците също отстъпиха изплашени; само Манольос стоеше, без да помръдне.

— Абре, гяурино — извика му агата, — бягай, че ще ти взема главата, не те ли е страх?

— Страх ме е — отвърна Манольос, — но само от бога; от хората не ме е страх.

— Ти си, бога ми, луд за връзване! — каза агата и отново прихна да се смее. — Ама голям майтап е с теб, идваш ли да те взема в конака, та да ми минава времето? Нашата вяра слага побърканите и светците в един кюп, не прави разлика; а ти си и побъркан, и светец, голям майтап е с теб, ти казвам. Ела, бре, в конака, ще те храня и ще те поя, ще те обличам, ще те направя човек… Не щеш ли? Да се не видиш макар, нещастнико, хайде добър ти час; разкандърдисах се, няма да те убия.

Обърна се към ликоврисяните, които слушаха радостно как агата ги защищава.

— А вие бре, гяури, не сте нито побъркани, нито светци, вървете по дяволите! Честни, стопани, търтеи, сиктир!

Тръгнаха си и ликоврисяни, изплашени и радостни; Янакос и Костандис вдигнаха от земята даскала, поведоха го към къщата му, като го подкрепяха, защото куцаше, горкият, от болки.

— Така ми се пада — признаваше си той. — Не съм нито овца, нито вълк, а съм някакъв мелез, вълците ме хапят, овцете ме цапат. Зная много добре бре, Янакос и Костандис, кое е право, но нямам сили да го направя; знам много добре истината, но мълча. Страх ме е. Къде ти да вдигна, клетият аз, глава! Страх ме е… И сега, на̀, пребиха ме безжалостно и ликоврисяни, и саракинци! Имат право! Имат право! Така ми се пада!

Обърна се към двамата приятели, които го подкрепяха:

— Вас не ви ли е страх? — попита с възхищение той.

— И нас ни е страх, даскале — отвърна Янакос, — ама се правим на юнаци… Как да ти го обясня, като и аз съм объркан? На̀, правя се на юнак, а душичката ми трепери; ама полека-лека — чудна работа! — като се правя на юнак, ставам юнак! Разбираш ли, даскале, какво искам да кажа? Аз, да ти кажа правото, не разбирам много-много!

Учителят, при всичките си болки, се усмихна.

— Бих дал всичките си знания, които имам — каза той, — за да ти приличам, Янакос… Ами ти, Костандис?

— Аз съм по-лош от Янакос, даскале; не съм юнак, нито се правя на юнак; страх ме е, треперя, четири-пет ми върви, но ме е срам. И ако някой ден зарежа всичко и поема по Христовия път, ще го сторя не от доброта, нито от юначество, а от честолюбие; ще треперя и ще ме е страх, но няма да се върна назад. Разбра ли, даскале?

— Манольос е най-добър от всички ни — каза Янакос. — Той не се прави на юнак, той е юнак.

XVI

На другия ден, рано-рано, Михелис слизаше от планината и целият кипеше. Казваше си: „Ще отида при попа и ще му оскубя брадата; ще отида да наругая първенците, ще ударя камбаната, ще събера цялото село да ме чуе“.

Кипеше и прекипяваше, не знаеше какви по-тежки думи да намери и какво да направи най-напред… Цяла нощ не можа да мигне; и с отворени очи, на разсъмване вече, пак го видя; умрелият отново дойде и застана над него и го загледа с упрек, като клатеше глава… Помръднаха устните му, чу се сега гласът му; някакъв безплътен глас като издихание, от другия бряг: „Защо? Защо?“ Нищо друго.

Скочи на крака, взе тоягата си и се спусна към селото целият разтреперан. Отиде право при попа. Блъсна вратата, влезе; прекоси двора, завари го седнал на светло до прозореца; четеше наведен едно писмо; сълзи канеха от очите му.

Щом видя Михелис до себе си, бързо скри писмото в пазвата си; но Михелис свари да види почерка, разбра. Гневът му стихна, видя смъртта във въздуха, сърцето му се сви; в това време попът се съвзе, очите му отново станаха сухи, погледна Михелис.

— Какво насам, чорбаджи? — попита подигравателно той. — Дотегна ли ти вече Саракина? Тежка е царската корона, седи си на задника; върни се в селото, при богатството си… Оформи ли документите? — добави той неспокойно.

— Нямам вече нищо; олекна ми, свободен съм.

— Оформи ли документите? — попита отново попът разтревожено.

— Да.

— Ти си луд! Луд! Луд! — изръмжа попът, като удряше яростно с юмрук по перваза на прозореца. — Затри се, нещастнико; сега вече си роб на попа вагабонтин, язък за богатството!

— Свободен съм — повтори Михелис и гърдите му започнаха пак да се изпълват с гняв. — Ти си роб, отче; язък за свещеническата дреха, дето я носиш!

Гласът на попа прозвуча, тих, изпълнен с огорчение:

— За доброто ти залягах и за доброто на дъщеря ми… Сега всичко е загубено!

— Какво ти пише?

— Чети! — отвърна той, измъкна писмото от пазвата си и го подхвърли на Михелис.

Михелис го взе, беше изпъстрено със следи от сълзи; на попа ли, на дъщеря му ли, не знаеше. Четеше го много бавно, с мъка, очите му се бяха замъглили.

„… Не съм добре, татко, прости ми, не съм добре… С всеки изминал ден се топя, чезна, лекарите вече минават край леглото ми и не се обръщат дори да ме погледнат; отписали са ме. А аз лежа, впила поглед в тавана, сякаш е небе; друго небе вече не ми е останало, освен това — тавана. И щях да бъда спокойна, дори щастлива, че умирам, ако не беше ти, татко, защото оставаш съвсем сам и няма да имаш един близък човек да ти даде чаша вода… За теб ми е жал и още, и за някогашния ми годеник; на него може да не му е жал, че си отивам, ала аз плача, плача, когато си мисля за него… Защо? Защо? Какво съм виновна? Исках дом и едно дете… а сега…“

Михелис не можеше да чете по-нататък; остави писмото на прозореца, отправи се към вратата.

— Добре — каза той, — отивам си.

— Какво искаш от мен? Защо дойде?

— Нищо. Нищо не искам от теб; какво да ти искам? Остани със здраве!

— Бог е жесток, удря безмилостно хората… Какво съм му сторил?

Михелис беше вече стигнал до прага на външната врата; извърна се ядосан.

— Трябваше да удари теб, теб, отче, дето си изпълнен с низки страсти, а не дъщеря ти!

— Знае той къде да ме удари и ме удари… — промълви попът и от очите му отново закапаха сълзи.

Но изведнъж се разгневи, озова се с един скок сред двора, бос.

— Виновни сте всички вие — извика той, — Манольос, онзи пръч попът на Саракина, ти! Вие сте виновни с вашите вагабонтлъци и предателства! Добре си бяхме, всичко си вървеше по божия път, и дъщеря ми щеше да оздравее, и ти нямаше да убиеш с държането си баща си, и аз щях да държа след година внук в прегръдките си… Ама Манольос, онзи йезуитин, ти обърка главата; а сетне дойде и онзи мошеник козята брада — и баща ти умря от притеснение, а ти харамиса имота си и аз ти хвърлих годежния пръстен, а дъщеря ми, щом научи за това, стана още по-зле, и вече се погуби, погуби, отива си… Нека и грехът за нея ти тежи, проклетнико, на душата… По-рано, горката, имаше кураж да се бори, но сега…

Крачеше напред-назад по двора, ругаеше и въздишаше, а от очите му течаха сълзи. Подскочи отново, изду се отново шията му от гняв.

— Добре го казах аз, ти си невменяем, подписът ти не е валиден; ще ти взема всичко и ще го дам на общината! Няма да хапне нито едно зърно грозде Саракина — проклета да е! — нито една маслина, нито зрънце жито… Не, не, няма да ти се размине! Ще те съсипя, кълна ти се, както ти съсипа баща си, както съсипа дъщеря ми… Ще видиш, ще видиш, не се смей; ще отида при владиката да говоря с него; имам свидетели, цялото село; и агата е с мен; няма да ти се размине!

— Всички са с теб — каза Михелис, чието сърце се късаше, като гледаше мъката и злобата на попа, — всички са с теб, само бог не е; дава ли ти сърце да оставиш толкова души в Саракина да измрат от глад? Нямаш ли страх от бога?

— Ако умре моята Марьори, ще стана звяр, няма да се боя от никого! Ще захвърля расото, ще грабна пушката и ще убивам хора. Защо да ми убие той моята Марьори? Какво му е сторила? Имало ли е по-невинно, по-добро, по-кротко създание на този свят? И най-напред ще убия Манольос; това куче ме изяде! Агата не го обеси, ще го обеся аз, прави ми се на свят великомъченик и герой, а се е продал на московеца, предател, безбожник, болшевик!

Разпени се; сви юмруци над главата на Михелис, изръмжа:

— Махай се, да не те гледам! Махай се, да не сграбча главата ти и я строша в стената!

Строполи се долу, върху камъните на двора, и устата му затрепери.

Никой нямаше в къщи; Михелис се наведе, напрегна всички сили, вдигна от земята стареца, внесе го вътре и го сложи да легне на канапето. Влезе в кухнята, наля чаша вода, занесе му я. Старецът грабна чашата, изпи глътка по глътка водата, отвори очи.

— Михелис — прошепна той, — аз съм един пропаднал човек; бог ме удря право по главата, ала аз не мога да се разкая, не мога… Не мога да простя на никого, на никого! Махай се, не искам да те гледам!

Съживи се отново, скочи прав, прекоси двора, отвори външната врата.

— Махай се и повече да не си стъпил в къщата ми! — каза той и затръшна силно вратата след Михелис.

Михелис обикаляше по селските улички, сякаш изведнъж беше попаднал в непознато място, сякаш се разхождаше насън и виждаше за първи път тези къщи, и дюкянчетата, и платана, а когато мина край бащината си къща, дълго стоя и я гледа, сякаш се мъчеше да си спомни нещо… Понечи да прекрачи прага и да влезе вътре, но го хвана страх, че ще види някакъв мъртвец, висок, пълен, оплетен в треволяци, да стои сред двора с разперени ръце и да не го пуска да влезе… Настръхна; ускори крачка и се отдалечи; за миг му се стори, че страшните думи на попа: „Ти го уби, ти…“, се превърнаха в хора, слаби като скелети, в мъртъвци, и го подгониха.

Спря се на края на селото. „Защо дойдох? — помисли си той. — Защо? Бях ядосан? Защо ядът ми мина?“ И изведнъж из глъбините му се появи Марьори, и легна във въздуха, бледа, с широко отворени очи, с червена кърпичка на устата…

— Пълно с мъртъвци е това село — промълви той, — пълно е с призраци; ще се махна оттук!

Небето започна да се заоблачава, слънцето се скри; изведнъж се изви вятър, дърветата потръпнаха, започналите да пожълтяват листа закапаха, земята се покри с болни жълти петна.

Двама-трима селяни минаха, направиха се, че не го виждат, изчезнаха забързани в селските улички; едно дете се извърна, видя го и писна да плаче. Една старица отвори вратата си, погледа го, прекръсти се и рязко я затвори. Обърна се към стареца си, който обикаляше из двора и се мъчеше да намери ивица слънце, та да посгрее кокалите си.

— Навън стои — каза му тя тихо — някогашното ни чорбаджийче, Михелис. Да го видиш, ще го съжалиш… Докъде е изпаднало, боже опази! Отслабнало, побледняло, очите му са като стъклени…

Старецът поклати глава.

— Така му се пада! — каза той. — Раздаде имота си и сега обикаля по сокаците… Бос ли е?

— Не, още носи старите си обуща… Горкичкият, право казват, че е мръднал.

Отиде соят на Патриархеасовци — каза ухилен старикът. — Изядоха света, ама сега, ето докъде стигнаха! Абе, справедлив е бог, пък каквото щат да казват! И слушай какво ще ти кажа, жено; утре-другиден, като почне да тропа по вратите, дай му един комат хляб; да можем да кажем и ние, че сме дали милостиня на Патриархеасовци!

Прекръсти се:

— Слава богу! — промълви той доволно.

Чуха се далечни гръмотевици, въздухът захладя, замириса на дъжд. Михелис се сепна.

— Ще отида при Янакос! — реши изведнъж той и отново влезе в селото.

Сега западаха тежки капки, уличките биха опустели, мина кран къщата на вдовицата, спри се. Бутна вратата; пуст беше дворът, увяхвали — червените карамфили, влезе вътре; бяха окрали дюшеците и столчетата, и сандъка й, бяха разтрошили кревата, бяха измъкнали и крилата на всички прозорци; беше останало само едно, което висеше, вятърът го блъскаше и то скърцаше и пишеше, прекършено.

А минувачите бяха вече започнали да влизат и да цапат ъглите и стените…

— Горката Катерина… — прошепна Михелис. — Колко ли радости си раздала, колко ли радости си получила, какво ли е видяла и чула тази опустошена сега стая! Пфу на тебе, свете!

Едно мишле изцвърча, беше се свряло в тръстиковия таван и го гризеше настървено, сякаш му го беше дал на надница бог и му беше определил срок кога да го завърши, та бързаше.

Затвори зад себе си вратата, тръгна към къщата на Янакос.

„По-сигурно е — мислеше си той, — че Катерина, с всичките си безсрамия, ще влезе в рая, отколкото поп Григорис, с всичките си раса. Навярно вече е влязла и сега седят с Мария-Магдалена и си приказват…“

И така, с пооблекчено сърце, почука на вратата на Янакос.

Янакос седеше още от зори в яхъра и се сбогуваше с магаренцето си; беше обещал да го даде на саракинците, но снощи беше получил писмо от стария Ладас — „или ще ми върнеш трите лири, или ще ти взема магаренцето; направи си сметката, да не те вкарам в затвора“.

Беше прегърнал лъскавата топла шия на любимото си животинче и му говореше, и го оплакваше, и откъде намираше да му казва толкова нежни думи!

— Юсуфченцето ми, лошите хора ни завидяха и искат да ни разделят. Кой ще идва вече всяка сутрин да ти говори и да те гали, и да ти пълни кофата с прясна вода, и яслата ти със зоб? И да ходи по полето да ти бере свежа трева, та да се разхлаждаш. Юсуфченцето ми… Другиго, освен теб, си нямах на този свят, пукната пара не давах, каквото и да ми стореха, каквото и да ми речаха хората, слушах ги и се усмихвах, защото си знаех, че ще се върна в къщи и ще те заваря теб да ме чакаш, Юсуфченцето ми, щеше да извърнеш невинните си очи и да ме погледнеш и щеше да размахаш опашка… И щяхме да тръгнем, двамата, ти отпред, аз отзад, да обикаляме по селата, да продаваме и да купуваме, и да си вадим честно, с пот на челото, хляба… А сега, какво ще стане с теб в ръцете на този чифутин, дето иска да ни раздели, какво ще стане и с мен, самин на този свят? Затрихме се, Юсуфченцето ми, проклети да са лошите хора и техните лири, и съдбата, задето ни е направила бедни, та ни онеправдават… Сбогом, Юсуфченцето ми…

Навеждаше се и целуваше лъскавата топла шия, прекарваше бавно, плътно ръка по белия пухкав корем, стигаше до задницата, подръпваше опашката и плачеше…

А Юсуфчо се радваше на ласките на господаря си, разтърсваше гордо глава, вдигаше опашка и ревеше нежно, прочувствено.

На вратата се почука и Янакос скочи изплашено; но щом видя Михелис, сърцето му се върна на мястото си.

— Добре дошъл, Михелис — каза той с облекчение, ала очите му бяха още подути.

— Какво ти е, Янакос, плакал ли си?

Янакос си избърса очите, засрами се.

— Май че съм се вдетинил — каза той. — Сбогувах се с магаренцето си… Взема ми го старият Ладас, да го вземат мътните дано!

И му показа писмото.

— Имаш ли нещо за ядене? — попита Михелис. — Огладнях. Тръгнах още на разсъмване от планината, а наближава пладне. И слушай какво, Янакос, ще отида още сега при стария Ладас, магаренцето е на Саракина, няма да го вземе!

Янакос поклати глава; беше научил, че попът се беше вече спогодил с агата, беше писал и на владиката, нямаше да остави Михелис да сложи ръка на наследството, преди да излезе решение важи или не важи подписът му! Цялото село беше готово да лъжесвидетелствува, че синът на Патриархеас не беше с всичкия си. — Ако ми го вземе — каза изведнъж той, — да не ме казват Янакос, ако не подпаля къщата му!

Влезе вътре, изпържи яйца, донесе хляб, сирене, грозде, дъждът беше спрял, седнаха и двамата на двора, пред обора, и почнаха да ядат; ядеше и магаренцето до тях, щастливо.

— Колко сме си добре така тук и тримата! — въздъхна Янакос. — А старият чифутин иска да ни раздели…

— Веднага отивам — каза Михелис, като избърса устните си и стана.

— Бог с теб, Михелис, направи, каквото можеш.

Старият Ладас седеше с жена си, с кръстосани крака, пред ниската софричка и ядяха. Кира Пинелопи беше оставила до себе си, на едно столче, чорапа, който плетеше, и хвърляше в устата си като в дупка съвсем малки залъци и дъвчеше бавно, отегчено, мълчаливо. Старецът й имаше настроение и й говореше в монолог.

— Всичко върви добре, Пинелопи, слава богу! Попът е дявол в расо, склони агата, писа и на владиката, имотите на стария Патриархеас, ще видиш, скоро ще паднат в ръцете ми. Щяла да ги вземе, вика, общината! Пъф! Не ги слушай тия, кира Пинелопи, аз ще се спогодя с попа, ще ги изкараме на търг, ще си вземе пая и попът — мошеникът му с мошеник, искаше да лапне всичко, но къде ще го оставя аз! Дойдохме до споразумение; а след няколко дни ще имаме и магарето на онзи проклетник Янакос; то ще бъде твое, Пинелопи; ще го яхваш, ще правиш разходки из имотите ни; то е кротко, добро, охранено, а има и едно самарче, виждала ли си то, само пух — ще седиш като царица! Деца, кучета, нямаме, Пинелопи, разноски нямаме, царе сме! Ех бре, да поживеех още сто-двеста години, цялото Ликовриси щеше да ми падне в лапите; и защо, мислиш? Защото всички са завеяни и серсеми, правят си нови дрехи и обуща всяка година, правят и деца, а всичко това иска големи разноски, а пък парата е кръгла и се търкаля… Докато ние… За твое здраве, Пинелопи!

Напълни със студена водица купата си и я изпи, като млясна доволно с език.

— Много здраве да има виното пред божията водица — каза той.

Михелис блъсна вратата, без да почука, влезе; видя го старият Ладас и се намръщи. „Кавга сигурно търси — помисли си той, — не ми харесва мутрата му; ще се правя на будала!“

— Добре дошъл, кир Михелис! — каза той. — Седни; сигурно си ял.

Кира Пинелопи стана, раздигна софрата, взе чорапа, седна в ъгъла и започна да плете.

— Кир първенецо — каза Михелис, — какво ще ги правиш нивите и лозята, и маслините, и къщите, и пълните ти сандъци, всичко, дето си насъбрал? Ще ги вземеш със себе си ли в гроба? Единият ти крак е вече в трапа, и още ли не си се наситил? Сега си искал да лапнеш, казват, и магаренцето на бедния Янакос… Нямаш ли страх от бога? Не те ли е срам от хората?

„Бога ми — каза си старикът, като се почесваше по острата глава, — май наистина се е чалнал вече; пак господа намесва в работите ми; нека му говоря с благост, да не го прихванат, та да ми фрасне някой…“

— Михелис — отвърна той с благ, жалостив глас, — какво да правя? Правото си е право; дължи ми три златни турски лири, какво да правя? И аз имам нужди…

— Ще ти направя разписка, че аз ти ги дължа; ще се подпиша.

Старикът се покашля.

— Злите езици говорят, Михелис, пък да прощаваш, че засега подписът ти… Не се ядосвай, за бога! Аз не ги вярвам тия, ама хора сме, деликатна машина, една бурма да се разхлаби…

Михелис скочи прав; грабна столчето, на което беше седнал, и го удари о земята. „Наистина, така както я карат — помисли си той, — ще ме подлудят.“ Пристъпи към старика, очите му бяха кървясали и изскочили от орбитите си.

Старият Ладас се сви в ъгъла, хвана се за вратата, погледна към двора… „Слава богу — каза си той, — външната врата е отворена, ако видя зор, ще изскоча на улицата…“

— Ако можеш да ми ги дадеш в брой… — изхленчи той.

— Ще отида в къщи, стара кранто, и ще ти ги донеса! — извика Михелис, като се приближаваше все тъй към старика. — Чифутино, обирачо, мръснико!

— Бащината ти къща я запечата днеска с червен восък агата… — измънка старикът и веднага си прехапа езика…

„Не трябваше да му казвам, не трябваше… сега ще побеснее! Отиде вече, загазих!“

Михелис се хвана за главата, чувствуваше, че цялата бучеше.

— За бога! — извика той. — Ще полудея! Говори ясно, дядо Ладас, пъдят ме от бащината ми къща? Ей, ще взема една тенекия с гас и ще залея цялото село, ще го изгоря! Не бягай, чифутино, къде отиваш? Ела тук, проклетнико!

Спусна се да го сграбчи, но старикът с един скок беше вече стигнал до външната врата; Михелис се втурна, сграбчи го за врата; старикът коленичи на земята и запищя.

— Кой, бре? Попът ли? Агата ли? Ти ли?

— Не аз, не аз, Михелис! Питай и кира Пинелопи; аз си бях в къщи, заключен… казаха ми; питай и кира Пинелопи… Отишъл, казват, агата, сутринта, с поп Григорис… Щял да дойде, казват, и владиката, от Мегало Хорио, щял да доведе и лекари…

— Лекари ли? — извика Михелис и косите му настръхнаха. — Лекари ли?

— Пусни ме, Михелис, не ме стискай… Всичко ще ти кажа; ще ме удушиш!

Михелис го вдигна за врата, изправи го.

— Казвай, бре мръснико, всичко, всичко!

— Пинелопи, дай ми купичка вода… задушавам се!

Но кира Пинелопи плетеше ли плетеше, не се и помръдна; плетеше и се усмихваше спокойна, неподвижна, безжизнена.

— Чакай да затворя вратата, да не ни слушат съседите — каза старикът.

Но с един скок изскочи на улицата, започна да тича с всички сили и да крещи:

— Помощ, селяни, помощ! Михелис иска да ме удуши!

Вратите наоколо се залостиха с ужас; тичаше старият Ладас и крещеше, всяваше смут в селото, стигна до поп Григорис; попът излезе на вратата.

— Помощ, отче, прихванали са го, иска да ме удуши Михелис! Пусни ме да вляза, да си отдъхна.

Но попът разпери ръце пред рамката на вратата, не го пусна да мине.

— Тичай — каза му той, — викай, вдигни селото на крак! Хайде, жив да си, дядо Ладас, да го чуят всички, да повярват. Хайде, със здраве, тичай!

И като каза това, затвори вратата.

Дъждът заваля отново; старият Ладас разбра хитрината на попа, тичаше, тичаше, спираше се на всеки ъгъл и крещеше; беше намерил някъде по земята парче въже и го показваше:

— Михелис дойде да ме удуши, ето въжето! Помощ, братя; отворете една врата да вляза! Иде, иде, Михелис, носи и една тенекия гас!

И щом някоя врата се отваряше, той хукваше по-нататък и крещеше.

— Взел е една тенекия гас, за да подпали селото! Помощ! Помощ!

В селото настъпи смут; някои грабнаха старите си пушки, укрепиха се зад вратите, зачакаха. Агата излезе на балкона.

— Нека отидат, бре, двама яки мъже да го хванат! Къде е Панайотарос?

Панайотарос скочи:

— На заповедите ти, ага!

Агата му хвърли едно въже.

— На̀, бре, върви да го вържеш и да ми го доведеш! И слушай какво: от днеска, Панайотарос, те вземам за мой сеизин; як си и лош, и червенокос, всичко, каквото трябва за един сеизин; чакай да ти хвърля и феса на онзи проклетник, другия сеизин; него вече ще носиш. Хайде, честито!

Извърна се, откачи от един пирон феса на обесения, хвърли му го.

— На̀, бре, със здраве да го носиш!

Обърна се към Браимчо, който пушеше махмурлия зад него и вадеше като мъгла дима през ноздрите си.

— Абре, Браимчо, май че го побъркаха наистина, горкия!

— Кога ще ми доведат жена? — рече буйното жребче. — Кълна се в Мохамед, още малко и аз ще се побъркам!

Панайотарос сграбчи още във въздуха въжето, сграбчи и феса и, пое към къщата на стария Ладас.

Но Михелис си беше отишъл; тичаше по най-страничните улички, срам го беше да го видят селяните, тичаше и вратите се затваряха пред него, а жените пищяха.

Като пое нагоре, по планината, понамали хода си, беше се запъхтял. Сега валеше тихо, безспирно, планината беше обвита в лека мъгла, полето се давеше; Михелис се свря под една скала, докато се пооправи времето; устата му беше пълна с горчилка.

Впери поглед в дъжда, заслуша се във водата, която течеше и бълбукаше, скачайки от камък на камък, мисълта му полека-лека също започна да тече като водата и да се спуска към полето. Течеше, вода и тя, преливаше, прииждаше, приемаше отвред притоци, превръщаше се във водопад, заливаше селото. Издуваха се гърдите на Михелис, живи и умрели се възправяха от пръстта под дъжда, целите в кал, и се изкачваха тържествено, бавно, от полето и идеха връз него; и най-отпред вървеше един висок мъртвец, пълен, с подут синьо-зелен корем, чорбаджия. Като някакво Второ Пришествие беше това, ангелите бяха засвирили с тръбите и от калта се измъкваха човешките червеи…

Беше прочел през последните дни Михелис Апокалипсиса и главата му беше изпълнена с ангели и тръби, и блудници сред води и морета от кипящо стъкло, и конници на черни, зелени, червени и бели коне, които плуваха в кръв… Гледаше Михелис дъжда, слушаше шума на водата, слепите му очи тупаха, стори му се изведнъж, че светът пропада. Мръкна се, започна да се свечерява, дъждът продължаваше упорито, монотонно, търпеливо, да разтапя и да поглъща земята.

— Господи, само ти си непоклатим — промълви Михелис и очите му се наляха със сълзи. — Ако те нямаше теб, къде щеше да може да се улови човек, щом като всичко се топи, окапва и пропада? За жената, която обича ли? За баща си, който го е създал ли? За хората ли? Всичко се разкапва, разпада се и се сгромолясва, и само ти, господи, стоиш непоклатим; остави ме да се облегна на теб! Дръж ме здраво, господи, умът ми блуждае!

Поп Фотис и Манольос от часове чакаха в пещерата Михелис неспокойни.

— Ще бъде нужна голяма борба, отче, за да успеем да намерим правото си — каза Манольос. — Заслужава ли си да пропилеем толкова време за земните блага?

— Заслужава си, заслужава си, Манольос! — отвърна поп Фотис и очите му блеснаха. — Едно време и аз си казвах: защо да се боря за земните блага? Какво ме интересува този свят? Аз съм изгнаник от небето и бързам да се върна в родината си. Но полека-лека разбрах; никой не може да влезе в небето, ако не победи първо земята, а никой не може да победи земята, ако не се бори яростно и упорито, и безкомпромисно с нея. Само от земята може да се засили човек и да скочи на небето. Попгригоросовци, ладасовци, аги, стопани, са все сили на злото, с които ни се падна жребий да се борим; ако сложим оръжие, загубени сме и долу на земята, и горе на небето.

— Михелис е много деликатен, много изнежен, няма да може…

— Но ние ще можем; да видим какви новини ще ни донесе довечера; ако са лоши, още утре ще тръгна да отида при владиката, да потърся правата ни; зима иде, не трябва да ни завари голи и без покрив.

— Да можеше да дам живота си, за да спася душите, които са в опасност… — промълви Манольос.

— По-лесно е да дадеш живота си наведнъж, отколкото да го даваш капка по капка във всекидневната борба; ако биха ме попитали кой път води към небето, щях да отговоря: най-трудният. И тъй, нека поемем по него, Манольос, смелост!

Манольос замълча; съзнаваше, че старецът има право, но той бързаше. Още не можеше да забрави божествената си радост, когато тръгна да даде живота си; тази мълния остана неугасима в него и много далечна като загубен рай; а всекидневната борба му се струваше много мудна, без блясък. Бързаше.

Мълчаха. Слушаха падащия дъжд и водата, която течеше; от време на време някоя светкавица раздираше мрака, влизаше в пещерата, осветяваше две бледи лица, някоя шия, някоя ръка; и веднага всичко отново потъваше в тъмнина.

Изведнъж чуха бързи стъпки по камъните.

— Михелис! — извика Манольос и изскочи навън.

Прегърнаха се в тъмнината двамата приятели, влязоха в пещерата.

— Добре дошъл, Михелис — обади се поп Фотис. — Какво ни носиш от Ликовриси?

— Че подписът ми не е валиден, че агата запечата бащината ми къща, че ще дойдат лекари да ме прегледат… И че Марьори умира… Ето какво нося! Не можете да се оплачете! Бол-бол, слава богу!

Тръшна се на земята, опря се на скалата и замълча.

— Не можете да се оплачете — повтори след малко той и се помъчи да се засмее. — Идвам с пълни ръце.

Не се оплакваме — отвърна попът и скочи прав. — Това, ще рече, човек: да страдаш, да бъдеш онеправдан, да се бориш и да не се предаваш! Няма да се придадем, Михелис; утре ще отида в Мегало Хорио и ще се боря.

Михелис поклати глина.

— Направи, каквото те просветли бог, отче; аз скръствам ръце, не мога… За миг там долу ме обхвана ярост, дойде ми да удуша стария Ладас, да залея селото с гас, да го изгоря; но веднага, сякаш бях вече направил всичко това, почувствувах умора, дожаля ми, наплаших се, плюх си на петите.

— Остави ни ние да се борим, Михелис — каза Манольос.

И хвана в тъмнината ръката на приятеля си; тя гореше.

Дъждът беше спрял, поп Фотис стана.

— Лека нощ — каза той. — Отивам да си легна и да се подготвя за утрешния ден; ще тръгнем рано-рано, Манольос.

И се загуби в нощта.

— Тежък е животът — въздъхна Михелис. — Направи ми една услуга, Манольос; утре, като отидете в Мегало Хорио, иди да видиш Марьори; и й предай поздрави. Нищо друго.

Изтегна се в постелята си и затвори очи, за да види пак как баща му се появява.

На другия ден, по целия път, много малко думи си размениха поп Фотис и Манольос. Небето беше облачно, но не валеше; а вчера беше станало същинско наводнение; шляпаха боси в калта и вървяха с мъка, един зад друг.

Богати, древни земи, градини и лозя, ту равно поле, ту леко хълмиста земя, чудесна. За миг, накъм слънцето, облаците се разкъсаха и една ивица съвсем синьо небе се засмя, нежна, свежа, само благост; на едно възвишение блестяха две стари мраморни колони.

— Всички тези земи са били наши едно време… — въздъхна Манольос.

Поп Фотис се поспря, погледна двете пречупени колони и се прекръсти, сякаш минаваше пред църква; умът му се разпали, но старецът не каза нищо.

Вървяха с бедняшките си торби, провесени на рамо, с протритото си расо попът, с грубите си овчарски дрехи Манольос, смълчани.

Стигаха до някое село, залайваха ги кучетата, отваряха се вратите, подаваха се някои глави, оглеждаха ги, много нарядко им подхвърляха по някоя добра дума, по едно: „Добре дошли! Къде отивате? Добър път!“, и вратите се затваряха веднага и оставаха пак сами двамата пратеници на сиромашията, които се бяха нагърбили с всички души в Саракина.

Под една топола със златисти като жълтици листа те се спряха по пладне да хапнат по един залък, да понаберат сили. Намериха два камъка, седнаха; миризливите диви треви, чубрицата, мащерката, джодженът, градинският чай, ментата, разбутани от силния дъжд, благоухаеха; показа се малко слънце и от единия до другия край на небето увие на дъга.

Поп Фотис гледаше наоколо красотата на земята и на небето след дъжда и широка усмивка се разля по бледото му, строго лице; отвори уста:

— Веднъж — каза той — попитах един калугер, отец Софрониос, който живееше съвсем сам, далеч от манастира си, в един скит, край една пропаст: „Как стана тъй, отче Софрониос, че намери пътя на спасението?“ — „Ами че знам ли и аз, чедо мое — отвърна ми той. — Ей тъй, без да разбера… Една сутрин станах, беше валяло през нощта, и погледнах през прозореца; това е всичко.“ — „Нищо друго ли, отче Софрониос?“ — „Какво друго искаш, чедо мое? Видях господа през прозореца си…“ И оттогава всеки път, когато ставам сутрин и поглеждам земята след дъжд, не мога да не се сетя за този свят отшелник; навярно е предал вече богу дух и се разхожда из рая, и може би за негов хатър господ прави да вали и в рая през нощта.

Тези думи засияха изведнъж във въздуха и придадоха на напоената от дъжда земя най-дълбокия смисъл, който тя можеше да добие; и сърцето на Манольос се разведри.

— Благодаря ти, отче — каза Манольос след кратко дълбоко мълчание. — Аз търся бога във великите, страшни мигове; а ти ми го показваш във всеки изминал миг. Аз го търся във внезапната смърт; ти ми го поднасяш в скромната всекидневна борба. Едва сега разбрах защо отиваме в Мегало Хорио и кого ще намерим там.

— Никой не намира нищо друго, освен това, което търси; ние — добре си го разбрал, Манольос — ще намерим, там, където отиваме, бога; и ще го намерим, не както го представят тези, които не са го виждали никога, някакъв розовобузест старец, който си седи блажено върху пухкави облаци и заповядва, а като тих глас, който изскача от недрата ни и обявява война; вчера срещу поп Григорис и Ладас; днес срещу владиката; утре — ще видим… Бързаш ли?

Тръгнаха отново. По здрач стигнаха в Мегало Хорио; отдалеч зърнаха кубета и джамии и две стройни минарета, които се извисяваха, само сила и прелест, в небето; и тъкмо когато влизаха през крепостната врата, чуха гласа на мюезина — повелителен и благ.

Низами стояха и пазеха крепостната врата, улиците бяха пълни с турча — наргилета и бейове, седнали кръстато върху рогозки, и пълнички момченца с тънък момичешки глас, които биеха дайрета и пееха маанета… Ханъмки, увити в яшмаци, пристъпваха бавно, превзето; боси турча предлагаха високо гъсти благоухаещи салепи и печени царевици…

Нашите двама пътници отседнаха в един християнски хан — долу, пълен с магарета и мулета, горе, една голяма одая с две дълги редици сламени постели. Поп Фотис познаваше ханджията, кир Герасимос, един гръмогласен хитър кефалониец, стар морски капитан, който хвърли котва тук, сред сушата, ожени се на стари години, взе една хубава яка анадолка, направи деца, отвори хан, жената готвеше, той се разправяше с хората и животните, биеше се, подиграваше се, ругаеше. Беше пълен, плешив, с огромен корем, който му пречел, както сам казваше, да види с очите си дали е мъж, или жена…

Щом видя поп Фотис, изскочи иззад тезгяха и изтича да го поздрави.

— От колко време не сме се виждали! — извика той в настроение. — Тъкмо ти ми трябваше, дядо попе; изпаднах пак в страшен грях; един праматарин си забрави завчера кесията тук, пълна със златни лири, и аз му я върнах; и оттогава душата ми не може да намери покой; ще рече, съгрешила е, горката, и ще се пръсне!

Но поп Фотис нямаше кеф за шеги.

— Ще останем два дни, кир Герасимос — каза той. — Дай ни две паници с ядене и две чисти постели да спим… Пари нямаме, запиши си, каквито разноски направим; ще ти платя, капитане, един ден.

— Кой те пита за пари, отче? — каза старият капитан, като прихна да се смее. — Нямаш твоя милост, имат богатите чорбаджии, които отсядат в хана ми; ще им взема двойно и ще си наваксам и с кусур отгоре… И ако пак намеря някоя кесия, няма да я върна… Добре сте дошли! Ще ядем довечера заедно; не сте ми клиенти, гости сте ми… Ей, Крусталеня!

Една бабаджана анадолка с големи засенчени очи се показа от кухнята с тенджера в ръце.

— Целуни ръка на попа — нареди кир Герасимос. — Ще ям довечера с него; разбра ли какво значи това? Свински пържоли!

Приближи се кира Крусталеня, като се полюляваше, целуна ръка на попа; и пое пак към кухнята.

— Ей, къде отиваш, жено? — извика й развеселен кефалониецът. — Няма да те изядем, почакай мъничко да те видим!

Намигна на поп Фотис:

— Чакай да ни кажеш колко круши има в торбата!

— Не те ли е срам, стар човек! — каза, като се изчерви дундата и се шмугна в кухнята, кискайки се.

Кир Герасимос избухна в смях.

— Ех бре, какви са тия женски, отче! — каза той. — Не знам какво казва светото писание, ама аз си знам с положителност: господ е направил мъжа, а дяволът — жената. И ще ти го докажа; питал съм толкова хора колко круши има в торбата и никой не можа да познае; ама жена ми, шмекерката недна, позна: две, отвърна ми тя, две! Чуваш ли, дяволското му женско? Позна!

На другия ден сутринта поп Фотис, с овехтялото си протрито расо, бос, се прекръсти и се запъти към седалището на владиката. Една закръглена селянка му отвори, погледна празните му ръце, нацупи устни; не се идва, каза, толкова рано; владиката не се е още събудил. Седни на пезула на двора, чакай.

Полека-лека запристигаха и други, мъже и жени, всеки си носеше своя подарък — кошничка яйца, заек, буца сирене, кокошка. Вземаше ги закръглената селянка, усмихваше се и ги прибираше вътре; и подаваше стол или столче, според подаръка…

— Племенница му е… — каза тихо едно старче.

След един час се предаде от уста на уста, по целия двор, че владиката се е събудил; един чул, че креватът му заскърцал, друг го чул да кашля, трети — да прави сутрешната си гаргара.

— Изпива и по едно сурово яйце за гласа си… — каза отново старчето.

Всички се размърдаха почтително и вдигнаха плахо очи към един прозорец, високо горе, със затворени капаци. Чу се силно кашляне и страхотно секнене, и леко ръмжене, и плискане на вода.

— Сега се мие… — каза пак старчето.

Всички замълчаха и заслушаха свещения звяр.

След четвърт час се чу шум от филджани и чинки, от чинии и вилици, и скърцане на столове.

— Сега си пие кафето…

След половин час се чуха пронизителни писъци и плач.

— Сега бие племенницата си…

След малко стълбата заскърца и някой се изсекна със страшен шум.

— Сега слиза! — каза по-високо старчето и скочи право.

Станаха всички и впиха поглед във вратата. Чу се силен глас, басов:

— Ангелики, кой дойде пръв? Да заповяда!

Отвори се вратата, показа се закръглената девойка, със зачервени очи; кимна на поп Фотис. Поп Фотис пристъпи, влезе вътре, затвори се вратата.

Владиката стоеше пред една кръгла маса, трътлест, як, със ситно къдрава сива брада, с брадавица на носа. Приличаше на носорог.

— Слушам те — каза той, — и накратко; струва ми се, че съм те виждал вече. Не си ли бежанецът? Казвай.

За миг през раздразнения ум на поп Фотис му мина да си отиде; да си отиде и да затръшне силно вратата след себе си. Този тук ли е представителят на Христос? Този тук ли проповядва на хората справедливост и любов? От този тук ли може да очаква да намери правото си? Но се сдържа; спомни си за децата на Саракина и за зимата, която наближаваше; отвори уста да заговори, но владиката протегна ръка.

— Друг път — каза той, — когато идваш при владиката, да носиш обуща.

— Нямам — отвърна поп Фотис. — Имах, вече нямам, прощавай; и Христос е ходел бос, владико.

Владиката смръщи вежди.

— Говорил ми е за теб поп Григорис — каза той, като поклати заканително глава. — Искал си да ни се правиш, вика, на Христос; да донесеш равенство и справедливост на света… Не те ли е срам? Да няма вече богати и бедни, нито, разбира се, и владици… Бунтовник!

Пламнаха слепоочията на попа; сви юмрук, но отново си спомни, сдържа се. Замълча.

— Завършил ли си Богословската школа в Халки?

— Не, владико.

— Тогава какво говориш? Няма да споря с теб, попе… Дошъл си да ми поискаш някаква услуга, какво искаш? По-бързо, има и други, които чакат. И да си мериш думите!

— Не съм дошъл да искам никаква услуга; дойдох да си искам правото.

— Очите ти са пълни с велзевуловско самохвалство; сведи очи и говори.

Поп Фотис погледна наоколо; един разпнат Христос зад гърба на владиката, книги със златна подвързия на рафта, една голяма картина, по-голяма от картината на Христа, която изобразяваше владиката в епископските му одежди, целите в златна сърма, с тежка митра на главата, с дълъг владишки жезъл.

Поп Фотис мълчеше; владиката се ядоса.

— Попе, или говори, или се махай; нямам време за губене.

— Нито пък аз, владико, отивам си. Имах намерение да потърся правото си, но сега разбрах, ще го потърся от него! — каза той и посочи с пръст разпнатия Христос.

— От кого? — възкликна владиката и се извърна назад.

— От разпнатия Христос.

Сега вече владиката кипна; удари с юмрук по масата.

— Има право поп Григорис, ти си болшевик!

— Да, ако и тоя е болшевик! — отвърна попът и отново посочи разпнатия.

— Ангелики! — извика владиката.

Закръглената племенница се появи.

— Друг път, ако този поп дойде — погледни го добре! — да не го пуснеш да влезе!

— Бог ще ни съди, владико, сбогом! Тогава ще се явим и двамата боси пред него — каза спокойно поп Фотис, отвори вратата и си отиде.

Обикаля с часове, влезе в покрития пазар, спря се в двора на джамията, премина по един извит мост, озова се сред градините, върна се обратно, отново потъна в уличките; гледаше, гледаше, но не виждаше нищо. Кипеше умът му, и парите замъгляваха очите му; не виждаше нищо, мислеше за владиката и за децата на Саракина, и за зимата, която наближаваше.

И изведнъж се озова пред хана на кир Герасимос; влезе, Манольос го нямаше.

— Хвръкна птичката! — извика му ханджията. — Излезе и той рано-рано да се поразходи.

Поп Фотис седна, капнал; сякаш се бе завърнал от края на света. Опря се на стената, затвори очи и въздъхна.

В същото време Манольос седеше до възглавието на Марьори и я гледаше; беше се унесла за малко в сън и Манольос я чакаше, неподвижен, да се събуди…

Гледаше я и сърцето му се свиваше: беше се стопила, два големи сини кръга опасваха очите й, кожата й, бледа, прозрачна, беше залепнала о костите, които изпъкваха, и лицето й изглеждаше така, сякаш земята го беше вече изсмукала и разяла… Изскочила беше за миг от пръстта, поигра си, посмя се, поплака си, сгоди се, сграбчи пълната чаша, и още преди да свари да я опре до устните си, пръстта си вземаше обратно девойката…

Изведнъж Марьори изстена, отвори очи, видя Манольос.

— Добре дошъл, Манольос! — каза тя. — Той ли те праща?

— Да, Марьори; Михелис.

— Поръча ли ти да ми кажеш нещо?

— Да, Марьори; поздрави.

— Нищо друго ли?

— Нищо друго.

Марьори се усмихна горчиво.

— Какво друго да искам вече? — каза тя. — Поздрави, това ми стига.

Извърна лицето си на другата страна, защото се разплака; но направи усилие, преглътна сълзите си, обърна отново лице към Манольос.

— Имам и аз една поръчка, Манольос — каза тя.

Опипа под възглавницата, намери една ножица.

Помогни ми да се надигна — каза тя.

Манольос я прихвана под мишниците, постави възглавницата на гърба й, облегна я на рамката на железното легло. Марьори махна забрадката от косата си, развърза черната копринена панделка, с която връзваше двете си дебели кестеняви плитки. Разтвори ножицата, за да ги отреже, напрегна всички сили, не можа.

— Не мога — каза тя, — не мога, Манольос; помогни ми.

— Ще ги отрежеш ли? — каза Манольос изплашено.

— Отрежи ги! — каза тя с дрезгав глас.

Стисна Манольос топлите, живи още плитки на девойката, ръката му трепереше.

— Отрежи ги! — каза отново Марьори.

Манольос чу как ножицата реже едната плитка, сетне другата и потръпна, сякаш режеше жива плът.

Марьори ги взе, изпълниха се шепите й, дълго ги гледа, като леко поклащаше остриганата си глава, и изведнъж, не можа да се сдържи, избухна в силни хълцания. Наведе се, избърса сълзите с косите си, сетне взе забрадката си, уви ги много бавно, внимателно, сякаш повиваше любимо умряло бебе, завърза краищата на забрадката и я подаде на Манольос.

— Вземи ги — каза тя, — дай му ги; и му кажи: поздрави от Марьори; нищо друго.

XVII

— Всичко е наред, всичко е наред — говореше си сам поп Фотис по пътя, навръщане, като шляпаше в калта. — Всичко е наред, слава богу!

Зад него, приведен, Манольос го следваше и потръпваше, като чувствуваше в торбата си бялата забрадка с двете момински плитки, сякаш носеше на гърба си мъртва жена… Небето се смръщи, чуха се гръмотевици, отново заваля силен дъжд.

— Всичко е наред, всичко е наред! — измърмори отново поп Фотис и ускори крачка.

Никаква друга дума не излезе от устата му, гледаше надолу, в земята, приемаше отгоре си дъжда и тичаше. Ято жерави прелетя над главата му, не вдигна очи да ги погледне. Тичаше. Едва когато най-сетне сред дъжда се появи, привечер, острият връх на Саракина, обърна се към Манольос и му каза:

— Ще се борим, Манольос! От едната страна са всички хора — владици, попове, първенци, заслепен народ; от другата — ние, двама-трима босяци, и Христос; не се бой; ще победим!

И тръгна отново, като шляпаше из калта; засмя се:

— Защо, вика, не съм си сложил обущата! Бас държа, че същото е казал и Каяфа на Христос.

Започнаха да се изкачват по Саракина.

Михелис, през тези два дни, ходеше отчаян насам-натам. Не смееше вече да легне в постелята си и да заспи; щом се унесеше в сън, явяваше се баща му, страшен, разярен, съвсем гол. „Струва ми се, че ако остана още няколко дни сам, ще се побъркам“ — мислеше си той и потръпваше.

Вземаше голямото си евангелие, отваряше го, за да се зачете, та да прогони страшното видение, но буквите бягаха, не можеше да ги улови; затваряше го и започваше отново да крачи напред-назад из пещерата.

Днес, привечер, пристигна даскалът, за да му прави, казва, компания; подхвана разговор за баща му, за годеницата му, поговориха за зимата, която наближаваше, за нещастниците от Саракина, как ще я прекарат… След това даскалът подкара разговора за по-трудни неща — какво е животът и какво е смъртта, и какво е дългът на човека… Михелис отговаряше неохотно, бързаше да остане сам, а даскалът го гледаше в очите. И изведнъж Михелис разбра; скочи прав, кипна.

— Даскале — каза той, — дошъл си да видиш дали съм луд, нали?

— Михелис, какви ги приказваш? — отрече даскалът и се изчерви.

— Ти си честен човек, съвестта ти не те оставя спокоен и си дошъл тук тази вечер, за да се увериш дали брат ти, попът, е злодей и лъжец; до какво заключение стигна ти, Хаджи Николис, честният човек?

Даскалът мълчеше.

— Честна, осакатена душа — промълви Михелис, като гледаше съчувствено даскала. — Честна, осакатена душа, не смееш да отговориш…

— Да, да — каза тихо даскалът, — не смея…

— Ако те попитат, ще кажеш ли истината?

— Да, но няма да ме попитат.

— И ако не те попитат, няма ли сам да станеш и да провъзгласиш истината?

Даскалът се покашля, замълча.

— Не — отвърна той след малко съкрушен.

Михелис го съжали, но гневът му не беше стихнал още.

— На това ли учиш децата? — извика му той. — На теб ли намериха да поверят новото поколение?

Даскалът се изправи, изглеждаше съсипан.

— Духът е готов — каза той, — но плътта…

— Ако духът беше готов, нямаше да държи сметка за плътта; ще я прави, каквото си ще!

Михелис се беше ядосал толкова, защото съзнаваше, че и той прилича на учителя; и му говореше толкова строго, за да бичува и засрами собствената си душа.

— Защо лошите са толкова силни на този свят? — продължи Михелис. — Защо добрите са толкова слаби? Можеш ли да ми обясниш, даскале?

— Не, не мога — отвърна учителят.

И след малко добави:

— Засрами ме, Михелис, и с право; ала брат ми, попът, е по-силен от мен, винаги е бил по-силен и ме биеше, когато бяхме малки; и сега още не мога да му се опра… Ако го нямаше него, може би…

Михелис се поколеба за миг:

— Не те ли обхваща по някой път, Хаджи Николис, едно страшно изкушение — да го убиеш? — каза той накрая.

Учителят се стресна изплашен.

— Понякога… понякога… — прошепна той, — много нарядко, но само насън…

Но веднага се разкая, че каза това, и се ядоса на Михелис. Тръгна към изхода на пещерата; валеше още, мрак беше покрил света.

— Отивам си — каза той. — Лека нощ!

— Стъмни се, даскале — каза саркастично Михелис, — стъмни се, никой няма да те види, че си дошъл в Саракина, та да каже на брат ти; остани със здраве!

В подножието на планината учителят различи двама души, които се изкачваха; отби се встрани, скри се зад една скала, за да не го видят; и когато вече отминаха, пое отново по пътеката, като се олюляваше.

— Има право Михелис — говореше си сам той и слизаше, — има право, брат ми е злодей и лъжец; а аз — един окаян честен човечец. Но ще се стегна, ще отида веднага, още тази вечер при него; и ще му запратя истината право в мутрата, и бог да ми е на помощ!

Поп Фотис и Михелис завариха Михелис да ги чака пред пещерата. Още щом ги видя, сърцето му укрепна, не беше вече сам, светът се укроти; и мъртвецът изчезна от въздуха.

— Добре дошли — каза той, — тежка беше самотата.

— Тежко беше и пътуването — каза поп Фотис, — но господ е пълен с крила.

С малко думи, прав, той разказа как се е видял с владиката и какви приказки са си разменили.

— Война, значи? — каза Михелис и въздухът отново се изпълни с мъртъвци.

— Война — отвърна поп Фотис. — Отпърво имахме турците, агите; сега имаме нашите, коджабашиите; тия са по-лоши; но Христос, босият, е с нас.

Обърна се към Манольос:

— И невинаги образът на Христос е такъв, какъвто го издълба ти, Манольос, веднъж на дърво: кротък, миролюбив, дето му удрят една плесница, а той извръща и другата си буза; той е и суров, върви начело, а подир него — всички онеправдани на този свят. „Мислите, че съм дошъл да донеса мир на земята ли? Дойдох да подпаля света, нож държа!“ Чий са тия думи? На Христос. Такова е вече за нас лицето на Христос, Манольос.

Очите на попа горяха в мрака на пещерата като два запалени въглена. Замълча; и след малко додаде:

— Радвам се, радвам се, че имаме такъв водач, чеда мои; добро е агнето, но когато около него има вълци, по-добър е лъвът.

Някой се появи на входа на пещерата; нечие лице смътно просветна, две ръце се протегнаха.

— Кой е? — извика Михелис уплашено.

— И сред мрака и дъжда, се чу, изпълнен с гняв и печал, гласът на Янакос: Аз съм, братя! Зарязах безчестното село, търся убежище във вашата планина.

— Добре дошъл, Янакос! — извикаха всички и се спуснаха да го прегърнат.

— Какво ти се е случило, Янакос? — попита Манольос. — Защо дойде при нас по това време, в такъв дъжд?

Янакос взе ръката на поп Фотис, целуна я жадно.

— Чух последните ти думи, отче, с теб съм! „Добро е агнето, но когато около него има вълци, по-добър е лъвът!“

Изцеди косата си, от която се стичаше вода, сложи на земята вързопа, който носеше и седна. Всички мълчаха.

— Дойде тази вечер Панайотарос, новият стражар и носеше писмо, с печата на агата — каза най-сетне Янакос, — и ми взе магаренцето ми; длъжник бях, санким, на онзи мръсник Ладас…

Не можа да сдържи повече сълзите си; но изведнъж стана войнствен, скочи прав:

— Някоя нощ ще сляза и ще му подпаля къщата, на, кълна се в Христос! — извика той.

— Ще слезем всички заедно, Янакос — каза свещеникът. — Не бързай; всички заедно!

— Дойде ли сгодният час? — попита нетърпеливо Янакос.

— Скоро ще дойде; затова нареждам: от утре всички жени и деца да се научат да хвърлят с прашка; нека бъдем готови.

Запъти се към вратата.

— Стига за тази вечер, чеда мои — каза той. — С девет вида отрови ни напоиха днес хората; стига. Време е да спим, да превърже раните ни сънят; утре ще ни нанесат и други… Ела с мен, Янакос; ще споделиш с мен тази нощ бедната ми килия; добре си ни дошъл!

Янакос нарами отново вързопа си и последва свещеника. Двамата приятели останаха сами; извърна се Михелис, хвана приятеля си за ръката.

— Казвай — рече му той тихо.

Манольос извади от торбата си моминската забрадка.

— Поздрави — каза той — от Марьори.

Михелис грабна печалния подарък; опипа го с треперещи ръце, разбра; наведе се над двете дебели плитки, зарови в тях лице и започна да плаче и да ги целува.

След много време вдигна глава.

— Умира ли? — попита той. Манольос не отвърна.

В същото това време, когато приятелите разговаряха така на Саракина, учителят беше стиснал зъби и беше отишъл при брат си поп Григорис. Думите на Михелис го накараха да се засрами, вдъхнаха му смелост, за първи път в живота си реши да вдигне глава срещу брат си.

Завари го на масата; беше се наял добре, вкусно беше яденето, бол — виното, запалил беше цигара и пушеше доволен. Агата му беше обадил вчера, че му беше сторил хатъра, изпъдил беше саракинците и беше отишъл да запечата къщата на Патриархеас; време беше и той да направи услугата, която му искаше Браимчо. По цели дни и нощи прехвърляше издълбоко в ума си това, не можеше да намери някое момиче, дето да може да го набута в конака, без да стане скандал; и тъкмо тази вечер, докато си пушеше цигарата, се беше сетил кое. Олекна му.

— Това е — измърмори той, като напълни чашата си с вино. — Божие просветление! Добро е момичето и ще иска, няма да се вдигне шум, ще остане доволен и агата и ще бъде на наша страна. Слава богу!

И тъкмо в този миг влезе учителят.

— Добре дошъл, Николис! — каза попът, без да се помръдне от мястото си. — Откъде идваш? Целият си окалян.

— От Саракина! — отвърна храбро учителят.

Попът подскочи на стола си.

— Какво си търсел в това проклето осино гнездо? Не знаеш ли, че Саракина и Ликовриси са на нож?

„Смелост, даскале! — каза си Хаджи Николис. — Сега да те видя! Покажи, че си достоен потомък на Александър Велики!“

— Отидох да видя Михелис — каза той. — Исках да се уверя дали наистина е луд, или не.

— А! — изръмжа попът. — Искал си да се увериш! И после?

— Говорих цял час с него по всякакви въпроси; малки и големи…

— И после? И после?

— Сече му акълът!

Сега попът скочи прав.

— Седи си на задника, даскале! — извика той. — И не се бъркай в чужди работи! Казал ли съм ти аз да отидеш? Защо отиде?

— Тежеше ми на съвестта… — измърмори учителят. — Съмнявах се; не е право…

— Ти ли ще ми кажеш на мен кое е право и кое не е право? Михелис е луд, това е правото!

— Ама не е… — осмели се учителят.

— Луд е, ти казвам! Ти не можеш да видиш по-далеч от носа си, по-далеч от отделната личност; но мен не ме е грижа за личността, грижа ме е за общността; народен водач съм аз! Разбра ли, даскале?

Учителят мълчеше.

— Когато една личност бива онеправдана и от тази неправда има полза общността, тогава е право да бъде онеправдана! Но къде може да го разбере това твоето мозъче!

Застана пред учителя, който слушаше със сведена глава.

— Ако те попитат, това ще кажеш; ако не можеш, мълчи!

— Ще мълча — каза учителят, — но в себе си…

— В теб да става, каквото ще, пет пари не давам; в себе си си свободен; ала навън — опичай си акъла!

Посмекчи гласа си:

— Братя сме, Николис — каза той, — пред хората трябва да имаме едно мнение, моето; разбра ли?

Понечи учителят да извика: „Докога? И аз си имам душа и мнение, не съм съгласен с теб, не се подписвам под неправдата, ще застана на селския площад и ще завикам!“ Но вместо да каже всичко това, той се запъти към вратата и каза:

— Лека нощ!

— Виж го ти него! — измърмори попът, като гаврътна чашата с вино. — Имал, казва, мнение и негова милост!

Сгъна кърпата си, прекръсти се, благодари на бога, задето праща така щедро на хората „ядене“ и „пиене“, и отиде да спи.

„Утре рано-рано — каза си той — ще повикам Марта.“

На другата сутрин, рано-рано, пристигна гърбавата Марта, като все току мърмореше: „За какъв дявол ме вика този пръч попът още в зори, а в конака ще стане сега онова проклето копеле и ще се развика, искам това, искам онова, без да знае какво иска, като бременна жена… Опичай си акъла мари, Марта, каквото ти каже този пръч попът да знаеш, че е ортаклък с дявола, капан е, нещастнице, гледай да не паднеш в него!“

Влезе, попът седеше с кръстосани крака на канапенцето и сърбаше кафето си; очите му бяха още подпухнали от съня.

Поклони се доземи Марта, целуна ръка на попа, оттегли се в един ъгъл и скръсти ръце.

Прехвърляше попът и така, и иначе в ума си това, което беше намислил, не знаеше как да го посмекчи.

— Е, кира Марта — каза й най-сетне той, — един ден ще отидеш в рая съвсем изправена, излята като свещ. Работиш толкова години на Турция, но никога не забрави християнството; и когато имаме някаква голяма нужда, ние, християните, тебе викаме; затова те повиках и днес, кира Марта.

„Ех, дяволският му поп — мислеше си гърбавата, — сега нагласява капана, тури сиренето, отвори вратата… Опичай си акъла, клета Марто, да не влезеш!“

— Отче — каза тя, — думата ти е божия дума; на заповедите ти съм.

— Знаеш, че Браимчо иска жена; иска, казва, жените в селото да поиграят хоро и да си избере някоя, кучето! Това е голям срам, по-добре смърт; нали така, кира Марта?

— По-добре смърт! — потвърди и гърбавата старица.

— Но пък не бива да си развалим калимерата с агата; общината има голяма полза от това, трябва да го имаме на наша страна. А агата каза направо: „Ако не намерите жена на Браимчо, ще обявя война на общината!“ Разбра ли, кира Марта, загубени сме. Какво да правим тогава? Да намерим една жена на Браимчо или да се погуби общината? Какво ще кажеш и твоя милост, кира Марта?

— Да се погуби общината! — отвърна старицата, като мислеше, че и попът е на това мнение.

— Боже опази! Какви ги разправяш, Марта? Да се погуби общината? Да се погуби християнството?! Да пази бог! Не, не, Марта, я помисли по-добре?

— Помислих по-добре — каза веднага Марта; — да му намерим жена.

— Браво, така те искам, чедо мое. Знаеш ли каква я иска? Пълна, бяла като франзела и честна…

— Пълна, бяла като франзела и честна… Хм, какво да ти кажа, отче? Не знам някоя такава. Я помисли още малко, чедо мое, ще съм ти задължен…

— Какво да ти кажа, отче, прехвърлям всичките през ума си; една е пълна и честна, ама не е бяла… Друга е бяла и честна, ама не е пълна…

— Знаеш ли коя ми дойде наум на мен? Пелагия, по-голямата дъщеря на Панайотарос; и ще ти кажа защо…

— Ами че тя не е бяла, отче; викат й, да го знаеш, опушено гърне; викат й и чернило…

— Това не пречи, жива да си; това може да се оправи; ще ти дам цяла кутия пудра, да си слага; ще си брашнени сутрин-вечер мутрата и ще стане бяла като франзела…

— Е, тогава, отче, всичко ще върви като часовник.

— Ама мислиш ли, че тя ще иска?

— Тя ли? Ех, ами че тя е огън и плам! Ами че тя, отче, е един женски Браимчо; ама Браимчо е мъж и си го казва, а Пелагия е жена и го крие… Ех, какво има да става, когато се сграбчат тия два звяра! Ще продънят одаята!

Гърбавата старица се закиска и си избърса с ръкав носа, който капеше.

— Добре, добре — каза строго попът, — не мисли за нечестиви работи… Да обмислим сега сериозно двамата как да стане тая работа. Панайотарос стана сега сеизин на агата, значи, никой няма да се учуди, ако Пелагия дойде в конака да види уж баща си. И тогава ще я нагласиш така, кира Марта, ти ги знаеш тия работи, че да я види Браимчо; ама трябва преди това да й дадеш пудрата…

Стана, отвори един долап, извади една кутия пудра.

— Ето я! — каза той и я постави в разтворените шепи на Марта. — Може да я разбърка, да й кажеш, и с малко брашно, за икономия.

Старицата поклати глава; видя накъде я тласкаше попът и се изплаши.

— Всичко хубаво, отче — каза тя, — ама едно нещо забравихме, най-важното…

— Кое, кира Марта?

— Ами ако научи Панайотарос? Най-напред ще убие мен, сетне Браимчо, после светиня ти. А след това ще подпали и селото… Да го знаеш!

Попът се почеса по главата.

— Добре казваш — каза той, — може да убие и мен… Но няма как, на голям зор сме. Какво да правим? А! Хрумна ми нещо! Ще накарам агата да изпрати Панайотарос на обиколка.

— Ами ако забременее?

— Кой?

— Кой друг, отче? Пелагия…

— Абре, все такива ужасии ги измисляш, дъртофелнице? — извика сега раздразнен попът. — Няма да забременее.

— Откъде знаеш?

— Велик е бог — отвърна попът, който вече не знаеше какво да каже.

— Хм… — рече гърбавата старица. — Мислиш ли, че господ се меси в такива мръсотии, отче?

— Добре, разбери се тогава с Мандаленя; тя знае разни билки…

„Махни се отпреде ми, сатана — измърмори в себе си гърбавата старица, — представител на бога ли си, или на дявола?“.

— Какво мислиш, чедо мое?

— Ти си представител на господа, отче, какво да кажа аз? Направи това, което бог те просветли.

— Боря се за доброто на християните, кира Марта; бог знае това; ще протегне и той десницата си, всичко ще се нареди… Хайде, смелост, чедо мое, и няма да остане невъзнаграден трудът ти…

Очите на старицата светнаха: „Пръч такъв — каза си тя, — оттук трябваше да почнеш…“

— Добре — произнесе тя, — залагам главата си, ще сторя каквото мога; стори и светиня ти каквото можеш; бедна жена съм.

— Не бери грижа, кира Марта, няма да излезеш ощетена… Хайде, сега на добър час и пак ще поговорим; тук сме!

Наведе се старицата, целуна ръка на попа.

— Благослови, отче — каза тя; — разбрах какво искаш; разбра и твоя милост какво искам и аз. Ще отида, още днеска, при Пелагия; ще подскочи от радост, мръсното му женско!

— Бог с теб, върви; и скоро да ми донесеш добри новини.

Потупа я покровителствено по рамото и около гърбицата й.

— Да ти се връща и на теб, кира Марта — каза й той. — Ще ти намеря и на теб едно добро момче, ама честно, с венчило! Да се отървеш от ръцете на турчина.

— Изпълни си думата, отче — каза развълнувана старицата и се поспря, — изпълни си думата, и господ ще те възнагради!

И си отиде, като избърса носа си, който отново беше прокапал.

— Виж я ти, проклетницата! — измърмори попът, след като затвори вратата. — Повярва! Загадъчно нещо е жената, боже опази!

Зачака неспокоен, ден, два; на третия ден вратата се отвори, влезе Панайотарос с новия си червен фес; като го видя, попът се изплаши.

— Какво има, Панайотарос? — каза той и стана.

— Агата ме изпраща, отче.

— Какво ти поръча да ми кажеш?

— Знам ли и аз? Объркани работи! Много здраве, казва, а Браимчо е станал като агънце.

XVIII

Зимата настъпи рязко. Освирепя божието лице. Заваляха безспирни дъждове, задуха леден вятър от планините, листата на дърветата пожълтяха, окапаха, натрупаха се, изгниха, взе си ги обратно и ги погълна земята. Семената в земята пиеха влагата, издуваха се, изпълваха се с мляко, готвеха се да пуснат кълнове, да се вкопчат в пръстта и в камъните и отново да покрият земята през пролетта. Гущерите се свряха в дупките си, затвориха се пчелите в кошерите си, прилепите увиснаха като гроздове в пещерите. Цялата природа се беше спотаила и чакаше.

Селяните се прибираха рано в къщите си, запалваха огнищата си, изваждаха от килерите си урожая, зехтина, виното, което бяха събрали през лятото, дъвчеха го, пиеха го и се хранеха; маслените лампи осветяваха жените, които предяха, плетяха, чистеха жито и разказваха, за да им мине времето, прастари приказки и безсрамни истории.

Прибрал беше в кошарата овцете си Никольос и седеше край запаленото огнище, коляно до коляно с Леньо, която беше изпрела доста вълна и приготвяше шапчицата и палтенцето на бебето; коремът й се беше вече издул. А Никольос я гледаше така, както селяните гледат добре изораната, добре засята земя, когато вали.

— Да го кръстим Георги — казваше Леньо, — Георги, на името на дядо му, стария Патриархеас…

— Не, да го кръстим Харидимос, на името на баща ми — настояваше Никольос.

— Не, ти казвам, да го наречем Георги!

— Мъжът командува; ще го наречем Харидимос.

И току се сграбчваха, тръшваха се на постелята, край огъня, и се сдобряваха.

Поп Григорис, щом се пооправеше времето, яхваше мулето си и отиваше в Мегало Хорио да види Марьори; и се завръщаше все по-навъсен и отчаян. Свирепо бе станало лицето му, а сърцето му — на камък. Веднъж, навръщане от Марьори, като срещна Пелагия да шляпа из калта, боса, с бузи като априлски трендафил, той се разсърди на господа.

— Защо извърши спрямо мен такава неправда? — извика му той. — Къде е справедливостта ти? Топиш като свещ Марьори, а даваш бузи като трендафил на блудниците.

А Браимчо седеше и той край огнището, за да се постопли, обезсилен, укротен, палеше послушно чибука на агата и току му пълнеше чашата с ракия, и мълчеше… А агата го поглеждаше изкосо и се усмихваше лукаво…

— Как ти се вижда бре, Браимчо, животът? Искаш ли да се върнеш пак в Смирна?

— Добре съм си и в Ликовриси, не мърдам оттук!

— Тръшна те долу жената, нещастнико; не ти ли казвах, аз: варда от жени! Ама ти, не, та не: жена искам! Сега я искам! Заповядай сега, хубаво да патиш!

А старият Ладас, когото стипцалъкът беше закалил, се разкарваше бос по нивите и лозята си, когато се покажеше слънце, и отпред вървеше магарето на Янакос, върху което седеше безжизнената кира Пинелопи.

— Виждаш ли, кира Пинелопи — казваше й той, — господ е справедлив, добър стопанин като мен, разбира от търговия. Не загубихме трите лири, за които те беше страх, имаме си сега магаренцето и се любуваш отвисоко на света… Ех бре, пак ти казвам, ако поживеех още двеста години, царица щях да те направя!

Събираха се в кафенето на Костандис селяните и пиеха градински чай, пушеха наргиле и играеха на префа, а по младите — на табла. Миришеше въздухът на градински чай и тютюн. Всяка събота вечер идваше и учителят, туряха го по средата и им разказваше подвизите на прадедите; и полека-лека, както си разказваше, разпалваше се даскалът, ставаше, размахваше ръце, викаше. Нареждаше всички столове с наргилета от едната страна, а, от другата — масичките с таблите.

— Тук, вдясно — викаше, — са строени персите, тук, вляво — гърците… Да кажем, че аз съм Милтиад; колко са персите? Един милион; колко сме ние, гърците? Десет хиляди. Започва атаката!

Нахвърляше се даскалът върху столовете, прекатурваше ги, опасност грозеше наргилетата, намесваше се в битката и Костандис и ги събираше.

— Победени са напълно! — викаше даскалът вир-вода от пот. — Хвърлихме ги в морето, при Маратон; да живее Гърция!

В началото на играта селяните се смееха и се присмиваха; но полека-лека увличаха се и те, разпалваха се; никой не искаше да отиде отдясно, с персите; всички тичаха и се строяваха зад Хаджи Николис — Милтиад.

— Да си жив, Милтиад! — викаха селяните след края на битката и току го черпеха с градински чай.

Един ден Янакос слезе от планината, влезе в селото. Валеше лапавица, улиците бяха пусти. Гледаше комините, които пушеха, вдъхваше миризмата на гозбите, които домакините готвеха, различаваше по миризмата му всяко ядене — това са пържени картофи, тук пекат суджук върху жар, по-нататък заливат с вряло масло пилафа… „Добре я карат, мръсниците — мърмореше си той, — добре се тъпчат, проклети да са!“ Още по-нататък тъкмо вадеха хляб и миризмата му раздразни ноздрите му. „Хляб… — каза той, — хляб…“ — и устните му залепнаха.

Отмина бързо, защото му прилоша, стигна пред къщата на стария Ладас. Обиколи я веднъж, обиколи я втори път. Запечата добре в ума си стените, прозорците, малката градинка отзад. „Тук — прошепна той — стената е по-ниска; това е добре…“ И изведнъж се спря, сърцето му заби силно: чу своя Юсуфчо, любимия си Юсуфчо, да реве в градинката. Сякаш беше подушил във въздуха дъха на господаря си. Опря се на стената Янакос, наостри уши, ослуша се развълнуван. Никога не беше чувал по-сладък глас, никога неговият Юсуфчо не беше ревал с толкова чувство. На младини, помни, и той правеше серенади под прозорците на момичето, което обичаше, покойната му жена; но това тук беше друго нещо; какво чувство, каква жалба, какъв копнеж!

— Не бери грижа, Юсуфченцето ми — измърмори той и очите му се наляха със сълзи, — не бери грижа, Юсуфченцето ми, ще те освободя!

Вече по мрак Янакос се завърна в планината. Студено му беше, гладен беше, пообиколи из пещерите, жените, сгушени една до друга, притискаха към гърдите си децата си, за да ги стоплят. Влизаше Янакос, казваше по някоя блага дума, „смелост, момчета, стискайте душата си със зъби, и това ще мине!“ А мъжете изръмжаваха, не отвръщаха нищо, жените пък поклащаха глава и въздъхваха.

— Уповавайте се на бога, жени!

— Докога, Янакос?

И пак тръгваше, не знаеше какво да отговори, поемаше по-нататък.

— Какво правят там долу, в Ликовриси? Не идваш ли оттам, Янакос?

— Димят комините им, ядат, проклети да са! Обраха лозята ни и пият виното ни; обраха маслините ни и ядат зехтина ни; ала господ е пълен с очи и всичко вижда.

— Кога ще извърне и насам очи, та да ни види, Янакос?

А Янакос отново тръгваше, поемаше по-нататък.

Трима мъже стояха в тъмното и разговаряха, сгушени един до друг, за да се стоплят. В средата беше Лукас, високият хоругвоносец.

— Видяхте ли децата? — каза единият. — Започват да се подуват от глад; моето не може вече да се държи на крачката си.

— Досега — каза вторият — се уповавахме на бога, ала…

— Свети Георги, помогни ми! Поразмърдай и ти ръцете си! — каза Лукас. — Време е да се уповаваме и на собствените си ръце — да слезем в селото и да грабнем каквото можем… Кой влезе?

— Аз, момчета, Янакос!

— Добре дошъл, брате; облегни се на нас, за да се постоплиш.

— Кипя, горя — отвърна Янакос. — Не ми е студено; идвам от Ликовриси.

— Кога ще стане работата, за която приказвахме? — попита Лукас.

— Може и тази нощ — отвърна Янакос. — Готови ли сме, или не сме бре, момчета?

— Готови! — извикаха и тримата. — Вземи решение. Колкото по-скоро, толкова по-добре!

— Е, тогава, тази нощ е добре; тъмно е като в рог, вали лапавица, стопаните са се сврели в къщите си, натъпкали са се и ще хъркат като заклани. Жива душа няма да ни подуши…

— Готови! — казаха отново тримата. — Тук ще чакаме; мини да ни вземеш.

— Добре; вземете мехове и чували; а ти, Лукас, и апашкия фенер.

— Тук са всичките неща, Янакос; побързай!

Янакос си тръгна, запъти се към пещерата на Манольос; по пътя, пред една пещера, различи Михелис; държеше нещо в прегръдките си, беше запалил няколко съчки и го гледаше.

Янакос се приближи на пръсти; напоследък Михелис беше станал мълчалив, потънал в дълбок размисъл, обикаляше сам от пещера на пещера и гледаше хората, без да им говори.

Наведе се Янакос през рамото му, погледна; държеше едно малко детенце, около тригодишно, мършаво като скелет, и го гледаше; коремът му се беше подул, пищялките му бяха станали като тръстики, по брадичката му бяха израснали големи косми.

— Михелис… — обади се Янакос тихо, за да не стресне приятеля си — не гледай.

Михелис се извърна; от очите му течаха сълзи.

— Гледай, Янакос — прошепна той, — покарала му е брада… На три години е, а му е покарала брада от глад! Намерих го на пътя.

— Не гледай — каза пак Янакос.

— Намерих го на пътя — повтори Михелис. — Не мога повече, не издържам. Ти можеш ли да издържиш?

— Да вървим — каза Янакос и го хвана подръка.

— Почакай… Не виждаш ли? Умира.

Детенцето се опита да извика, но нямаше сили, само отвори и затвори уста като риба, захвърлена на сухо, помръдна ръчички и изведнъж застина в ръцете на Михелис.

— Да вървим — каза отново Янакос, — остави го тук, утре ще му изкопаем гробче…

— Не мога да издържам повече, Янакос… Ти можеш ли да издържиш?

Но Янакос го беше хванал здраво подръка и го мъкнеше със себе си. Завариха Манольос седнал в един ъгъл на пещерата си, приведен.

— Какво ново, Манольос? — попита Янакос.

— Лошо, Янакос; другарите, които работят по околните села, донесоха малко хляб, но къде може да стигне! Изпратихме хора в Ликовриси. „Да пукнем!“ — ни обади старият Ладас. — „Нека стори чудото си вашият поп Фотис!“ — беше отговорът на поп Григорис. И само Димитрос касапинът ни изпрати малко месо, и Костандис омете бедния си килер; но дори и по залък не се пада на дете.

— Къде е отчето?

— Ето го!

Поп Фотис влезе, седна на земята, мълчаливо. Беше погребал, ей сега на, две братчета, които бяха умрели от глад заедно, прегърнати; баща им му ги донесе в едно корито, обвити в трева; нямаше платно, за да им направи саван. Вдигна ги старецът внимателно, за да не ги раздели, положи ги на земята и им прочете молитва; в това време бащата копаеше малко по-настрани едно гробче.

Никой не говореше; старецът първи отвори уста.

— Тежко и горко на човека — каза той, — който иска да мери бога с мярката на сърцето си; загубен е! Може да му мръдне умът, да започне да богохулствува и да се отрече от бога…

Замълча отново; сам се изплаши от думата, която му дойде на устата, но повече не можа да се сдържи:

— Какъв е този бог, който оставя децата да умират? — каза той и стана прав.

— Отче — каза Янакос, — аз не меря бога, меря хората; премерих ликоврисяннте, съдих ги, осъдих ги и тази нощ ще сляза да взема това, което те отказаха да дадат.

Свещеникът се замисли за миг; спомни си отново за двете прегърнати братчета.

— С благословията ми — каза той, — вземам греха върху себе си.

— Аз го вземам, отче — запротестира Янакос. — Не ти го давам.

Стана.

— Момчетата ни чакат — каза той. — Хайдутите и харамиите!

— С божията благословия? Скоро ще слезем всички заедно, открито!

— И аз ще дойда! — каза Михелис, отваряйки за първи път уста.

— Ела, Михелис, да се поразкършиш!

Хвана го за ръка, тръгнаха пипнешком в тъмнината; Янакос сега имаше настроение.

— Добро начало, Михелис, да се поразкършим малко, брате! Досега — падни, пито, да те изям! Ама пада ли питата, да не е луда? Протегни, де, ръка, грабни я! Да не товарим с всичко господа, добър е, не казвам, ама си има и той дертовете, къде може да свари! Нека се поразмърдаме и ние малко! „Защо ти е, вълчо, толкова дебел вратът?“ — „Защото си върша сам работата!“ Нека си свършим тогава и ние сами работата тази нощ… Хайде, другари, по-живо!

Беше различил в пещерата другарите си, насядали бяха около един малък огън и чакаха; скочиха всички на крака.

— В името божие! — каза Янакос. — Взехме и благословията на отчето. Да вървим! Не си слагайте дебелите си обуща и ботушите; ще вдигнат шум и ония ще ни усетят.

Всички се разсмяха; откъде да намерят обуща? Бяха увили краката си с парцали.

— Взе ли апашкия фенер, Лукас?

— Липсва ли косът от гроздобер? Ето го!

Янакос го погледна, засмя се.

— Подари ни го горкият капитан Фортунас — каза той; — гледа го сигурно от пъклото и примира от смях.

Начело тръгнаха Янакос и Лукас, отзад — другите двама другари; Михелис се откъсна самичък.

Вършете си работата, момчета — каза им той; — мен ме оставете; ще пообиколя из селото. Гъст мрак, валеше. Течаха като копринени нишки ручейчетата, сливаха се, падаха от камък на камък. От време на време из планинските усои някоя нощна птица проточваше писък, нежен, изпълнен с жалба, съкълдисваше се и търсеше другар. А горе, откъм връх Св. Илия изведнъж се разнесе далечен, провлечен вой; четиримата мъже се спряха.

— Вълк — каза Янакос; — гладен е и той.

— Може да е и свети Илия — каза Лукас. — И той е гладен.

— Помага ни и свети Вълк! — каза Янакос. — Да вървим, момчета; агнетата долу, в селото, ни чакат.

Тръгнаха отново; Лукас хвана подръка Янакос.

— Намислил ли си къде ще ударим? — попита той.

— Намислил съм. У най-богатия, у най-безчестния, у най-големия чифутин. У стария Ладас. Ще натъпчем чувалите и меховете си догоре! Да хапне горката Саракина, да хапне, та да не вие.

И след малко добави:

— Някоя нощ ще слезем да откраднем и газ — каза той.

— Хляб и газ! Имаш право, Янакос; тези две неща му трябват на човека, за да живее и да отмъсти; Защото не е достатъчно само да живее.

Наближаваха вече селото; Янакос се спря; обърна се към другарите си:

— Аз ще вървя най-отпред — каза той, — познавам всички кътчета: ще ме следвате един зад друг, отдалеч; аз ще се покатеря първи.

Навлязоха в уличките; пусти бяха; наближаваше вече полунощ, цялото село караше първия сън.

„Дано не ме подуши пак Юсуфчо и да започне да реве… — помисли си Янакос, тъкмо когато вече стигаха до къщата на стария Ладас; — да даде господ да спи…“

Прилепи се до стената, зачака другарите си; пристигнаха един по един.

— Да отидем отзад, откъм градинката на къщата — каза тихо Янакос, — стената там е по-ниска; дай ми апашкия фенер, Лукас… Елате и си опичайте акъла!

— Има ли куче? — запита някой.

— Къде ти да има куче старият чифутин! Кучето иска ядене — отвърна Янакос.

Обърна се към Лукас:

Ей, дългуч — каза му той, — ти ще останеш отвън; ти ще бъдеш стълбата; ще се покатерим на раменете ти и ще скочим вътре; ако видиш опасност, извикай като кукумявка… Готови ли сте, момчета?

— Готови!

Дългучът се опря на стената, грабна Янакос, качи го на рамото си.

— В името на Свети Вълк — каза той, — скачай!

Янакос яхна стената, скочи в двора. Застана до стената, зачака другарите си; един по един те скачаха, с чувалите и меховете на гръб.

— Следвайте ме, знам пътя… Внимателно!

Преминаха градинката, вратичката беше отворена, влязоха в къщата. Горе, в стаята, се чу хъркането на домакина.

— Спи — каза Янакос, — добре сме!

Запали апашкия фенер, намери вратата на килера, бутна я; влязоха. Миришеше на зехтин, на вино, на сушени смокини, на гнили дюли, светлината заигра наоколо, блеснаха коремите на наредените кюпове, а горе, на поставката — бъчвите с вино.

— Бързо на работа, момчета — прошепна Янакос, — пълнете!

Единият отвори чепа на една бъчва, започна да пълни меха си с вино; другият — чувала си с жито; а Янакос взе тенекията със зехтин и напълни своя мех; сетне взе другия мех, напълни го и него със зехтин. Огледа се, видя една стълба, опряна на стената.

— Слава богу — каза той, — ето и стълба; иначе как щяхме да ги изкачим? И господ краде заедно с нас, хайде, момчета, друм!

Натовариха се, взеха стълбата, преминаха отново градинката, опряха стълбата на стената, изкачиха се с тежката плячка. Лукас протягаше ръце нагоре, поемаше чувалите и меховете и ги поставяше долу; после стъпиха един след друг на раменете на Лукас, скочиха на земята. Янакос остана последен, яхнал стената; не му даваше сърце да слезе.

— Абе, момчета — каза то, — само за момент, да видя магаренцето си и идвам.

— Остави магаренцето, Янакос — каза Лукас, — и идвай; не знаеш какво може да стане…

— Не мога — каза Янакос, — не мога; само за момент, момчета, и идвам.

И слезе отново в градинката.

Намусиха се другарите му, но не казаха нищо, зачакаха; бяха наострили уши, да не би да мине някой по улицата, да не би да се отвори някоя врата.

— Вървете вие двамата — каза Лукас на другарите си — карайте напред, по-добре да се пръснем; аз ще го дочакам.

Помогна им, метнаха на гръб двата чувала, тръгнаха, Лукас остана сам, клекна до стената в дъжда, зачака.

И изведнъж се чу рев, радостен, тържествен, като тръба от Второто Пришествие. „Да го вземат дяволите магаренцето му — измърмори Лукас, — ще вдигне махалата на крак.“

Един от прозорците на къщата се отвори, чу се нечий глас, гласът на стария Ладас:

— Кира Пинелопи, спиш ли? Ей, кира Пинелопи, какво му е на магарето, та реве?

Но никой не отвърна; ревът престана, чу се пак силният дъжд, който заливаше света; Лукас вдигна глава, една сянка беше яхнала стената. Дългучът скочи, опря се на стената, сграбчи Янакос за краката.

— Друм, Лукас, друм! Май че старият се събуди.

Взеха меховете на рамо, плюха си на петите.

— Направи си кефа — каза Лукас, когато излизаха вече от селото.

— Да — каза Янакос и въздъхна. — Ако можех да го кача по стълбата, кълна се, щях да го взема… Ами Михелис? — каза неспокойно той след малко.

— Пообиколил е сигурно и се е завърнал; да вървим бързо!

И повече не продумаха.

Поп Фотис и Манольос не спяха, чакаха. Съмваше се вече; небето светлееше смътно накъм изток, дъждът беше престанал, но времето все още беше мрачно. Изведнъж се разнесоха изсвирвания и весели гласове, които се приближаваха.

— Идат! — каза Манольос и изскочи навън.

Четиримата корсари се показаха, тежко натоварени; бяха запалили апашкия фенер, за да си светят по пътя, та лицата им блестяха; Янакос вървеше най-отпред с меха с вино на гръб.

Много поздрави — извика той — от стария Ладас, добрия човек, щедрия; малко нещо, казва, но от сърце; изпраща ви това вино, да пиете за негово здраве!

— Заповядайте и зехтин, да посмажете червата си, казва — обади се и Лукас, като постави пред краката на отчето меха със зехтин; — и ако ви потрябва още, казва, пълни са кюповете му!

— Заповядайте и жито, да се наядат с хляб горките деца, за които го боляло сърцето, казва! — обадиха се и другите двама другари, като смъкнаха от гърбовете си пълните чували.

— Да е жив и здрав — отвърна поп Фотис и се засмя, — и господ да му плати с лихва! Ще седна веднага да му напиша едно писание, че четирима ангели влезли през нощта в дома му, взели скъпите дарове, натоварили ги на крилете си и ни ги донесли тук на Саракина. И ще приложа и една разписка, както е редно, да му се изплати на другия свят.

— И да му пишеш, отче — каза Янакос, като се засмя, — че един от ангелите е искал да му строши кюповете и бъчвите, та да се разлеят виното и зехтинът, но в последния момент му станало жал; не за него, а за виното и зехтина.

Поп Фотис се обърна към Манольос:

— Манольос — каза той, — донеси един тас, да почерпим ангелите! Влезте вътре да отърсите крилата си, мокри са.

Влязоха вътре, напълниха таса, пиха всички, в настроение.

— За здравето на стария Ладас, добрия човек! — каза отчето.

— За здравето на ангелите! — каза Манольос.

— За здравето на Свети Вълк! — обади се и Лукас. Когато тръгвахме, той виеше от върха на Саракина и ни даде кураж.

— Ами Михелис? — попита Янакос. — Загубихме го.

— Върна се — отвърна Манольос — целият изкалян, не отрони ни дума; спи.

Когато на сутринта старият Ладас се събуди и слезе в градинката на къщата си и видя стълбата, опряна на стената, обзеха го съмнения. Извърна се, повика жена си, която се беше събудила и седеше на прозореца, и гледаше със стъклени очи света. Ей, кира Пинелопи, кой тури стълбата на стената? Твоя милост ли?

Ала кира Пинелопи се беше заловила вече с чорапа и плетеше; и не се и обърна дори. Взе старецът стълбата на рамо и я отнесе в килера; огледа наоколо, всичко си беше на мястото: кюпове, бъчви, смокини, дюли.

— Слава богу! — прошепна той. — Добре, че не са влезли крадци! Побъркана е, горката; трябва да си отварям очите; способна е да подпали някой ден къщата.

Влезе в обора, видя магаренцето на мястото му.

— Какво ти беше, бре, та рева през нощта и ме събуди? — каза той и го ритна ядосан.

Но и магаренцето не се и обърна и то да го погледне; големите му очи бяха потънали в странен унес; сякаш беше сънувало, че през нощта уж беше дошъл истинският му господар и го галеше полека, нежно, както си беше свикнал, под шията и по корема, и по гърба; и че то уж беше навирило опашка и изревало от радост. И че уж господарят му го беше сграбчил за муцуната, за да не реве, и го беше целунал по ушите и по шията, и след това уж беше отлетял през малкото кръгло прозорче…

И кроткото, богобоязливо магаренце наведе глава, затвори очи и се помоли на своя си бог — един бог с огромна рошава опашка, с чисто бяла магарешка глава, със златен самар, с червени хамути, украсени със сребърни пулове, като звезди:

„Господи, направи тъй, че сънят, който ти ми прати през нощта, да се сбъдне!“

В това време чудото се разнесе рано-рано из цяла Саракина: четирима ангели донесли през нощта жито, зехтин и вино на гладните! По-наивните го повярваха и се прекръстиха, по-хитрите поглеждаха Янакос и Лукас и се подсмиваха. Жените се нахвърлиха на житото, започнаха да го чистят и да пеят, много нежно, с тих глас, сякаш приспиваха бебе, сякаш люлееха някакъв древен божествен младенец. И зрънце дори да паднеше долу, присягаха се бързо и го вдигаха, сякаш то беше скъпа част от тялото на бога и не трябваше да падне на земята и да се омърси. Счукаха бързо-бързо малко жито върху камъните, омесиха пита, изпекоха я на жар, намазаха я и с малко зехтин, за да стане по-вкусна, и раздадоха на всички по един залък като просфора.

И наистина, сякаш беше божие тяло, почувствуваха как костите им закрепнаха и плътта им нарасна; а когато и пийнаха по глътка вино, жените не можаха да сдържат повече сълзите си.

„Господи — мислеха си, — един залък хляб, една глътка вино, какво друго иска душата, за да й израснат криле?“

Привечер двама мъже взеха мливото, за да го отнесат на воденицата; жените го придружиха доста надалеч, със страх, сякаш се бояха, че нямаше да се върне.

— Кога по живо по здраво ще се върнете? — извикаха те на мливарите.

— Утре рано-рано, не се бойте, жени! — отвърнаха те със смях.

Янакос беше станал сега домакин на Саракина, той пазеше храните; и раздаваше на жените всяка сутрин каквото беше нужно, за да сготвят през деня.

— Икономия, деца — викаше той, — стегнете си коланите, докато мине зимата, имат, санким, и друга работа ангелите, не могат да ни носят всеки ден…

Влезе малко хляб и зехтин в тялото, и пламъкът, който беше готов да угасне, лумна отново. Подутите деца взеха да идват на себе си и бузите им да добиват цвят; сега жените имаха мляко и бебетата не плачеха вече по цяла нощ; и мъжете се посъвзеха, закрепнаха отново мишците им, носеха камъни, за да довършат започнатите къщурки. От време на време се чуваше сега и смях, и по някоя шега, а в поотдалечените пещери човек можеше да срещне дори някоя двойка, която имаше вече сили да се прегръща и целува.

— Всичкото това жито, зехтин и вино трябва да се превърне в кръв, да закрепнем и да предприемем нападението — казваше днес поп Фотис на Манольос. — Не можем вечно да гладуваме и да крадем; трябва да слезем в селото, да заемем, с добро или със сила, земята, която ни подари Михелис; само благодарение на нея ще можем да живеем на тая безплодна планина и да пуснем корени.

— Скоро — каза Манольос — лозята ще искат подрязване, маслините — почистване, нивите — торене; така ли ще ти оставим да запустеят? Губим годината; какво чакаш, отче?

— Чакам вестта вътре, в себе си, Манольос, гласа, който ще ми заповяда: „Върви!“ Никога през живота си не съм вземал голямо решение, преди да чуя този глас; а това решение, за което казваш, Манольос, е голямо: ще се пролее кръв.

— Знам това, отче; но може ли нещо да стане в един безчестен и несправедлив свят без кръв? Казвах си: ликоврисяните ще видят докъде стигнаха децата ни, ще видят подутите им кореми, хлътналите бузи, клечкоподобните им крака и ще се смилят; и така, изпратих няколко от тях завчера в Ликовриси… Знаеш ли как ги приели? Едни взели тояги и ги изгонили от вратите си, други им подхвърляли като на кучета парче сух хляб… И само един ги съжалил: знаеш ли кой, отче? Агата! Видял ги от балкона си, че се ровят и търсят семена, люспи от картофи и лимонени кори, за да ги ядат. „Абре, какви са тия? — извикал. — Маймунчета ли са, човечета ли са?“ Слязъл долу, отворил вратата, вкарал ги вътре. Повикал Марта: „Застели им мари, Марта, софрата; дай им да ядат, каквото имаме; маймунчета са, дай им да ядат, да станат човеци…“

— Не знаех това, не знаех това! — извика отецът и очите му се изпълниха със сълзи и огън.

— Не ти го казах, отче, за да не те огорча; пълно е сърцето ти с отровата, с която те поят хората; да туря и това, та да прелее ли?

— Трябваше да ми го кажеш, Манольос, трябваше да прелее! Ако не прелее човешкото сърце от любов или от гняв, нищо не може да стане на този свят, да го знаеш!

Замълча; сякаш изведнъж беше отмалял, и седна на един камък; сведе глава на гърдите си и остана дълго време така, сякаш се ослушваше. Манольос също седна, срещу него, и се загледа надолу към полето. Не валеше вече, земята се чернееше, мокра, наситена. Духаше лек ветрец и листата на маслините се полюшваха, ту сребристи, ту тъмнозелени; лозята, мокри и те, изглеждаха съвсем черни; един сокол се спусна от връх Св. Илия и се зарея над полето.

Поп Фотис стана.

— Преля сърцето ми — каза той, — отивам.

Манольос не му каза нищо; чувствуваше тялото на стареца изпънато, готово да се счупи. „По-добре да не му говоря — помисли си той, — по-добре…“

Поп Фотис се закатери по скалите, пое по пътеката към върха на планината; Св. Илия блестеше съвсем бял.

Изкачваше се, изкачваше се отецът, изправен като двайсетгодишен момък, като меч. Ту се изгубваше сред скалите, ту отново се появяваше и продължаваше да върви; беше свалил калугерската си шапка и косите му се развяваха от вятъра.

Скоро Манольос го различи пред църквицата, съвсем черен на фона на бялата стена, и малък-малък като сокол; и изведнъж се открои вратата, тъмна, беше се отворила, отецът влезе вътре и изчезна.

А Манольос влезе в пещерата си, взе един дебел дъбов пън и започна изведнъж да дълбае новото лице на Христос.

XIX

Мръкна се, а отецът още го нямаше. Беше се вдигнал силен леден вятър, небето се смрачи; вълчият вой отново се чу далеч в нощта.

— Да отидем да видим какво е станало с него, да не му се е случило нещо… — каза Михелис.

От толкова дни насам това бяха първите думи, които излязоха от устата му; потънал все повече в горчиви размисли, той ту въздишаше, ту гледаше нагоре към църквицата в планината и се усмихваше успокоен. Носеше плитките на Марьори на голо в пазвата си и току се стряскаше и ги опипваше, сякаш се боеше да не ги е загубил; а през нощта викаше на сън и скачаше прав и не искаше повече да спи.

— Да отидем да видим какво е станало с него, да не му се е случило нещо… — каза той тази вечер на Манольос, който спокойно си седеше в пещерата.

Навярно беше вече полунощ.

— Нищо не може да му се случи — отвърна Манольос. — Като го видях как скочи прав, Михелис, и как пое по пътеката, нищо не може да му се случи; стори ми се, за миг, че е безсмъртен.

— Забави се… забави се… Какво прави? — измърмори Михелис, когото думите на приятеля му не бяха успокоили.

Говорят си, водят таен разговор двамата, кроят планове, Михелис; свети Илия и той. Никой не бива да им се меси; вземат решение.

— Ама какво ще яде тази вечер? Как ще спи? Виж какъв мраз е.

— Няма да яде, няма да спи, не му е студено; така, както е сега, ти казвам, няма нужда от нищо. Като умрял е, като безсмъртен, не знам. Няма нужда от нищо.

Тъкмо в този миг се появи Янакос; беше намръщен, мърмореше и ругаеше.

— Не си нещо пак на кеф, какво ти е, Янакос? — попита Манольос. — Как вървят работите, домакине на Саракина?

— „Как са, гарване, децата ти?“ — „Все повече почерняват!“ — отвърна Янакос.

И след малко добави:

— Припасите свършват, ето какво ми е, скоро ще стигнем дъното… Какво ще правим? Да взема пак ония с орловите нокти и да връхлетим в полето ли? Сега е ред на поп Григорис.

— Ред е на Ликовриси, почакай! — каза Манольос.

Янакос подскочи, плесна радостно с ръце.

— Дойде ли часът? — извика той. — Каза ли отчето?

— Не е казал още нищо, но май че часът наближава… Преляло е, казва, сърцето му.

И разправи за разговора си с отеца.

— Да можеше да почака още малко… — прошепна сега Янакос. — Та да сваря; не съм още готов.

Двамата приятели се извърнаха и се взряха, в лицето му в тъмнината.

— Липсва ли ти нещо, Янакос? — попита Манольос.

— Разбира се, че ми липсва.

— Какво?

— Гас; дадох дума на господа, че ще подпаля къщата на стария Ладас.

— Жесток си… — отвори сега уста и Михелис.

— Справедлив съм — отвърна Янакос. — Ако Христос днес слезеше на земята, на такава земя, какво мислиш, че щеше да носи на рамо? Кръст ли? Не; една тенекия гас.

Манольос скочи, опря се на скалата на пещерата и заслуша.

— Какво ще кажеш и ти, Манольос? — попита Янакос. — Защо мълчиш?

— Отде знаеш това, Янакос? — прошепна Манольос, като цял трепереше. Не го знам, не съм го научил, никой не ми го е казал; сигурен съм.

Замълча и след малко добави:

— Децата ни — каза той, — дето след няколко дни пак ще обикалят с патерици по улиците на Ликовриси и ще се ровят из боклука, за да намерят нещо за ядене, разни кори и мръсотии, а стопаните хора ще ги гледат и ще им се смеят, децата ни такъв виждат Христос в съня си; такъв го викат да слезе на земята — но сутринта, като се събудят, забравят, деца са, санким, и отново се навеждат към боклуците и се ровят…

Манольос слушаше, дишаше тежко и мълчеше; но вътре в него сърцето му блъскаше силно и разтърсваше цялото му тяло. Поминалата нощ беше видял такъв, точно такъв, Христос в съня си, но се срамуваше сега да признае. Уж слизаше от една осветена гола планина като Саракина бос и носеше на рамо не кръст, а тенекия с гас; а лицето му, сурово, печално, свирепо, гледаше към Ликовриси.

Извърна се към Янакос:

— Имаш право, другарю — каза той, — не кръст, а гас.

— Отивам да потърся ония моите с орловите нокти; да не губим време.

Спря се на входа, засмя се.

— Поп Григорис — каза той — има лампа, гори гас; навярно има, значи, някоя тенекия с гас в килера си; а може да има и две, ще взема Лукас със себе си; той става добра стълба. Добро осъмване!

Беше се вече съвсем разсъмнало, когато Манольос различи поп Фотис, който слизаше от върха на планината. Скачаше от скала на скала, расото му изглеждаше като черни криле, косите му бяха разпилени върху раменете; сякаш наистина беше пророк Илия, защото така, както изтокът аленееше и хвърляше зловеща светлина зад него, на човек му се струваше, че отецът слизаше обгърнат от пламъци.

Няколко жени, които бяха отишли да налеят стомните си с вода, го видяха, изплашиха се и завикаха — Свети Илия се спуска от планината!

Изскочиха навън и мъжете, Манольос застана начело и всички заедно тръгнаха да го посрещнат, защото, изведнъж, всички предусетиха, че им носи някаква голяма вест.

— Какво носи в ръце бре, момчета? — извика Янакос.

Не беше спал никак и очите му го смъдяха; не се беше и измил още, та ръцете му миришеха на гас.

— Наистина, какво носи? — каза и Михелис, като се мъчеше да различи.

— Икона! Икона! — извика Лукас, който вървеше най-отпред и също миришеше на гас.

„Взел е свети Илия и ни го носи! — помнели си Манольос. — Добър знак!“

Сега добре различаваха лицето на отеца; строго, сериозно; сякаш не ги виждаше, сякаш не ги чуваше, че викат, сякаш умът му не се беше още откъснал от суровото усамотение.

— Момчета — каза Манольос, — нека се отдръпнем, за да мине; нека не му говорим; още разговаря с бога.

Отдръпнаха се, оставиха пътеката свободна.

Отецът слизаше стремително, бързаше, свличаха се камъните и сега всички ясно виждаха, че в прегръдките си държеше, изправена, чудотворната икона на Пророка.

— На барут ми мирише — каза Янакос на нощния си съучастник Лукас, — погледни лицето му!

— Добре, че сварихме, съвсем навреме! — отвърна Лукас. — Повечето от къщите са дървени; две тенекии стигат.

Жените, които също бяха поели по нагорнището, довтасаха; кудкудякаха, бърбореха за чудеса и светни, и сънища, протягаха шия, гледаха как отецът слиза — една виждаше, че има черни крила и лети, друга — че не са крила, а расо, но че един гарван е кацнал на рамото му и държи горящ въглен в човката си и му дава да яде. Но, изведнъж, всички до един занемяха; отецът минаваше.

— Елате с мен! — извика той на мъжете, без да се спре. — И вие жени! — каза и на женорята и отмина бързо, като носеше изправен Пророка в прегръдките си.

Всички се объркаха; сякаш между тях беше прелетяла и ги беше докоснала с твърдите си криле някаква хищна птица. Отпред — мъжете, зад тях жените, — всички го последваха възбудени. Слънцето се беше издигнало зад редките облаци и висеше като нажежено гюлле, съвсем бяло. Полето долу беше потънало още в кална мъгла; няколко старици, които бяха останали, излизаха от пещерите и поставяха ръка над очите си, за да видят хората, които се спускаха.

Стигнаха пред пещерите, поп Фотис се спря, закрепи иконата върху една скала, мъже, жени, деца се струпаха и го наобиколиха.

Простря ръце, отвори уста; отначало гласът му беше дрезгав, гърлото му — задавено; думите се блъскаха, скачаха една връз друга, напираха да излязат всички наведнъж, и никоя не излизаше; но полека-лека гърлото се отпуши, укрепна гласът, захванаха да се подреждат думите.

— Мъже — извика той, — чуйте! Вдигнете, жени, децата на ръце, за да чуят и те! Слизам от една огнена колесница; където ме отведе, там ще ви отведа и вас, каквото ми довери, ще ви го разкрия! Животът не е застояла вода, покорността и търпението не са най-мъжествените добродетели; нито най-богоугодните! Един честен мъж не може да гледа как пред него децата падат и умират от глад, без да се вдигне и да потърси ответ и от бога!

И ето, изкачих се на върха, за да се срещна със суровия господар на планината ни, да поговорим, да поспорим и да намерим лек за злото; негови са сега, санким, децата ни, носи отговорност!

Протегна ръка, обърна се към иконата:

— Носиш отговорност, огнени Пророко, и затова, за да ти кажа това, се изкачих до дома ти. И както изполичарят отива да даде сметка на господаря си за годината и му носи богати дарове от лозята и градините му, така и аз се натоварих с мъките и сълзите на народа и ги положих, господарю, в нозете ти.

Цяла нощ, чеда мои, стоях пред този пророк и му говорех. Разказах му кои сме, откъде идваме и как дойдохме, тук, на планината му, и потърсихме убежище под покрива му; знаеше той всички тези неща, бях му ги казал вече, но добре беше да ги чуе отново. Слушаше, слушаше и не продумваше.

А сетне му заговорих и за съседите му долу, в Ликовриси; как се отнесоха с нас, как ни изгониха всички; и попове, и старейшини, и народ, как ни ограбиха и не ни дават да обработваме земята, която ни подари, да е жив и здрав, Михелис… Всичко му разправих, изкарах си яда. Слушаше, слушаше и не продумваше.

А сетне му говорих за мъченичеството на неговия народ, за глада, за студа, за болестите… „Безсрамието на богатите премина всяка граница, вратът на ситите надебеля прекалено много, ножът опря до кокала, страшни огнени колесничарю! — извиках му аз. — Впрегни огнените си коне, слез долу!“ Слушаше, слушаше и не продумваше.

Аз се разпалих, ядосах се, гледах го и си казвах: „Няма ли да се пръсне сърцето му? Как може да понесе толкова мъка? Толкова неправда, толкова безсрамие? Няма ли да скочи от иконата? Няма ли да впрегне пламъците, да ме сграбчи за врата, да ме тури до себе си, да слезем в Ликовриси?“

Опрях се на иконата, наведох се към ухото му: „Илия! — извиках му аз. — Ей, капитан Илия! Чуй още и това: децата ни вече не могат да се държат на краката си от глад, едни взеха патерици, други тояги, закуцукаха като гарги и слязоха в Ликовриси да просят… Знаеш ли, научи ли, наведе ли се от иконата си да видиш как ги приеха ликоврисяните?“

Усетих под устните си, че тялото на пророка се стопли и се размърда; поокуражих се. „Благоволи ли — извиках му — да се наведеш от огнената си колесница, където седиш и се разхлаждаш, да погледнеш долу и да видиш как ги приеха ликоврисяните? Едни взеха тояги и ги изгониха от вратите си, други ги пребиха от бой!“

Но едва му казах това и отскочих назад изплашен; иконата сякаш ме ритна; сякаш четирите огнени коня оживяха, сякаш устните на пророка се раздвижиха и чух силен глас: „Да вървим!“

Изведнаж иконата се намери в ръцете ми.

Народът се развълнува, заръмжа, жените паднаха на колене пред чудотворната икона и запищяха, а мъжете, възбудени от думите на отеца, се приближиха и загледаха пророка, обгърнат в пламъци, как се спуска от върха на планината; сега виждаха ясно — тази планина беше Саракина.

— Кога? Кога, отче? — чуха се отвред разгневени гласове. — Нямаме време за губене!

— По-скоро — извика Янакос, — по-скоро, отче; докато още имаме залък хляб да хапнем и да наберем сили; храната свършва!

Манольос се приближи до отеца, взе ръката му, целуна я:

— Вдигни ръка, отче — каза той, — дай знак; готови сме.

Поп Фотис простря ръце към хората си:

— След три дни — извика той, — след три дни, чеда мои, на двайсет и втори декември, се ражда светлината, пророк Илия се ражда; велик ден! Пригответе се, слизаме! Грабнаха мъжете иконата, почнаха поред да й се покланят, дървото и боите оживяха, мърдаше пророкът, развяваше се мантията му, сякаш беше огън и вятърът го раздухваше; а жените виждаха как по челото му бликат капки пот, а пък децата, като се приближаваха до него, виждаха как очите му стават големи и гневни и писваха да плачат и не искаха да му се поклонят.

Поп Фотис полегна в пещерата си, капнал; затвори очи, зачака да дойде сънят и бог да се яви в съня му и да му каже. А Манольос взе иконата на огнения пророк и я постави навътре в пещерата, и тъмното; до старата икона на разпятието с многото лястовици.

От този миг Саракина започна да гъмжи като военен стан; онези, които нямаха тояги, се пръснаха из планината да намерят някой як дъб и да му отсекат клоните; които знаеха да хвърлят с прашка, учеха жените и децата да мятат камъни. Поп Фотис раздаде колкото оръжия имаха на най-юначните и тичаше неуморно от един на друг и напътствуваше.

Привечер пристигна Костандис от селото; изненада се, като чу толкова шум, като видя мъже и жени, запретнали ръкави да хвърлят камъни с прашка и да дялат клони, за да направят сопи, сякаш се готвеха за война. Завари Манольос, приведен, да дълбае припряно новото лице на Христос, сякаш и то беше някакво оръжие и бързаше да го довърши, за да въоръжи народа.

Костандис седна до него; изглеждаше печален.

— Манольос — каза той, — ако имаш време, вдигни глава, чуй ме; нося лоши вести.

— Добре са ни дошли, Костандис; свикнали са планините на снегове; казвай.

— Вчера по пладне пристигна вест: Марьори умряла.

Манольос остави дървото, което дълбаеше, очите му се изпълниха с учудване и ужас.

— Умряла ли? — възкликна той изплашено, сякаш за първи път чуваше за смъртта.

Вчера дойде вестта, неочаквано; старият й баща нададе такъв вик, че цялото село се разтресе. Яхна веднага коня си и замина, като ревеше. Тази сутрин се върна; когато пристигнал в Мегало Хорио, вече я били погребали; не сварил да й затвори очите. Старият поп е неузнаваем; акълът му е мръднал от мъка. Видях го да блъска по селските врати и се изплаших; сърцето ми го съжали. Обикаляше бос, рошав, тропаше по вратите, за да дойдат всички в църквата, искал да им говори; накара клисаря да бие камбаната като за умряло, оставихме всички работата си, отидохме. Събра ни в черковния двор, качи се на патара, ченето му трепереше, не можеше да говори; но очите му бяха кървясали, огън изскачаше от тях. Най-сетне успя да събере сили, някакъв страшен глас изскочи от гърлото му: „Чеда мои, само две думи ще кажа, не мога повече, сърцето ми ще се пръсне. Саракина ще ни затрие! Саракина ще ни затрие! Вдигнете се, въоръжете се, аз ще застана начело, връз тях, чеда, да ги изгоним! Те урочасаха селото ни; от онзи проклет час, когато тук стъпи кракът им, само беди и смърт ни сполетяват. Главният виновник е Манольос, отлъченият! Той обърка главата на Михелис и го подлуди, той стана причина да се развали годежът с моята Марьори, той я уби!“

Понечи да каже и други неща, но му се зави свят, протегна ръце да се хване за стената, но не виждаше, олюля се и се строполи долу.

Костандис замълча; Манольос смъкна единия край на чембера си и го захапа, за да не извика. „Марьори умря… умря…“ — повтаряше си той, но не можеше да вникне в смисъла на тези думи.

Извърна се към Костандис:

— И тъй? — каза той, но умът му беше другаде.

— Дойдох да ти кажа, Манольос, да си отваряте очите; селяните се разпалиха от думите на попа и се готвят да дойдат да ви нападнат; търсеха повод; сега го намериха… Заможните се боят от вас, защото, казва, сте били болшевика; бедните ви мразят, защото заможните ги заблудиха и сега удрят слепешката… Много са, имат оръжие, опичайте си акъла!

Върви да намериш Михелис, Костандис, да му кажеш лошата вест; аз не мога… Кажи му я внимателно, защото напоследък Михелис е неузнаваем; ходи насам-натам мълчалив, гледа те, но умът му е другаде, питаш го нещо, а той не ти отговаря… А през нощта трепери от страх да легне да спи. Веднъж го попитах: „От какво се боиш, Михелис?“ Отвори с мъка уста: „От умрелия… — отвърна ми той — от умрелия…“ Хайде, събери смелост, Костандис, върви да го намериш; аз отивам при отеца.

— Всичко вече свърши, Костандис — каза Михелис и затвори сребърното евангелие, което четеше. — Нямам вече нужда от нищо; бог взе нож и разряза на две живота ми, и хвърли половината на земята; сега хвърли и другата половина. Олекна ми.

Костандис се разтревожи, като видя колко спокойно прие Михелис страшната вест; почувствува, че зад ведрото лице на Михелис светът изчезваше за него.

— Отиде вече, всичко вече свърши — повтори някогашният чорбаджийски син и стана.

Взе от една вдлъбнатина в скалата едно въже и върза здраво евангелието, сякаш то беше някакъв опасен звяр, та да не хапе. Погледна Костандис, поклати глава.

— Накъде да се обърнем, Костандис? Към човека ли? Мръсотия и смрад. Към бога ли? Оставя стария Ладас да живее и царува, и убива Марьори. Към себе си ли? Червей, който зъзне и се припича на слънце; и тъкмо когато си казва: „Добре съм, припичам се…“, минава някое ходило и го премазва… Разбираш ли ти нещо, Костандис?

Костандис имаше деца, къде можеше да разбере! Стана.

— Отивам при Янакос — каза той.

Янакос, в пещерата, която беше превърнал в килер, мереше още колко брашно и колко олио оставаха; виното от доста време беше свършило.

— Още два дни — измърмори той, — най-много три; тъкмо ще ни стигнат; сетне война; а после ще видим! Животът е болест, която се лекува; ето, докато живея, докато си мисля, че аз живея, живее и моят Юсуфчо, и се окуражавам; ще дойде ден, когато пак ще се съберем. Смъртта не се лекува.

— Здравей, Янакос! — чу се зад него един глас. — Какво ми правиш? Не слизаш вече в селото.

Янакос се обърна, видя Костандис:

— Добре дошъл, Костандис! — каза той радостно. — Слизам в селото, но къде можеш да ме видиш! Тъмно е като в рог тогава!

И му разказа със смях как два пъти беше слязъл в селото, като вълк и как се беше вмъкнал в двете къщи.

— Погледни тук — каза той накрая, крадените храни свършват; ама гаста, ето я тук, в ъгъла, е непокътната; стои и чака да изпълни дълга си.

— Какъв дълг? — попита Костандис разтревожено.

— Да се превърне в огън, Костандис; не е ли това дългът й? Иначе, защо я е пратил господ на този свят?

Помисли малко, плесна се по челото.

— Добре, че дойде, господ те изпраща. Искаш ли да ми направиш една услуга? Днес е неделя; другиден, в сряда, можеш ли да вземеш магаренцето ми от стария Ладас? Ще му кажеш, че ти трябва, и като платиш на стария чифутин, ще ти го даде; дръж го в къщата си. Чу ли? Не бива да изгори и косъм от него; в къщата ти ще бъде на сигурно място.

— Имаш намерение да подпалиш къщата на стария Ладас ли? — извика изплашено Костандис.

— Ами че какво приказвахме досега толкова време? Не е ли това дългът на гаста? Господ знае какво прави!

— Премери добре тая работа, Янакос, да не си намериш белята!

— Мерих я и я премерих, Костандис, иде ми таман, сякаш по поръчка! Казах го и на пророк Илия, на капитан Илия, както му вика отчето; съгласен е и той.

Костандис се почеса по главата.

— Не разбирам — каза той.

— Не разбираш, защото имаш кафене, имаш жена и деца, не си гладен, караш я някак… Защо да разбереш? Нямаш сметка. И така, прекланяш се; ала бездомният, Костандис, не се прекланя; това е цялата тайна… Във вторник слизаме в селото и бог да ни е на помощ!

— С вас съм, Янакос — каза след някое време Костандис, като въздъхна. — Често си говорим с Андонис и с дебелия Димитрос касапина; какво можем да направим и ние?

— Върви да попиташ поп Фотис, той ще ти каже; аз искам само едно нещо от теб: магаренцето ми във вторник да бъде в къщата ти, нищо друго… И си опичай акъла, нещастнико, да не се изтървеш някъде!

Мина неделя, дойде понеделник; по обяд започна да вали ситен сняг, покри се върхът, обви се в бял кожух свети Илия, побеляха планинските долове, гаргите се спуснаха към полето, изгладнели. Небето блестеше тъмнопурпурно като мед.

Манольос, приведен още от сутринта над дървото, беше съсредоточил всичките си сили върху дъбовия пън; душата му се беше превърнала в стоманено длето и режеше, дълбаеше, отместваше дървото, мъчеше се да освободи скрития в него образ на Христос. Непроменен стоеше в него божественият лик, такъв какъвто го беше видял оная нощ в съня си, суров, печален, свиреп; дълбок белег го пресичаше от дясното слепоочие до брадата, мустаците му бяха увиснали, а веждите му смръщени, изпълнени с негодувание и болка.

Мъчеше се от зори да намери досущ този лик в дървото, дълбаеше припряно и отхвърляше насам-натам стърготини, за да го разкрие… Бързаше; привечер божественият лик блесна на мътната зимна светлина, излезе от дъбовия пън, изчезна от ума на Манольос, сякаш слезе целият от съня и се закрепи в дървото.

Тъкмо в този миг влезе, спокоен, отчаян, Михелис; погледна издълбания пън, стъписа се.

— Какво е това? — извика той. — Това е войната!

— Не, това е Христос — отвърна Манольос, като избърса изпотеното си чело.

— Ами че тогава, каква разлика има между него и войната?

— Никаква — отвърна Манольос.

Беше се мръкнало вече, сега валеше гъст сняг, тихо, безшумно и покриваше света; полето долу беше изчезнало; небето се беше снишило и се скубеше над земята.

Запали Манольос светилничето, смъкна предишното лице на Христос, което беше издълбал от бъз, и го постави до новото.

— Каква разлика! — промълви Михелис и въздъхна. — Същият ли е?

— Същият е; понякога е кротък, благ, доволен; сега е разгневен. Можеш ли да разбереш това, Михелис?

Михелис мълчеше; но след малко изрече:

— Някога не можех; сега мога…

И пак замълча.

Не беше се още добре развиделило във вторник, когато всички саракинци бяха на крак; върхът на планината блестеше съвсем бял, пророкът беше дебело загърнат, първите лъчи паднаха върху него и щом светлината го докосна, той порозовя, оживя, пробуди се.

Поп Фотис събра хората си:

— Чада мои — каза той, — в този ден ще се реши съдбата ни; търпяхме, колкото можахме, стигнахме до ръба на пропастта; ако потърпехме още малко, щяхме да се сгромолясаме; най-напред децата, а сетне и мъжете, и жените. Трябваше да изберем — от една страна, смъртта, от другата — борбата за живот; избрахме борбата. Съгласни ли сте всички?

— Съгласни сме, отче, всички!

— Попитах и стража, който стои над нас, капитан Илия; съгласен е и той. Попитах и сърцето си; съгласно е и то. Това, което предприемаме днеска, не го предприемаме слепешката, а с отворени очи, с бистър ум като свободни хора. Ще отидем да потърсим правото си; не милост, а справедливост! Имаме в полето градини, ниви и лозя, имаме маслини и къщи, да ни ги дадат! Не искаме да заграбим чужда земя, искаме да работим нашата, да живеем. Това не е армия на глада, а армия на онеправданите, на които им е дотегнало вече да бъдат онеправдани!

Няма да нападнем първи; но ако бъдем нападнати, ръце имаме, ръце ни е дал господ, ще отвърнем и ние. Какво може да направи, как може да прокопса справедливостта в едни несправедлив и безчестен свят, ако не е въоръжена? Ще въоръжим справедливостта; те как въоръжават неправдата?

Ще покажем днеска, че и добродетелта има ръце. Христос не е само агнец, той е и лъв; днес ще дойде с нас като лъв.

Манольос издяла от дърво лицето му; ето го! Този Христос ще върви пред нас като наш пълководец!

И като изрече това, поп Фотис вдигна високо суровия образ. В утринния въздух, ликът на Христос се залюля над множеството, изпълнен със закана. В последния миг Манольос беше оцветил с червена боя белега от рана, който се спускаше от сляпото око до брадата, и така Христос се струваше на възбудения народ като някакъв велик Войн, с рани от стари войни, който отново се хвърля в борбата.

— Този е пълководецът ни! — извика отецът. — Вдигнете ръце, поздравете го!

Обърна се към Лукас, знаменосеца.

— Лукас — каза му той, — закови тази свята икона най-отгоре на хоругвата; да ни води, да ни проправя път! А сега, всеки на мястото си, разсъмна се, тръгваме! Най-отпред Лукас със знамето, след него мъжете с оръжията, и най-накрая — жените и децата с прашките!

Строи се войската, прекръстиха се всички, взе поп Фотис иконата на свети Илия в ръце, Манольос застана най-отпред със своите хора, а по-назад — Янакос с тенекията с гас под мишница. Михелис беше застанал на една скала и ги гледаше как тръгват.

— Няма да дойда, отче — беше заявил той на поп Фотис, — ръцете ми са като отсечени.

И сега ги гледаше как тръгват; дрипи и парцали висяха по тях, мнозина бяха боси, други бяха обути с овчи кожи или с парчета от чували; лицата им бяха набръчкани, изхвръкналите им кости на скулите и на брадата се белееха, а очите ми се чернееха като дупки; гладни бяха, студено им беше, подтичваха, за да се постоплят… Не мразеха никого; искаха само да им е топло и да имат какво да ядат, за да не умрат…

Янакос постави за малко тенекията с гас на земята, потърка ръцете си, които бяха измръзнали.

— Няма ли да запеем бре, момчета? — извика той. — Така ли ми се отива на панаир? Напред! Някой марш, някое маане, някой тропар, каквото щете! Ама да запеем бре, момчета, да се постоплим!

И изведнъж гърдите се разшириха, устата се отвориха, първи започна поп Фотис и целият народ подхвана тържествено древния боен тропар, който пееха някога прадедите, когато тръгваха да прогонят варварите:

— Спаси, господи, люди твоя, и благослови достояние твое, победи на сопротивния даруя…

XX

Ликовриси по същото това време започваше да се протяга и да се пробужда. Мразовито беше днес, навалял беше сняг по планините, добре си бяха стопаните в топлите постели и удължаваха, колкото можеха повече, излежаването си. Заклали бяха вчера свинете, бяха опърлили четината им, бяха ги разпрали и изкормили и ги бяха предали готови, изчистени, на жените и дъщерите си — те вече да се погрижат днес как да стане пачата, как да напълнят червата и да направят суджуци и да поставят в кюпчета и делвички маста, осоленото месо, сланината.

И така, днес първи се бяха събудили стопанките, запретнаха се, поставиха върху големи огньове казаните и започнаха да счукват, още от зори, пипера и кимиона за суджуците и да изстискват неранзи и лимони за пачата; а свинята, дебела, неподвижна, току-що изкъпана, преснообръсната, висеше, окачена за краката, на ченгелите в кухнята, и чакаше.

— Да не си посмяла мари, Марта, да внесеш свинско в къщата ми, та да се омърся! — казваше предната вечер агата на слугинята си, който цял ден слушаше квиченето на свинете по дворовете, когато ги колеха. — Плюя на вас, тъпи неверници, дето се мърсите със свинско и печете суджуци, та изпълвате въздуха със смрад!

Луд беше агата за свински суджуци, нямаше по-вкусно мезе за ракията, и хитрата гърбуша му ги поднасяше всяка година уж като осолено камилско месо. Знаеше агата какво е това, но се правеше на улав, ядеше и си облизваше и пръстите, и същевременно спазваше и закона на Пророка; дори в себе си не признаваше, че това вкусно месце, което ядеше, беше свинско; и всякога, в този ден, когато колеха свинете, той повикваше гърбавата старица и й заръчваше сърдито:

— Да не си посмяла, мари Марта, да внесеш свинско в къщата ми, та да се омърся!

Което означаваше: Иди и ми купи колкото може повече суджуци, уж за себе си; и ми ги поднасяй за мезе, и ми казвай, че са от камила.

— Не бери грижа, ага — отвърна гърбушата и дори не посмя да се усмихне, — ще ти намеря и тази година много суджуци от камила, не се притеснявай; да яде и Браимчо.

В това време гладните и дрипавите се спускаха тичешком от планината. Янакос се обърна по едно време към съседите си:

— Подходящ ден, братя — каза той, — избра отчето да налетим на селото; днеска свинете висят на ченгелите, готови; а стопанките са запалили огньовете и ги приготвят за нас. Да се посмаже вече и червото на сиромашията! Мислиш ли, че е заклал свиня и онази стипца Ладас?

Но другарите му, разпалени от суровия боен тропар, не отвърнаха нищо.

Бяха стигнали вече до подножието на планината, поеха по полето; селото се разстилаше пред тях със заснежените си къщи, всички комини димяха. Разтваряха ноздри гладните и вдишваха жадно миризмата на свинското, което вече се вареше за пачата. Жените си спомниха за съсипаните си домове, спомниха си какво правеха и те в този голям празник и въздишаха.

Преди да стигнат при кладенеца „Свети Василий“, поп Фотис се спря; даде знак, че ще говори.

— Чеда мои — извика той, — внимавайте! Ще отидем първо в къщата на стария Патриархеас и ще се укрепим; ако вратата е заключена, ще я строшим, наша си е, и ще влезем; а сетне ще си разпределим градините си, лозята си и нивите си, и ще ги заемем… Да даде господ да не ни нападнат; но ако ни нападнат, ще отвърнем и ние; война е това, правото си търсим, бог ще ни прости! Селото се пробуди, различавам в далечината хора да се събират, чувам, че камбаната бие, отваряйте си очите! Напред, всички заедно!

И наистина, камбаната биеше лудо, селото се вдигна; Панайотарос не можа да заспи, подушил беше нещо, излезе на разсъмване на балкона на агата, взря се към планината; и ето, скоро зърна в дрезгавината на утрото саракинците, които слизаха… Спусна се стремглаво по стълбата, излезе на площада, изтича до църквата, сграбчи въжето на камбаната и започна бясно да я бие.

По същото време старата Мандаленя, която беше отишла на кладенеца „Свети Василий“ със стомната си, видя отдалеч босия народ, който пъшкаше и слизаше, и се втурна към селото, като пищеше;

— Идат, идат прокълнатите! На оръжие, селяни!

Стопаните, които още се излежаваха, чуха, че камбаната бие, долови ухото им и виковете на старата Мандаленя, скочиха от постелите си, отвориха вратите и започнаха да тичат, загърнати в ямурлуците си, към църквата. Стопанките зарязаха работата си около свинете, показаха се на вратите и прозорците, и закрещяха на мъжете, които минаваха рошави:

— Какво става, братя? Защо бие камбаната?

Но никой не им отвръщаше, всички тичаха.

Поп Григорис беше вече довтасал в черквата, стоеше пред вратата, разчорлен, изплезил език, обезумял, и викаше:

— На оръжие, момчета! Болшевиките идат, слизат от Саракина, да не ги оставим да влезат в селото! Върнете се по къщите си, въоръжете се, и всички заедно — към кладенеца „Свети Василий“!

Обърна се към Панайотарос, който биеше като луд камбаната:

— Хайде, Панайотарос, върви да събудиш агата! Кажи му да яхне кобилата си и да препусне към кладенеца „Свети Василий“! Болшевиките слизат!

Довтаса и даскалът, запъхтян; беше забравил очилата си и току се препъваше ту тук, ту там; и се беше объркал.

— Не вземайте оръжие, братя! — извика той. — Аз ще отида да им поговоря, ще ги подхвана с добро! Братя сме, не потапяйте селото в кръв!

— Гледай си работата, даскале! — изрева попът побеснял. — Тук не може да има помирение! Дойде време да ги очистим; връз тях, момчета! На оръжие, братя! Смърт на дрипльовците!

Разпалиха се главите, изтичаха селяните в къщите си, въоръжиха се със сопи, с пищови, със сърпове, мнозина грабнаха ножовете, с които бяха заклали свинете, събраха се на тайфа, застана начело поп Григорис, спуснаха се към кладенеца „Свети Василий“.

Пристигна тичешком и Панайотарос и застана до попа; вдигна пищова си, гръмна във въздуха.

— Връз тях, момчета, да ги затрием!

Чу изстрела в съня си агата, потропа с тоягата си по пода, дойде Марта.

— Какви са, мари, тези гърмежи?

— Болшевиките налетяха, ага!

— Кои болшевики мари, гърбушо? Говори ясно! Онези от Русия ли, мари?

— Не, ага, онези от Саракина; трябва да яхнеш, казва, кобилата си и да отидеш и ти…

Агата избухна в смях, спеше му се, обърна се на другата страна, където лежеше Браимчо.

— Когато дойдат онези от Русия — каза той, — да ме събудиш; а сега върви по дяволите!

Поп Фотис видя, че ликоврисяните тичат разярени, отдели се от хората си, пристъпи напред без оръжие, като държеше в ръце само иконата на пророк Илия.

— Братя — извика той, — искам да ви кажа нещо, спрете! Изслушайте ме, в името на Христа, за да не се пролее кръв!

Спряха се за малко двете враждебни тълпи и зачакаха; поп Фотис пристъпи още няколко крачки.

— На теб, поп Григорис, на светиня ти, отче — извика той, — искам да кажа нещо; приближи се.

— За какво съм ти, козя брада? — отвърна поп Григорис и изскочи напред. — Ето ме!

Застанаха двамата попа един срещу друг, между двете групи; единият — висок, охранен, лъскав като бик; другият — само кожа и кости, с хлътнали бузи, с изранени крака като гладен, покрит с рани кон.

— Отче — каза високо поп Фотис, за да го чуе и народът, — голям грях е да хвърлим братята си във война; кръвта, която ще се пролее, ще падне върху нашите две глави… Искам да ти кажа нещо, отче, чуйте го и всички вие, братя! Сложете оръжията на земята, за да не се счепкате, почакайте; ние, двамата свещеници, поп Григорис и аз, всеки като представител на своя народ, ще се преборим тук без оръжие, помежду си. И ще дадем клетва; ако поп Григорис ме тръшне и гърбът ми омете земята, ще се върнем мирно, с празни ръце, в Саракина; ако аз тръшна долу поп Григорис и неговият гръб омете земята, ще заемем имотите, които подари на общината ни Михелис Патриархеас; високо горе, между двама ни, ще стои бог и ще отсъди!

Зарадваха се ликоврисяните, като чуха думите на поп Фотис; погледнаха изпитото му лице, тънките му като на скакалец ръце и крака, разсмяха се:

— Духни го, поп Григорис, духни го да падне!

Но саракинците се изплашиха.

— Не, не, отче! — извика Лукас. — Нека най-юначният измежду тях излезе и се пребори с мен; и да видим кой ще победи! Нека излезе Панайотарос, дето се прави на бабаит и се перчи с пищовите и с червения си фес, потурнакът му печен! Нека дойде, ако му стиска, да се склещим!

И като изрече това, той подаде на един момък хоругвата и запретна ръкави.

— Идвам, предателю, идвам, болшевико! — изрева Панайотарос и се втурна. — Идвам, бре, да ти изпия очите!

Измъкна пищова си и скочи; но поп Григорис извика:

— Стойте; оставете ни сами да отсъдим! Приемам предизвикателството ти, кози брада; заклевам се в господа, ако те тръшна, пръждосай се, махай се оттук! Ако ти ме тръшнеш, вземи опустелите му имоти, дето ви ги хариза онзи серсемин Михелис; призовавам господа да дойде и да застане горе между нас и да отсъди!

— В името божие! — каза поп Фотис и се прекръсти.

Обърна се към своите, кимна и положи в ръцете на един старец иконата на пророка.

Свали след това протритото си расо, сгъна го внимателно и го постави върху един камък; видяха се дрипавата му черна риза и покритите му с кръпки гащи; клечкоподобните му крака се подаваха като чворести дървета и бяха целите в рани.

Поп Григорис стоеше разкрачен, със скръстени ръце и го чакаше да се приготви; очите му бяха изпълнени с гняв и презрение; удряше с крак по земята като кон; бързаше. Но когато видя изведнъж пред себе си поп Фотис, като скелет, облечен в дрипи, с черни, дълбоки като кладенци очи, настръхна; сякаш пред него се изправи призракът на смъртта.

— Прекръсти се, отче — каза спокойно поп Фотис, — готов съм.

Поп Григорис се прекръсти машинално и не се помръдна, сякаш се беше сраснал със земята.

— Ела бре, скакалецо — извика той подигравателно, — удряй!

— Не можеш ли, отче, да отвориш уста, без да изругаеш? С тази уста ли славословиш господа? Тези ли ръце вдигат светия дископотир?

— Тези ръце ще строшат кокалите на козите бради! — каза той и се спусна към противника си с наведена глава, като бик.

Беше вдигнал юмрук, за да го стовари, като обезумял, но поп Фотис се отмести леко и юмрукът удари във въздуха; поп Григорис за малко не се отърколи на земята. Побесня, нахвърли се отново върху него, сграбчи един кичур от брадата му, отскубна го, но поп Фотис свари, стисна мършавия си стоманен юмрук и го стовари върху издутия корем на поп Григорис; издумка коремът му и охраненият поп изрева от болка; помътняха очите му, пребледня, но събра отново сили и сграбчи през кръста поп Фотис, прилепи лице връз него и започна да го хапе по шията и да се мъчи да го удуши. И двамата не издаваха ни звук, само от време на време поп Григорис изръмжаваше като звяр, който яде.

Саракинците бяха притаили дъх.

— Загина отчето ни — измърмори Янакос. — Ще го удуши онзи рогач!

— Не се бой, Янакос, не виждаш ли господа? Над него е!

Не беше доизрекъл думите си Манольос и поп Фотис сграбчи с една ръка раздвоената брада на поп Григорис, а с другата му стовари един здрав юмрук по устата; изрева нещастният поп, наведе се и плю кръв, примесена със зъби; и преди още да успее да се съвземе от болката, поп Фотис го сграбчи през кръста, замята го наляво-надясно и изведнъж се стовари върху него с все сила и го тръшна по гръб на земята.

Изправи се, за да го притисне с коляно връз гърдите, но не свари; Панайотарос се нахвърли върху него и яростно го заудря. И изведнъж Лукас се юрна, спуснаха се след него и Манольос, и Янакос, смесиха се двете орди, засвистяха прашките и дълго време се чуваше как сопите се стоварваха, как ножовете работеха и пищовите стреляха във въздуха, или на месо. Отначало викаха и се ругаеха, но скоро започнаха да се чуват само ръмжене и ревове, сякаш се бяха счепкали зверове.

Костандис с Андонис и дебелият Димитрос довтасаха със сопите си, застанаха при саракинците.

— Костандис — извика му Янакос, като се измъкна от купчината, — изпълни ли поръката ми?

Костандис го гледаше объркано, не можеше да си спомни; каква поръка?

— Магаренцето ми…

— Не бери грижа, Янакос, в къщи е.

— Тогава отивам! — извика Янакос и нарами тенекията с гас. — Връз тях, момчета! — викаше Лукас, като удряше с една тежка тояга наляво-надясно по главите. — Връз тях, пометохме ги!

И наистина, ликоврисяните бяха започнали да се огъват, отстъпваха полека-лека, навлизаха в селото, мнозина офейкаха и се заключиха в къщите си… В това време саракинките бяха изтичали и вдигнали поп Фотис, положили го бяха край кладенеца и му промиваха раните; главата му беше разбита и от нея течеше кръв.

— Смелост, братя! — викаше Манольос и налиташе.

Беше грабнал от ръцете на Панайотарос пищова, стреляше във въздуха и прогонваше изплашената тълпа.

По едно време се чу гласът на учителя:

— Спрете, братя, не се избивайте, ще се споразумеем. Всички сме гърци, всички сме християни!

Но беше притиснат между двете войски, повалиха го долу и приятели, и врагове, и го стъпкаха; някой запрати по него един голям камък, и учителят се отърколи в несвяст в една яма.

Ликоврисяните бяха вече отстъпили в самото село; грабна Лукас другата тенекия с глас, която жените пазеха, спусна се към околните къщи и започна да залива стените им.

— Напред, жени, след мен, палете! — викаше той и пристъпваше.

Скоро пламъците зализаха стените и жените, които се бяха залостили вътре, започнаха да пищят.

Поп Григорис лежеше в безсъзнание; бяха го вдигнали и внесли в къщата на старата Мандаленя, там наблизо, и го бяха положили на двора; донесе церовете си старицата, надвеси се връз него и започна да му промива раните и да ги маже с разни мехлеми; и клетият поп ревеше.

В това време Манольос тичаше начело, а зад него народът; стигнаха пред дома на стария Патриархеас, разбиха вратата, влязоха.

— Момчета, тук ще се укрепим! — извика Манольос. — Хайдете двама от вас да донесете отчето ни, а всички останали влизайте вътре; завладяхме я, честито!

Изтичаха двамина да донесат поп Фотис; стопанките тичаха с кофи да гасят огъня; селото беше опустяло…

Изведнъж се чуха изплашени викове:

— Гори къщата на стария Ладас!

Строшиха кюповете му, разлива се зехтинът му, строшиха бъчвите му, разлива се виното му! — Старият Ладас и жена му излязоха на улицата и плачат!

Панайотарос си беше изгубил чернения фес, а Манольос му беше изтръгнал единия пищов; тичаше насам-натам, куцукайки, стреляше с другия пищов и подканваше предизвикателно Манольос да се покаже. Но Манольос сега се беше надвесил връз поп Фотис, когото бяха пренесли и положили на мекия креват на Патриархеас; жените бяха привързали раните му и сега току отваряше очи, гледаше наоколо другарите си и се усмихваше.

— Престъпиха клетвите си — казваше той, — бог ще ги накаже! Тръшнах поп Грнгорис, гърбът му омете земята, доволен съм.

— Боли ли те, отче? — запита го Манольос.

— Ами че разбира се, Манольос, боли ме, но съм, ти казвам, доволен; бог отсъди, победихме!

Чуха се радостни викове на двора; Лукас с още двама свои другари се бяха вмъкнали в къщите, които бяха подпалили, вратите им бяха отворени, жените носеха вода, за да угасят огъня, успели бяха да грабнат три заклани свине, които висяха на ченгелите, и ги бяха донесли с радостни викове в дома на Патриархеас.

— Накладете огньове, жени! — извикаха те. — Имаме бол дърва, отворете и килерите, извадете брашно, омесете хляб, опечете месото, юнаците са гладни!

— Пости са сега, не се яде дори зехтин! — възрази една старица. — Не се ли боите от бога?

— Да попитаме отчето — каза Лукас.

— Вземам греха върху себе си — отвърна поп Фотис. — Яжте!

Пристигна и Янакос, опърлен, целият омазнен.

— Изкарах си яда, братя! — извика той. — Доволна е душата ми! Изгори вдовици и сираци старият чифутин, изгорих го и аз!

На вратата се почука, отвън се чу гласът на Костандис:

— Отворете, отворете, момчета, учителят е убит.

— Спуснаха се, издърпаха мандалото, Костандис с дебелия Димитрос и Андонис влязоха, като носеха на ръце убития. Главата му беше разбита, мозъкът му изтичаше; очите му бяха останали отворени, като стъклени; долната му челюст беше цялата разтрошена. Намерихме го в една яма — каза Костандис. — И двете села го бяха стъпкали.

Наведоха се всички, мъже и жени, и го целунаха.

— Намеси се, искаше да ни помири, а ние го убихме… — каза Манольос, като избърса очите си.

Агата, изтегнат в меката си постеля, слушаше гърмежите, пушеше си чибука и галеше Браимчо… Но момчето беше усетило миризмата на барут, кръвта му се беше разпалила, риташе и искаше да изскочи навън, да стреля и то с пищов; но агата го държеше здраво за крака, не го пускаше.

— Не ставай щур, Браимченцето ми, остави гърците да се трепят помежду си; няма свършек, проклетото му племе! От колко години вече, от деди и прадеди, се мъчим да ги затрием? И докъде я докарахме? Да се не видим макар! Един изтръгваш, десет поникват… Ако не се трепят, ти казвам, помежду си, не можем ги изтрепа; и така, оставям ги да се трепят помежду си; и когато си извадят хубаво-хубаво очите, яхвам кобилата си и отивам да сложа ред. Разбра ли? Казвам ти това, ако някога успееш да станеш и ти ага в гръцко село, да знаеш, бре, как да се държиш с гърците.

— Пусни ме да утрепя и аз няколко души — извика разпаленото турче, — сърбят ме ръцете.

— Абре, не си прави труд, ти казвам, те сами се трепят помежду си; ако се намесим и очистим неколцина от тях, ще си намери довлетът белята; ще дойдат пак франгските кораби в Смирна да я блокират, и ще стане една!… Добре сме си тук, в леглото, Браимченцето ми, пък е и студено навън, не те пускам. Сега ще ни донесе да хапнем мед с орехи старата.

Плесна с ръце; появи се старата Марта.

— Какво става мари, Марта?

— Трепят се, ага. Двамата попа са ранени, единият оскуба брадата на другия, Панайотарос си загуби феса, пък и му строшиха и коляното, подпалиха къщата на стария Ладас, зехтинът и виното текат по сокаците.

Агата прихна да се смее.

— Аферим, гяури! — каза той. — Сякаш съм ви платил за това! Хайде, мари, донеси ни орехи с мед. Обърна се към Браимчо, който още подритваше и искаше да се намеси и той в кавгата:

— Абре, не ставай щур, не се бъркай в гръцките работи; стара клетва е това, от бога. Слушай какво ми разправяше покойният ми дядо, та да разбереш. Всичко добре наредил аллах, казваше ми той, всичко, ама един ден ей тъй му щукнало, взел огън и лайна и направил гърка; но веднага, щом го видял, станал пишман; имал едни очи, вагабонтинът му неден, челика пронизвали. „Каква стана тая — измърморил аллах, — загазих го! Я да взема да направя пък сега турчина, да заколи гърка, та да миряса светът!“ Взел, значи, мед и барут, размесил ги хубаво-хубаво, направил турчина. И веднага, без да губи време, турил на една тепсия турчина и гърка да се борят. Борили се, борили се, от сутринта до вечерта, никой не тръшнал другия; но щом се мръкнало, лукавият грък турил една марка на турчина, пльоснал го долу! „Дяволите да ме вземат — измърморил аллах, — пак я загазих! Тези гърци ще изядат света, ще отиде трудът ми напразно… Какво да правя!“ Цяла нощ не мигнал, горкият; но на сутринта скочил и плеснал с ръце: „Открих! Открих!“ — извикал; взел отново огън и лайна и направил още един грък, и ги сложил и двамата на тепсията да се борят. Започнала борбата; туря марка единият, туря марка и другият; ръга единият, ръга и другият; мръсен удар единият, мръсен удар и другият… Борели се, борели се, падали, ставали, борели се, пак падали, пак ставали, борели се… И още се борят! И така, Браимчо, мирясал светът.

Дойде кира Марта с орехите и меда.

— Отвори, мари Марта, прозореца — заповяда агата, — да чувам виковете и гърмежите им, та да се радва душата ми; и напълни шишето с ракия. И когато вече се изтрепят там, колкото се изтрепят, ела да ми обадиш, да яхна кобилата си, и да отида да туря ред.

Вече привечер гърмежите и сноването насам-натам престанаха, прибраха се селяните по къщите си, промиваха раните си, мажеха се с мехлеми, слагаха вендузи, пиеха градински чай; запалваха светилниците и оглеждаха телата си, за да видят какво бяха пострадали; тук някое ухо беше провиснало, там няколко зъба липсваха, другаде някой пръст беше отрязан, някое око отекло, две-три ребра строшени… Оглеждаха и селото: доста черчевета бяха изгорели, няколко врати бяха разбити, три заклани свине бяха изчезнали, къщата на стария Ладас догаряше, разляха се зехтинът и вината, отиде по дяволите житото…

— Ами горката му жена, кира Пинелопи, светият човек? — попита старата Мандаленя, която ходеше от къща на къща и мажеше с мехлеми, слагаше вендузи и лепеше пластири.

— Да са живи съседките, че влязоха в огъня и я спасиха. Седяла, горката, без да се помръдне, на столчето си и пищяла. Не станала да избяга; стискала здраво калцуна с куките за плетене и пищяла.

— Ами мъжът й, мари, не се ли хвърли в пламъците да я спаси?

— Хвърлил се, проклетникът му неден, ама вместо да грабне и да спаси жена си, грабнал сандъка с лирите, изскочил на сокака, седнал върху сандъка и се разплакал. След малко довели и кира Пинелопи, турили я и нея да седне върху сандъка и — няма да повярвате — хванала веднага калцуна и почнала да плете… Имаш право, кира Мандаленя, свята жена е!

Тръгна си кира Мандаленя, като проклинаше мъжете, една врата се отвори, една ръка я сграбчи за фустата.

— Виждала ли си, мари, мъжа ми? Хванали го пак дяволите, измъкнал, казва, пищовите, обърнал селото наопаки, убил, казва, и попа на Саракина. Вярно ли е, кира Мандаленя?

— Не съм виждала мъжа ти, кира Гаруфаля, ама видях феса му, беше му паднал близо до кладенеца „Свети Василий“… На едно място е главата му, на друго — фесът, горкичката ми Гаруфаля!

— Да го вземат дяволите! — каза кира Гаруфаля и затръшна вратата.

Плю си на петите старицата, забърза, взела беше най-скъпите си мехлеми, отиваше да цери раните на поп Григорис.

Бяха го отнесли в къщата му, две-три съседки току сновяха навън-навътре и му носеха кафета, постни неща, лимонади, супа от тахан, и тарама хайвер, да хапне, казва, та да закрепне.

— Нищо ти няма, отче — казваше му една мила старица, дрипава и изгладняла, с огромен нос, — нищо ти няма… От сутринта не си ял, отче, и си огладнял; всички болести идат от глада; яж, за да оздравееш.

И така, ядеше и пиеше попът, седнал в леглото си, справяше се и без предните си зъби, които му беше строшил поп Фотис, малко кръв още му течеше от челото, но ей сега на щеше да дойде кира Мандаленя с мехлемите си…

Добре беше всичко, болките започнаха да минават, ама сърцето му кипеше.

— Видя ли някой, че ме тръшна долу проклетият му пръч, кира Персефони? — попита той тихо милата старица. — И си дръпни малко носа, жива да си, защото ще капне върху мен.

— Какви ги хортуваш, отче? Този скакалец да те тръшне — боже господи, не го и приказвай това! Не, отче, никой не те видя, никой!

Но сърцето на чорбаджията поп не се успокояваше. „За всичко, за всичко, проклет да бъде, за всичко е виновен онзи отлъченият Манольос! За всичко! Той обърка акъла на Михелис, той уби моята Марьори, той поведе и докара тук дрипавата Саракина, той накара Янакос да подпали селото… За всичко, за всичко, този предател, този продажник! Ще му изпия очите!“

Обърна се в леглото си, изяде още една чиния тарама хайвер, изпи и една чаша вино.

„Трябва да събера сили — каза си той. — Да ям колкото се може повече, да събера сили. Утре ще стана, ще отида при агата, да докара аскер от низами, да изгони болшевиците, та да зацари отново ред и справедливост на света…“

Вратата се отвори, попът се извърна.

— Добре дошла, кира Мандаленя! — каза той. — Приближи се да ти кажа нещо на ухото.

Старицата се приближи, наведе се.

— Разкарай съседките оттук, залости вратата и ми заколи една кокошка.

XXI

На другата сутрин агата се събуди, наостри уши — нито гърмежи, нито викове; спокойствие. Разтревожи се.

— Гяурите им недни! — измърмори той. — Свършили са вече! Какво, по дяволите, им е станало, та не се трепят!

Повика Марта:

— Не се ли трепят, мари, вече?

— Не, ага, укротиха се. Ала бунтовниците са заели къщата на стария Патриархеас и не искат да излязат оттам; била, казват, тяхна; а пък учителят, горкият, е убит…

— Убит ли? — извика радостно агата. — Абре, да са живи ръцете им! Отиде още един; ами поповете?

— Те са със седем души, ага, като котките; само са си изпотрошили мутрите и са си оскубали брадите; ама се държат, няма да умрат!

— Това е лошо — измърмори агата. — Ама търпение, до другата кавга. Оседлай ми кобилата.

Гърбушата понечи да тръгне, но агата я повика обратно.

— Къде е, мари, Браимчо? Рано-рано ми избяга.

— Дойде Пелагия, ага, дойде още по тъмници, кучката й недна!

— Да я вземат дяволите! Още ли, мари, не му е омръзнала? Какво й намира? Да пукне дано, мискининът му недей! Ама малко е още, горкото, не може още да различи бъбрека от фъшкията… Хайде, оседлай ми кобилата!

И поп Фотис се беше събудил рано-рано, болеше го още, но хапеше устни, не даваше на болката да издаде и звук и да го посрами. Повика Манольос.

— Манольос — каза му той, — бързо на работа, да не губим време. Разпредели мъжете, хайдете да заемете градините си, лозята и маслините си… Да построят във всеки имот по една колиба, да се укрепят добре, никой да не може да ни извади; а аз ще остана тук с няколко момчета; хайдете, с божията благословия!

— Боли ли те още, отче?

— Какво ще рече това, Манольос, боли ли ме, не ме ли боли? Тук светът пропада, мен ли ще гледаш? Хайдете, събери мъжете, пръснете се; агата всеки миг ще се появи.

Манольос слезе на двора; учителят още беше проснат върху калдъръма, сред двора; клепачите му се бяха сковали, не можеха да ги затворят; очите му гледаха нагоре към небето, но не виждаха нищо.

Жените бяха откъснали лаврови клонки и ги бяха нахвърлили върху него; няколко старици, седнали с кръстосани крака около него, го оплакваха тихо, нежно, без патос; една майка беше пъхнала в скръстените му ръце голям стрък босилек, да го носи за поздрав на умрялото й дете; беше учениче в школото на Хаджи Николис напоследък и даскалът го обичаше.

Повика Манольос мъжете, разпредели ги на три дружини, взеха си тоягите и оръжията и колкото храна можеха да носят, от килерите на къщата, отвориха вратата и излязоха навън; едната дружина щеше да заеме градините на стария Патриархеас, другата — лозята, а третата — маслините.

Селото спеше, минаха бързо по пустите сокаци, къщата на стария Ладас още димеше; снегът по полето се беше вече разтопил, небето беше съвсем ясно; върхът „Свети Илия“ се смееше, блестящ, целият в сняг.

Клисарят чу трополене на крака, отвори прозорчето си, видя ги, разбра. Облече се бързо-бързо, доволен, и изтича да изтърси злорадо лошите новини на поп Григорис.

— Ще го накарам аз да се пръсне от яд! — измърмори той, като хихикаше. — Аз трябваше да бъда митрополит, а той — клисар; ама съдбата е сляпа.

Пое тичешком по нагорнището, някои врати започнаха да се отварят плахо, петлите се събудиха; стигна до поповата къща, бутна вратата, влезе. Попът беше приседнал в леглото си и гледаше през прозореца настъпващия ден. Снощи старата Мандаленя беше намазала с някакъв гъст жълт мехлем разбитото му чело, за да зарасне, и му беше превързала главата с ивица черно платно; брадата му беше оредяла, а отдясно, под бузата, липсваше един голям кичур; и половината му мустак, десният, също беше оскубан. Попът излизаше от войната проскубан, пребит, като див котарак побойник.

Но не чувствуваше нито болка, нито срам; само едно му беше в главата, само едно кроеше — да затрие Манольос. Не му стигаше вече, че го беше отлъчил и изгонил от селото; искаше да го „изяде“; дремещи людоедски инстинкти, пра човешки тъмни възпоминания, се пробудиха в него. Да го повали, да го стъпче, да го захапе за гръкляна, да му изпие кръвта. Един прастар вълк беше отхлупил кората на душата му и виеше. Християнска любов и доброта, страх от бога, адове и райове, всичко изчезна в недрата на поп Григорис, и само едно остана в дивата пустош на глъбините му — вълкът.

Клисарят пристъпи, преглътна на сухо, не знаеше как да изплете думите си тъй, че да засегне колкото се може по-дълбоко попа, но като същевременно се прави на патка, уж че съжалява от сърце.

— Отче — започна престорено съкрушено той, — прости ми… Големи кораби — големи бури; ти си голям кораб, отче, и вълните те блъскат право в главата…

— Какво ми се правиш уж на нещастен, йезуитино! — извика попът. — Познавам те добре; искал си — виж го ти, има и мутра за това! — да станеш митрополит, не си успял, и сега от устните ти капе отрова… Така че не ми предъвквай думите, казвай по-скоро — какво се е случило?

Ядоса се в себе си клисарят, но се сдържа; капка по капка изливаше отровата си върху него.

— На поп Фотис — каза той плачливо — му няма нищо… Жив и здрав е!

— По-нататък, йезуитино! Друго искаш да ми кажеш; избълвай жлъчката си!

— Саракинците, видях ги с очите си, тръгнаха рано-рано да се пръснат по имотите на Патриархеас и да ги заемат; загубихме играта.

— Да се не видиш макар! По-нататък!

— Цялото село примира от смях, нечестивото, задето те тръшнал, казва, поп Фотис, и гърбът ти омел земята…

— Я ела, бре, йезуитино, по-близо!

Но клисарят се боеше от ръчището на попа, отдръпна се още по-далеч, в ъгъла.

— И най-лошото…

— Най-лошото ли? Казвай, проклетнико, казвай по-бързо! Искаш да ме съсипеш ли?

— Най-лошото, отче… Е, смелост, хора сме… всички ще умрем…

Попът грабна желязната си табакера и я запрати по главата му; но клисарят се наведе и табакерата тресна във вратата и ситно нарязаният тютюн се разпиля по пода.

— Казвай, защото ще стана, нещастнико, и ще те пребия от бой! И тъй, най-лошото?

— Как? Не го ли знаеш, отче? Ох, как да ти го кажа, ще ми стане лошо… Брат ти, отче…

Но попът не се сдържа повече; отметна завивките, изпъна крачищата си, скочи на пода и се спусна към клисаря. Но той свари да постави масата и два стола като преграда и по този начин добре се укрепи.

— Убит е! — измърмори плачливо той.

— Кой? Кой? — изрева попът и от челото му отново започна да тече кръв. — Кой го уби?

— Не знам, отче, отде да знам аз, клетият! Намерили го, казват, в една яма с разбита глава… Хвърлили му един голям камък и му я направили на пита. И сега са го проснали като талпа у Патриархеас.

— Не подозираш ли някого бре, Хараламбис? Не ти ли е дошло за някого наум?

— Какво да ти кажа, отче? За никого… ама пък… такова…

— Ама пък?… Такова?… Я си помисли добре… Ти си акъллия човек, все нещо знаеш…

Пристъпи, отмести столовете и масата, постави меко ръка на рамото на клисаря.

— Нещичко знаеш ти, не може да бъде. Кой, казваш, че може да е?…

— Е, е… нещичко долови окото ми… Ама не ща да си слагам грях на душата.

— Не се бой от пъкъла, аз съм насреща, говори свободно… и на мен ми дойде наум за същия… Сатаната! Видя ли го с очите си?

Горкият клисар мълчеше; боеше се от попа, но се боеше и от ада, беше се объркал.

Попът го раздруса силно.

— Ставаш ли свидетел? — каза му той. — Помогни ми, знаеш колко те обичам, помогни ми да се облека, да отида при агата, да си върна за кръвта… Значи си го видял, видял си го с очите си!

— Какво да ти кажа и аз, отче… Като че ли го видях…

Попът вдигна разгневен ръчището си. Клисарят се сви.

— Видял си го! Защо криеш? Видял си го, проклетнико!

Клисарят вдигна очи, видя над себе си ръчището.

— Отче — извика той, — дай ми време да си събера ума, да си спомня.

— Добре, чакам!

„Казах, че съм го видял — разсъждаваше клисарят, — но кого? Не казах. По този начин не върша грях спрямо никого. Какво губя тогава, ако кажа, че съм го видял?“

— Олекна му; извика:

— Видях го, отче, сега си спомних, видях го с очите си кълна се, тъкмо когато ти се беше отърколил на земята и поп Фотис те беше притиснал с коляното си…

— Добре, добре, не те питам за това, запуши я вече проклетата си уста! Помогни ми, ти казвам, да се облека… Пак добре, че си го видял, антихриста му неден! Не знаеш какво добро правиш на християнството…

Клисарят, сияещ от радост, грабна долните гащи, чорапите и джубето и започна да облича попските месища. Обу го, след това му тури калимявката и го изведе бързо, доволен.

— Отведи ме в конака… Полека-полека, не бързай, проклетнико! И върви сетне да кажеш да донесат трупа в черквата.

Агата се готвеше да яхне кобилата си; видя, че поп Григорис влиза, като тътреше крака, с превързана глава, цялата в кръв: засмя се.

— Какъв е този хал, попе? — извика той. — Кой ти строши чутурата?

— Справедливост, ага! — извика попът, като протегна ръце. — Възмездие! Манольос! Той вдигна Саракина на крак, той подпали селото, той ми счупи главата, той уби брат ми, даскала! Имам свидетели! Ти си турската власт в Ликовриси, идвам, простирам ръце — справедливост, възмездие! Предай ми Манольос да го съдя; цялото село кипи!

— Абре, не викай, попе, проглуши ми ушите! Седни да ти направи едно кафенце Марта, да дойдеш на себе си! Няма нищо, гърци сте, гръцки глави имате, блъскат се една в друга, трошат се! Пак добре!

— Предай ми Манольос! — извика отново попът и се опря на стената, за да не падне.

Изтича Марта, подаде му стол, помогна му да седне; агата опаса бавно силяха си, напъха сребърните си пищови, сложи под мишница бича си.

Вратата се отвори, влезе едно старче, босо, прегърбено, измачкано, с полуизгорели коса и брада, с кървави рани по бузите и ръцете; прекоси двора, като подскачаше и падна в краката на агата.

— Ага — извика то, — милост!

— Абре, не си ли ти старият Ладас? — каза агата, като го побутна с крак. — Каква е тая мутра? Къде я намери? Изгориха ме, ага! Строшиха кюповете и бъчвите ми, изгориха сандъците ми, дрехите ми, сърцето ми!

— Кои, бре?

— Манольос! Манольос болшевикът!

— Имаме свидетели, ага! — извика и попът. — Панайотарос го видял, клисарят го видял… аз го видях!

— Изгори го, ага, изгори го, както той ме изгори мен! — хленчеше старият Ладас. — Да натрупаме дърва сред площада, да го намажем с катран и да го запалим!

Агата се почеса по главата, изплю се отегчено на земята.

— Бели… бели… — измърмори тон. — Проклети да сте, гърци!

Агата крачеше напред-назад по двора, шибаше въздуха с бича и колкото повече шибаше, толкова повече се разяряваше.

— Кълна се в Мохамед — изръмжа той, — ще ви хвана всички наред, попове, старейшини, болшевики, и ще ви обеся с главата надолу!

Чу, че вратата се отваря, извърна се. Влизаше Панайотарос, куцук-куцук, без фес, само с един пищов в силяха, с раздрани дрехи, изцапани с кръв, целите в кал; а мутрата му беше подута и покрита със синявици.

Агата не можа да сдържи повече смеха си.

— Абре, какъв е този карагьозчийски звяр? — извика той. — Абре, как да ти викам — проскубана мечка, крастава камила, или Панайотарос?

Панайотарос се опря на стената раздразнен и изръмжа, но не отвърна; болеше го коляното, не можеше да стои прав, полека-лека се свлече и се тръшна на земята.

Агата изгледа тримата си сутрешни гости; попът, приведен на стола си, пъшкаше и ръмжеше, ръцете му трепереха и беше разлял всичкото си кафе, което Марта му беше поднесла, върху расото си. А старият Ладас, седнал на земята, поклащаше бавно острата си глава като болен заек, свиваше и отпускаше устни, сякаш дъвчеше, а очите му бяха целите зачервени. А пък Панайотарос се беше превърнал в купчина от кал, дрипи, силяхи, крака и подути мутри.

— Хо-хо! Какви са тия разбити кораби! — извика агата. — Какви са тия раздрани байраци, какви са тия посрани сераскери! Абре, тези тук са сякаш всички гърчоля на куп, усмърдяха двора ми! Ела, мари Марта, донеси една пачавра да избършеш!

Честолюбието на попа се засегна, той вдигна глава.

— Ага — каза той, — да знаеш, че ще дадеш сметка пред довлета! Тук има един шейтан, подкупен от Московеца да затрие селото ни… Да затрие Турция! Не гледай леко на тая работа, не се смей, вдигни юмрука си, удряй! Какво правим, когато влезе вълк сред стадото? Убиваме го! Предай ни Манольос!… Не се бъркай твоя милост… Цялото село ще се събере днеска пред конака ти и ще завика. Глас народен — глас божи! Чуй народа как вика! Ти си агата на селото, раздай справедливост!

Агата потъна в дълбок размисъл. „Не е лошо да затрием един грък… Един по-малко, все е кяр… И то, без да си пъхам аз пръста… Я да видим…“

— Какво го мислиш и го премисляш, ага? — обади се сега Панайотарос. — Аз го видях как уби с един голям камък даскала; аз го видях как даде тенекията с гас на Янакос и му каза: „Подпали, Янакос, най-напред конака на агата; изгори го и него, кучето му недно, та да се освободи селото ни от турчина!“

— Заклеваш ли се бре, Панайотарос? — изръмжа агата и позеленя от злъч. — Заклеваш ли се?

Панайотарос хвърли бърз поглед към попа; той му кимна.

— Кълна се, ага!

— Той е болшевик, ага — каза поп Григорис, като се помъчи да се надигне от стола. — Една цел има: да хвърли във въздуха Турция! И има зад гърба си Московеца, който го подкрепя. Ако го оставим жив, ще освирепее, ще изяде света!

— Абре, и ти ги приказваш едни такива опашати! — каза агата, който обаче беше почнал да става неспокоен.

Попът сега се беше изправил, събра сили, пристъпи към агата:

— Приказвам ги опашати ли? Ами че работата е съвсем ясна! Спомни си, ага, какво беше Манольос в началото, тук, в селото ни, и какво стана; един прост овчар, ратай на Патриархеас, без нито една глава свой добитък, без нито педя земя, нищожество, перекенде. И след няколко месеца, с лукавства, с помощта на московеца, заповядайте какво стана — звяр! Вдигна свой байрак, уби хора, разтури семейства, доведе някъде от майната си поп Фотис и дрипльовците му, завзе Саракина, изкалъпи под носа ни ново село, все от болшевики! Закле се да слезе да подпали конака, да те убие, ага, да оплячкоса селото и да повика Московеца да го завземе… Рискуваш си главата, ага, опичай си акъла! Влезе вълк в кошарата ти, убий го!

Голяма тревога обхвана агата; досега гледаше с пренебрежение на цялата тая работа; гръцки им работи, казваше си той, гърци с гърци се бият, нека си изкарат очите. Ама ето че сега се замесваше и довлетът, замесваше се и Турция! Ако оставя този червей Манольос да закрепне, какво ще стане с Турция? Пак ще се спусне Московеца да я блокира, и после върви се оправяй!… Има право този пръч попът; вълк влезе в кошарата ми, ако не го изям аз, ще ме изяде той!

Отвори уста, заговори:

— Каквито, по дяволите, и разправии да си имате помежду си, гърци с гърци, пет пари не давам; но сега виждам, че това не са само гръцки работи; работата става дебела… Хайдете, вървете по дяволите, всички, оставете ме сам, да си събера ума, да видя какво ще измисля… Хайде, пръждосвайте се!

Вдигна бича и започна да плющи с него над главите и по гърбовете им.

Сащисаха се и тримата, свряха глави в раменете си, за да не ги закачи бичът, и се спуснаха, притиснати един до друг, към вратата, а зад тях бичът свистеше. Тури един ритник на вратата агата, затвори я, остана сам.

— Донеси шишето с ракията! — извика той на Марта. — Трябва да взема решение!

Поп Григорис и Ладас минаха през селото, накараха клисаря да бие камбаната пак като за умряло, насъбраха се селяните на площада; дойдоха изранените, през цялата тази нощ не можеха да преглътнат срама си, да не успеят да изгонят парцаланковците, и днес се бяха озверили, търсеха отмъщение. Застана попът сред площада, беше се съживил отново, завика:

— Чеда мои, посрамихме се, трябва да отмъстим! Говорих с агата, спогодихме се. Кой е виновен за всичките ни беди? Само един, Манольос отлъченият! Но дойде и неговият час; агата ще ни го предаде да го съдим, да го осъдим, да му изпием кръвта. По-бързо, чеда мои, вдигнете се всички, съберете се пред конака, раздерете дрехите си, викайте: „Манольос! Манольос! Предайте ни Манольос!“, нищо друго; останалото е моя работа! Запъти се бързо към църквата, захлупи се върху тялото на брат си, целуна го, прочете му набързо благословиите, умът му беше другаде; наведоха се селяните, вдигнаха мъртвеца, отнесоха го в гробището; подпря се на дългия си бастун попът, спомни си за детските си ГОДИНИ, разплака се. Погребаха набързо учителя, пиха по една ракия за бог да прости и се разотидоха; на всички умът им беше другаде и бързаха.

Към обяд агата беше съвсем пиян и беше взел решение; повика Панайотарос, който седеше отвън, пред прага, като бито куче и чакаше.

— Ела тук бре, Панайотарос! — каза му той. — Можеш ли да ходиш, или съвсем окуця, нещастнико?

— Ако е нещо за Манольос — отвърна той, — мога.

— Главата ти я различавам, ама не виждам феса ти; какво си го направил бре, гяурино, феса си?

— Забравих го вчера, ага, на кладенеца „Свети Василий“; научих, че го е намерила старата Мандаленя, ще пратя да ми го донесат.

— Тури си феса, вземи и двама яки селяни, ако не можеш сам, и иди да ми доведеш Манольос. Хайде, друм!

— Жив или мъртъв?

— Жив.

Не куцаше вече, хвърчеше от радост Гипсоядеца, тръгна.

— Дойде твоят час, Манольос! — измърмори той, като потриваше ръчищата си. — Да си жив, Юда Панайотарос, изядохме го!

Манольос се беше разположил със своите хора в голямата градина на Патриархеас, извън селото, близо до езерцето Войдомата. Бяха вече издигнали колибата си, Манольос беше определил кои щяха да останат да вардят, и се канеше, щом се стъмни, да влезе в селото, за да види какво става и да се посъветва с поп Фотис; беше чул камбаната пак да бие и беше неспокоен.

Малко след пладне пристигна тичешком Костандис и донесе новини:

Попът отново подбужда народа, обикаля със строшена глава и насъсква селяните да се съберат, казва, пред конака и да викат на агата: „Предай ни Манольос! Той е виновен, той!“ Имат намерение да те хванат, Манольос, да хвърлят върху теб цялата вина, да те съдят, казва, като крадец и убиец, и че си подпалил селото, и че си болшевик… Всичко, всичко хвърлят върху теб… Скрий се, бягай обратно в Саракина, избягай още по-далеч, животът ти е в опасност; побеснели са!

— Тук ми е мястото, при братята ми, които също са в опасност! — отвърна Манольос. — Как мога да избягам, Костандис? Какво става с другите другари, видя ли ги?

— Янакос взе магарето си от къщи и го скри в голямата маслинена градина, където и той се е укрепил със своите хора; а поп Фотис е по-добре, утре мисли да стане и да отиде да поговори с агата; варварин турчала е, казва, но е добър човек, ще разбере, че сме прави… Аз обаче се боя, Манольос; попът се заклел да те затрие.

— Нека паднат всички грехове върху мен, Костандис, и нека ме затрие; така ще си изкара яда и ще остави на мира другарите ни… Това искам и аз; на всички обвинения ще отговарям с „да“; аз откраднах, никой друг, аз убих, аз палих, да, болшевик съм… Всичко, всичко, стига да се спасят хората… Ще отида сам да се предам на агата.

Костандис изблещи очи, изгледа Манольос; лицето му се беше променило, сияеше; беше станал по-висок; стоеше сред дърветата на градината като стълб от светлина. Костандис запремига, като заслепен.

— Манольос — каза той, — не мога да ти давам аз съвети на теб. Моята душа може да обхване Костандис и къщата ми, и най-много още няколко приятели, по-нататък не стига; твоята душа обхваща целия народ. Това, от което аз треперя, като го виждам да се приближава, ти се хвърляш връз него и го посрещаш с радост; това, което аз наричам страх, ти го наричаш надежда… Ти искаш и можеш да следваш стъпките на Христа; стори това, което бог те просветли, Манольос…

— Да вървим… — каза Манольос и се запъти към входа на градината.

Костандис сведе глава и го последва.

Излязоха навън, поеха край езерото, небето беше съвсем ясно, искреше зимният ден като кристал. Войдомата, тъмнозелена, блестеше неподвижна; около нея редките тръстики и върби се оглеждаха във водата; някакъв щъркел стоеше на един крак и гледаше; два други, прилепили крака на корема си, излетяха тихо, един до друг, впили очи във водата, защото бяха гладни.

Манольос плъзна бавно поглед наоколо, обходи езерото, голите, облени в светлина дървета, тъмнотеменужната Саракина в далечината и на върха й, светия страж, загърнат в сняг, спусна се след това в полето, зърна маслините, мина през градините — мушмулите бяха вече цъфнали, лимоните блестяха сред листата, един бадем беше вече предусетил пролетта и пъпките му бяха набъбнали и се готвеха да се разтворят…

— Хубав е светът… — каза Манольос и се усмихна.

„Още по-хубава е понякога човешката душа“ — помисли си Костандис, но не отвърна нищо.

Поеха към селото; камбаната все още биеше като за умряло; чуваше се отдалеч смесена глъчка от гласове и лай; няколко петли изкукуригаха.

— Времето ще се промени — каза Манольос, — чуй петлите…

Но Костандис стискаше устни, страхуваше се да отвори уста, за да не избухне в плач. Следваше го все тъй със сведена глава.

И изведнъж, тъкмо когато наближаваха кладенеца „Свети Василий“, видяха, че иззад една ограда, където се бяха скрили, изскочиха Панайотарос и двама мъжаги; и тримата имаха тояги, а Панайотарос сега носеше купестия червен фес на сеизина. Костандис ги видя и се смръзна.

„Идват да го хванат!“ — Понечи да побегне, но се засрами; и остана, целият треперящ.

Панайотарос излезе пред другарите си, пристъпи напред колкото можеше по-наперено, за да прикрие куцането си.

— Къде отиваш, отлъчений? — изрева той, като протегна ръчището си към Манольос.

— Отивам при агата, Панайотарос, не се люти; научих, че ме вика, отивам да се предам.

Панайотарос го изгледа смаяно.

— Не те ли е страх? — попита го той. — Не те ли е страх от агата, от попа, от селяните? Що за дявол си ти?

— Който не се бои от смъртта, Панайотарос, не се бои от никого; това е тайната… Да вървим!

— Застани отпред, да не ми избягаш; ще вървя зад теб.

Обърна се към двамата мъжаги:

— Вървете си вие, ще го вардя сам; друм! Върви си и ти, Костандис, никаквец такъв! Костандис се поколеба; погледна Манольос.

— Върви си, Костандис; иди си в къщи, при децата си, остави ме мен.

Останаха сега само двамата; някое време крачеха мълчаливо.

— Панайотарос — каза най-сетне със спокоен, благ глас Манольос, — толкова много ли ме мразиш, че искаш смъртта ми? Какво съм ти сторил?

— Не ми говори с такъв глас — изръмжа Панайотарос, — изгори ми сърцето.

Изникна в главата му тялото на вдовицата, кръшният й смях, алените й сочни устни, блестящите й снежнобели зъби, меднорусата й коса, сладкото й потръпване през нощта. Овлажняха очите му; въздъхна, сърцето му се късаше.

— Когато умреш, Манольос — каза той, — ще се убия и аз; живея само за да те убия… После, за какво ми е вече животът? Един изстрел и отивам по дяволите!

Влизаха вече в селото; камбаната биеше, голяма глъчка се чуваше откъм площада; навярно всички мъже се бяха насъбрали там, пред конака на агата, и викаха.

— Какво викат? — попита Манольос и се поспря, за да чуе.

— Сега ще видиш, отлъчений! Върви по-бързо!

Глъчката ставаше все по-ясна, различаваха се вече думите; Манольос се усмихна горчиво и ускори крачката. „Идвам… идвам… — шепнеше той. — Идвам, не викайте!“

Когато Манольос се появи на площада и хората го видяха, нахвърлиха се като обезумели върху него; но Панайотарос застана пред него, разпери ръце.

— Никой да не го пипа! — изрева той. — Мой е! Имайте търпение!

— Крадец! Убиец! Болшевик! — крещеше народът и се нахвърли да го разкъса.

Поп Григорис го видя отдалеч, втурна се побеснял към него.

— Убийте го, момчета! Смърт на отлъчения!

Но вратата се отвори, тури Панайотарос един ритник на Манольос и двамата влязоха в конака.

Агата беше в одаята, седеше с кръстосани крака на голямата си възглавница, пиеше, гледаше разжарените въглени в медния мангал, беше приятно топло, въздухът миришеше на ракия и суджук, и агата затваряше блажено очи. Откъм балкона току чуваше как народът, който се беше насъбрал долу, му викаше: „Манольос! Манольос! Смърт!“, и се усмихваше.

„Какво мръсно племе! — мислеше си той. — Какви лисици и пехливани, и дяволи! Гарван гарвану око не вади — обаче грък гърку и очи, и вежди, и носове, и чейнета вади! Ето сега, не та не, да изядат, та да изядат горкия Манольос… Какво им е виновен? Побъркан е, горкият, ама зло на човек не прави. Ама не та не — да го изядат! Правиш се на светец, твоя милост, така ли? На ти един право по главата — и хайде долу! Какво ме е еня мен? Да го защитя, та да си намеря белята ли? Искате да го изядете този нещастник, така ли? Вземете го, изяжте го, добър ви апетит! Аз си измивам ръцете и си пия ракията; имам си и тия камилски суджучета… Имам си и Браимчо… Имам си и бича, нищо не ми липсва!“

В хаята се чуха стъпки, агата вдигна глава.

Вратата се отвори, появи се Панайотарос, затвори вратата, направи темане и пристъпи, като понакуцваше, но кефлия.

— Хванах го, ага. Беше се укрепил в градината със своите хора, около двайсетина души, всички въоръжени до зъби. На двамата ми другари им се пукна жлъчката. „Махайте се — им казах, — бъзливци такива!“, и отидох съвсем сам; измъкнах пищова: „Ей, керати! — извиках. — Назад! Аз съм Панайотарос!“ Щом чуха това, хукнаха да бягат през глава! Остана само Манольос; той, да си кажа правото, не избяга; сграбчих го и ти го водя!

— Аферим на ръцете ти бре, лъве! — каза агата и се усмихна под преснобоядисаните си с черна боя мустаци. — Май ги понаду малко множко нещата, ама нали си грък, лъжец си… Хайде, доведи ми го да се поразтушим!

Сграбчи Панайотарос Манольос за мишцата, тури му един ритник и го вкара вътре. Манольос скръсти ръце, застана спокойно пред агата и зачака.

— Затвори вратата, Панайотарос, и стой отвън! — заповяда агата.

— Агата напълни чашата си с ракия, обърна я на един дъх, лапна едно голямо парче суджук и задъвка бавно, спокойно, доволен, притваряше очи и гледаше Манольос. Абре, Манольос — каза той най-сетне, — за втори път ми падаш в лапите; ала ми се струва, че този път няма да се отървеш… Много големи грехове стовариха на твоя гръб, нещастнико — че си крал, че си убил, че си подпалил селото… Вярно ли е?

— Вярно е, ага.

Агата се намръщи, ядоса се.

— Я да ти кажа аз на теб — извика той, — не ми прави пак същите номера като миналия път, не ми се прави на светец, защото дяволите ще те вземат, да го знаеш! Ти ли, бре, ще откраднеш, ще убиеш… ти ли ще палиш? Не ми минават тия на мен, Манольос!

— Аз, ага, аз; правя се на светец, правя се на нещастник, не вдигам очи да погледна човека, но отвътре съм дявол.

Виковете на площада станаха още по-яростни:

— Манольос! Манольос! Смърт!

— Чу ли? Викат да те предам; няма да излезеш жив от ноктите им, направи си сметка!

— Направих я, ага; предай ме. За едно само те моля; не давай да закачат някой друг; имат право саракинците, но не го намериха с добро; аз поисках да го взема със сила и направих каквото направих. Аз съм виновен, никой друг! Добри хора са те, ага; кротки, честни, работливи.

— Абе, били, казват, болшевики; искат да хвърлят във въздуха Турция!

— Не ги слушай тия, ага; бедни са, искат да живеят, да пуснат корени и те в земята. Нищо друго.

Агата се хвана за главата; одаята започна да се върти.

— Абре, вие, гърците, ще ме подлудите; слушам единия — има право; слушам другия — има и той право, обърках се… Ама кълна се в аллаха, ще ви хвана някой ден да ви избеся всичките, та да мирясам!

Отдолу отново се чуха викове, все по-яростни:

— Манольос! Манольос! Смърт!

— Не знам какво, по дяволите, да правя? — измърмори агата. — Жал ми е за теб, нещастнико, защото си, пак ти го казвам, луд и светец; искаш да покриеш, като квачка, под крилата си, всички мръсотии на света. Жал ми е за теб, но там е работата, че ако не им сторя хатъра, може да си намеря белята… Знам ли аз дали не си болшевик? Този дяволски поп кара сега народа да си дере гърлото, способен е да стигне чак до пашата в Смирна и да ме обади; и отиде ми главата! Разбра ли бре, Манольос? Ами че влез ми и твоя милост в положението! Ти какво щеше да направиш, бога ти! Не е ли по-добре да те предам и да те правят каквото си щат, отколкото ден и нощ да виси отгоре ми гилотината? Кажи си и ти мнението, имам ли право?

— Имаш право, ага; предай ме.

— Не ми го казвай, бре, така спокойно, защото ме хваща яд! Кажи, бре, че си болшевик, та да се разяря, да стана да те предам и да ми е спокойна главата, че не предавам едно невинно агне на вълците… Разбираш ли какво искам? Спокойствието си искам, да ви вземат дяволите, спокойствието си, да се отърва и от теб, и от тях… Но и да не взема грях на душата си за един невинен… Разбра ли? Ако ми кажеш, че си болшевик, всичко се нарежда.

— Болшевик съм, ага — каза Манольос, — опасен съм за довлета, — ако можех, щях да го хвърля във въздуха!

— Казвай още, бре, казвай, кълна се във вярата си, надувай нещата колкото можеш, за да се разгневя!

— Безчестен е този свят, ага, несправедлив, жалък; най-добрите гладуват и биват онеправдани, най-лошите ядат и пият, и управляват, без вяра, без срам, без любов. Не може да се търпи повече неправдата! Ще изляза на улиците, ще застана сред площадите, ще се кача на покривите и ще викам: „Елате всички гладни и онеправдани и честни да се съединим, да подпалим света, да се прочисти земята от владици, от господари и аги.“

— Казвай още бре, Манольос, казвай, добре ги докарваш, започвам да се ядосвам.

— Иска ми се, ага, да имах сили да стана и да обявя въстание в целия свят. Да вдигна всички хора, бели, черни, жълти, да станем една всемогъща войска на глада и да влезем в големите скапани градове и гадните дворци и в безсрамните цариградски сараи и да ги подпалим!

Но аз съм жалък и слаб, едно перекенде в село, загубено в дълбините на Анадола, и гласът ми не може да се чуе отвъд Ликовриси и Саракина. И ето, заставам между Ликовриси и Саракина и викам: „Вдигнете се, братя, на оръжие, момчета, докога ще бъдем роби? Докога ще свеждаме врат и ще хленчим: «Заколи ме, аго, та да стана светец!» Напред, дойде времето, свобода или смърт! Не ни дават с добро нашето право, ще го вземем с меча си! Стройте се като войска, слезте в безчестното богато село, убийте всички, които ви се опрат, изгорете къщата на стария Ладас, чифутина, домът на Патриархеас е наш, влезте вътре, укрепете се!

И като пуснете здраво корени и закрепнете, вдигнете се, бийте, агата, да се пръждоса от гръцката земя, изгонете тиранина чак до Кокини миля и още…“

Но Манольос не свари да довърши; агата скочи разпенен; сграбчи Манольос за врата, разтърси го яростно, повлече го по пода, отвори вратата, тури му един ритник, отърколи го по стълбата, слезе след него, сграбчи го отново за врата, завлече го на двора, отвори външната врата.

Народът се втурна, но изведнъж се спря смаян; агата, целият прежълтял, с пяна на уста, държеше Манольос за врата; а отзад Панайотарос, с насинена подута мутра, се смееше и махаше с ръце на тълпата и правеше знаци на селяните да се приближат; първи се спусна поп Григорис и застана най-отпред с разтворени ръце, готов да сграбчи Манольос.

Чу се, дрезгав, задавен, изпълнен с бяс, гласът на агата:

— Вземете го, убийте го, направете го на кайма, дяволите да ви вземат всички!

И като каза това, затръшна силно вратата.

Спусна се първи попът и сграбчи Манольос за рамото, а Панайотарос — за другото, селяните го наобиколиха, шумяха, нахвърляха се върху него, удряха го, блъскаха го, влачеха го към църквата. Нощта се беше спуснала, без никаква звезда, черни облаци бяха отново покрили небето, глухи, безсилни светкавици припламваха и угасваха далеч на запад.

Минаха край платана, докосваха нетърпеливо, опипваха, душеха Манольос, задъхани, но никой не говореше. Изтича клисарят, измъкна от пояса си големия ключ, разтвори широко вратата на черквата, народът влезе. Три сребърни кандила горяха пред иконостаса — едното пред Христос, другото пред Богородица, и третото пред Свети Иван Предтеча. Всички останали великомъченици и ангели, нарисувани по стените, бяха потънали в мрак. Само на еднокрилата вратичка за олтара, осветени от кандилото на Богородицата, проблясваха големите крила на архангел Михаил и червените му, като на яребица, крака. Черквата ухаеше на восък и тамян.

Поп Григорис сграбчи сега Манольос за врата, довлече го пред иконостаса, повали го с един замах на земята и го накара да коленичи пред Архангел Михаил. Беше толкова нетърпелив, толкова се задушаваше от радостта на отмъщението, че досега не беше проговорил. Думите се струпваха, блъскаха се, изопачаваха се в гърлото му; излизаха като някакво объркано безспирно мучене.

Панайотарос тури един ритник на Манольос, който, с изправена глава, коленичил, гледаше спокойно и безмълвно червените крака на архангела; измъкна се и старият Ладас от тълпата, приближи се, като се смееше гръмко, и го заплю. Селяните пристъпиха, струпаха се зад Манольос и го загледаха нетърпеливо, като предвкусваха с тайна, голяма наслада мига, когато поп Григорис щеше да даде знак да се нахвърлят върху него. Облизваха устни, а езикът им лепнеше на небцето, сякаш ги беше обзела изведнъж непоносима жажда.

Влезе в олтара поп Григорис, сложи си извезания със златна сърма патрахил, отвори царските двери и се спря. Под светлината на трите кандила лицето му блестеше, свирепо; раната на челото му пак се беше разкървавила и брадата му беше цялата в червени петна.

Кимна на Панайотарос и той сграбчи под мишниците Манольос и го тръшна пред краката на попа; селяните пристъпиха още по-близо, за да гледат.

— Во имя отца, и сина, и светаго духа! — разнесе се тежкият глас на свещеника, сякаш започваше богослужение.

— Амин! — отвърнаха селяните и се прекръстиха.

— Братя — извика поп Григорис, — коленичете да се помолим всички на бога да слезе в тоя час в черквата и да раздаде справедливост. Тук в краката ти, господи, стои отлъченият и чака да падне върху него твоя меч! Краде, пали, уби, внесе раздор сред народа, предизвика скандали по къщите, развали годежи, раздели съпрузи, хвърли баща и син във вражда, подбуди и доведе дрипльовци и нехранимайковци да подпалят и оплячкосат богосъхраненото ни село, Ликовриси.

Докато е жив той, господи, вярата и честта ще бъдат в опасност. Докато е жив той, християнството и гръцкото племе, двете големи надежди на света, ще бъдат в опасност. Подкупен е от Московеца, синът на сатаната, да затрие от лицето на земята твоето име! Събрахме се тая вечер в твоя дом, господи, за да съдим; слез, вседържителю, от купола на черквата и съди; и води ръцете ни да изпълнят справедливата ти присъда!

Постави с ликуване и гняв крак върху плещите на Манольос и извика:

— Загубих дъщеря си и брат си по вина на този! Загуби сговора си селото ни по вина на този! Влезе Антихриста, Московеца, в селото ни, и този му отвори вратите! Изпълниха се с гнезда на оси склоновете на Саракина, и този доведе рояка! Братя християни, глас народен — глас божи, отсъдете!

Докато попът говореше, народът все повече се разяряваше; под светлината на трите кандила блестяха, изпълнени с омраза изблещени очи, и зъби, и стиснати юмруци, и цялата тази тъмна маса се полюшваше и ръмжеше. Панайотарос, приклекнал, гледаше в очите Манольос, сякаш се боеше да не му избяга; мръднеше ли Манольос малко надясно, мръдваше и той надясно; мръднеше ли наляво, мръдваше и той наляво, готов да се нахвърли върху него и да го сграбчи. А старият Ладас, коленичил и той до него, си спомни за изгорялата си къща и за бъчвите, и за кюповете, и започна да се вайка.

Наведе се поп Григорис към Манольос, който сега беше приседнал спокойно на стъпалото.

— Отлъчений — извика му той, — стани прав! Вдигни го, Панайотарос, крепи го да не падне. Чу какви беди донесе ти на селото; чу какви грехове ти тежат; ще се защитиш ли? Имаш ли да кажеш нещо?

— Нищо — отвърна Манольос със спокоен глас.

— Признаваш ли, че си крал, палил, убил?

— Признавам, че за това, което стана, аз съм виновен; никой друг.

— Признаваш ли, че си болшевик?

— Ако болшевик е това, което аз мисля, отче, болшевик съм.

Зашумя черквата чак горе до купола, където беше надвиснал вседържителят, скочи прав старият Ладас, извика:

— Смърт! Смърт! Какво го държим още жив? Каква нужда имаме от други свидетели? Смърт!

Зареваха селяните, събраха смелост, вдигнаха всички ръце:

— Смърт! Смърт!

Манольос се изтръгна от ръчището на Панайотарос, слезе от стъпалото пред олтара, народът отстъпи, Манольос направи една крачка, разпери ръце като кръст.

— Убийте ме… — каза той.

Така, както пристъпяше, спокоен, беззащитен, без съпротива, и върху русата му глава падаше меката светлина на кандилата, народът го гледаше поразен и неволно му отваряше път да мине. Толкова голямо беше изумлението му, че ако в този миг Манольос стигнеше до вратата и си отидеше, никой нямаше да се помръдне да го задържи. Но той спря в средата на черквата, под купола на вседържителя, разпери отново ръце като кръст.

— Убийте ме… — каза той пак, сякаш се молеше.

Поп Григорис слезе от олтара, кимна на Панайотарос да го последва; вървеше приведен, тихо, с протегнат врат, зад Манольос, с разперени и извити пръсти, готови да се нахвърлят и се впият.

— Затворете вратата! — извика той задавено. — Затворете вратата, ще ни избяга!

Изтича клисарят, затвори, заключи вратата и се облегна с гръб на нея.

Задавеният вик на попа изтръгна селяните от внезапно обзелия ги ужас; и изведнъж ги обхвана страх да не би дивечът да им избяга; и всички заедно запристъпяха в кръг и плътно наобиколиха Манольос; и сега той чувствуваше тежкото им задъхано дишане върху лицето си.

За миг изпита страх; извърна се към вратата, беше затворена; погледна на иконостаса осветените икони, неподвижни, покрити със сребърни оброци; Христос, розовобузест, се усмихваше; Богородицата се беше прехласнала в сина си, свети Йоан проповядваше в пустинята… Вдигна очи нагоре, към купола, различи в тъмнината суровия лик на вседържителя, надвесен връз хората, безмилостен. Погледна хората около себе си; стори му се, че блеснаха в тъмнината на черквата два-три ножа.

И отново се чу пронизителният глас на стария Ладас:

— Смърт! Смърт!

В този миг се чуха силни удари по вратата; всички млъкнаха, извърнаха се към вратата; чуха се сега ясно гласове отвън:

— Отворете! Отворете! Това е гласът на поп Фотис! — извика някой.

— Гласът на Янакос — обади се друг. — Саракинците идват да ни го вземат!

Разтресе се вратата, заскърцаха пантите й, отвън се чу голяма глъчка на мъже и жени.

— Отворете, убийци! Побойте се от бога! — чу се сега ясно гласът на поп Фотис.

Поп Григорис вдигна ръце.

— В името божие! — извика той. — Вземам греха върху себе си!

Измъкна ножа си Панайотарос, извърна се към поп Григорис:

— С твоята благословия, отче! — каза той.

— С моята благословия, Панайотарос!

Но тълпата се беше вече нахвърлила върху Манольос; бликна кръвта, изпръска лицата; две-три капки паднаха, топли, солени, върху устните на поп Григорис.

— Братя… — чу се, тих, издъхващ, гласът на Манольос.

Но не можа да довърши; строполи се върху черковните плочи и затрепери. Ръцете му бяха още разперени като на разпнат; отвсякъде, от множеството удари с нож, течеше кръв.

Подуши кръвта народът, нахвърли се върху тялото, което потръпваше; старият Ладас беше впил беззъбата си уста в шията на Манольос и се мъчеше, побеснял, да му откъсне парче месо.

Панайотарос избърса ножа в остриганата си червена коса, намаза цялото си луничаво лице, извика:

— Изгори ме ти, Манольос, изкарах си яда, разплатихме се; добра среща!

Поп Григорис се наведе, напълни шепата си с кръв, поръси множеството:

— Кръвта му връз главите на всички ни! — извика той.

Народът прие капките, настръхнал.

— Отворете, отворете, убийци! — чуха се отново гласове отвън.

Поп Григорис кимна на клисаря; и той се приближи, като се олюляваше.

— Отвори вратата — заповяда попът, — и ела веднага да измиеш плочите от кръвта; не забравяй, тази вечер, в полунощ, е Рождество Христово.

— Обърна се към паството си: Да си вървим, братя християни — каза той, — изпълнихме дълга си, бог е с нас! Нека дойде сега поп Фотис да го погребе.

Отключи клисарят, проблеснаха в тъмнината неспокойни, гневни лица на мъже и жени.

— Къде е Манольос? — чу се задъханият глас на Янакос.

— Вътре е, идете да го вземете! — отвърна поп Григорис. — Сторете път да минем!

— Ако сте го убили — извика поп Фотис, — кръвта му да падне връз главите ви и връз главите на децата ви!

— Вътре е — каза отново поп Григорис, — идете да го вземете!

— Убили са го! — изрева Янакос и се втурна в черквата.

След него се спуснаха поп Фотис, Костандис, Андонис бръснарят, дебелият Димитрос касапинът и пет-шест жени саракинки.

И както тичаше към олтара, Янакос се препъна сред черквата в трупа на Манольос и се строполи върху него. И се разнесе сърцераздирателен вик:

— Манольос!

И Янакос, изцапан с кръв, запрегръща и зацелува, и замилва, виейки, убития си приятел.

Към полунощ камбаната започна да бие радостно и да кани християните да отидат на черква, за да видят Христос, който се раждаше. Газеничетата се запалваха, къщите се осветяваха, отваряха се една по една вратите и християните поемаха към черквата, зъзнейки. Нощта беше тиха, мразовита, без звезди. Само домът на Патриархеас беше със залостени врати и минувачите чуваха вътре голяма глъчка от мъжки гласове и от време на време и някое тънко, срамежливо женско оплакване.

Манольос беше положен в широкия креват на стария Патриархеас, плътно загърнат в бял чаршаф от лен и коприна от чеиза на майката на Михелис, стегнато повит като новородено бебе. Около него другарите му, бледи, безмълвни, будуваха; Янакос беше опрял глава до краката на Манольос и плачеше тихо, безшумно, жално като дете; беше се уморил да вика и да се блъска и сега се беше опрял до краката на приятеля си и плачеше. Костандис беше изтичал в Саракина да доведе Михелис; две-три жени се бяха скупчили на пода в един ъгъл, извърнали глави към стената, и го оплакваха тихо…

Поп Фотис, наведен, гледаше под светлината на газеничето лицето на Манольос, спокойно, съвсем бледо, с голяма рана от нож, която се проточваше от дясното слепоочие чак до брадата; от време на време протягаше ръка и му оправяше косите, които бяха сплъстени от кръв. И сетне отново свеждаше глава и потъваше в размисъл; старата Марта, ей сега на̀, му беше обадила, че агата се бил уплашил и проводил таен вестоносец в Мегало Хорио да му пратят пехота и конница в Ликовриси, защото, вика, болшевиките влезли в селото и искат да го убият, него…

„Ще дойдат с пушки и топове, и коне — мислеше си той, — как можем ние да им се опрем? Ще ни избият всички, трябва да бягаме; да избягаме, където ни видят очите… Докога, господи, докога?“

Протегна ръка, погали бавно, нежно, отчаяно лицето на Манольос.

— Напразно, напразно си даде живота, Манольос — прошепна той. — Убиха те, взе върху себе си всичките ни грехове, викаше: „Аз крадох, аз палих, аз убивах!“, за да ни оставят на мира нас, да пуснем корени в тая земя. Напразно… Напразно!

Слушаше поп Фотис как камбаната бие празнично и възвестява, че Христос се е родил, че е слязъл на земята, за да спаси света. Поклати глава, въздъхна:

— Напразно, напразно, Христе — прошепна той. — Наближават вече две хиляди години и все още… все още те разпъват. Кога ще се родиш, Христе, без да бъдеш вече разпнат, да живееш вечно с нас?

На разсъмване поп Фотис опря глава на желязната рамка на кревата, на който беше положен Манольос, и за миг задряма; и видя сън: уж гонеше около едно свежозелено кичесто дърво една съвсем малка жълта птичка като канарче; и уж беше още малко дете, когато беше започнал да я гони, и годините минаваха, той растеше, ставаше младеж, ставаше мъж, с коси и мустаци, отначало гарвановочерни, но полека-лека побеляваха, привеждаше се, ала все тъй гонеше жълтата птичка, а тя все тъй му избягваше, като скачаше от клон на клон по дървото и чуруликаше…

Само едно мигновение беше това, но когато поп Фотис се сепна и отвори очи, стори му се, че беше живял хиляди години и гонеше от хиляди години, без да се умори, с безспирно подновяващ се девствен устрем, една свещена, неуловима птичка, която приличаше на канарче. Но дълбоко в себе си, поп Фотис чувствуваше, че не беше канарче тази жълта птичка, която ту подсвиркваше присмехулно, ту чуруликаше с увлечение, вдигнала гушка към небесата.

— Каквато ще да е, ще я гоня, докато умра! — каза той и скочи прав.

Повика, събра всичките си другари, мъже и жени, в големия двор на Патриархеас; през нощта бяха дошли и всички останали, дето се бяха пръснали по градините, лозята и маслините. Изпълни се дворът.

— Чеда мои — извика той, — стиснете зъби! Тежко е това, което ще ви кажа, но яка е гърбината ни, носи; ще понесем и това. Нощес ми обадиха: турски аскер иде да ни изгони; вдигнете се, чеда, по-бързо, вземете каквото можете, и да вървим, да не заварят никого от нас, нито в Ликовриси, нито в Саракина. Малко останахме на този свят гърците — а ние сме, каквото щат да казват враговете ни, ние сме солта на земята, да не се затрием, братя!

— Няма да се затрием, отче, не бери грижа! — извика Лукас, който беше вече вдигнал хоругвата на свети Георги конника. — Напред, братя, следвайте свети Георги, и където ни изведе пътят…

Втурнаха се, разграбиха богатия дом на Патриархеас, отваряше поп Фотис килерите, раздаваше. Натовариха се всички с храни и дрехи, откачиха външната врата, положиха на нея Манольос, взеха го на раменете си двама мъже, вдигнаха иконите старците, застана начело поп Фотис и тръгнаха бързо към Саракина.

— Ще минем първо през Саракина — извика поп Фотис, — ще погребем нашия Манольос, ще изровим отново костите на бащите си и ще тръгнем пак на път. Смелост, чеда мои, напук на всичко, безсмъртни сме, ще поемем пак!

Стигнаха вече при кладенеца „Свети Василий“; поп Фотис се спря за малко.

— Чеда мои — каза той, — днес на земята слезе Христос младенецът; нека го вземем с нас, имаме майки, да го кърмят… Честита Коледа, братя!

Янакос вървеше най-отзад, последен, беше си взел през нощта магарето от Костандис, беше го натоварил здраво и крачеше до него със сведена глава, мълчаливо. От време на време светът потъмняваше, избърсваше Янакос очите си и светът отново блясваше в утринната зимна светлина. Погалваше съвсем леко, нежно, магаренцето си по задницата, а то размахваше опашка, извръщаше глава и го поглеждаше и не можеше да разбере… Какво му е на господаря? Защо не му говореше? Защо не протягаше днес ръка да го помилва по корема, по шията и по топлите уши?

Поеха по каменистото нагорнище на Саракина, заизкачваха се. Най-отпред носеха Манольос, проснат върху вратата, а зад него народът и никой не говореше. Кристален беше денят, искреше църквицата „Св. Илия“, далече, на края на хоризонта, планините блестяха, едни — розови, други — светлосини.

Костандис ги чакаше пред пещерите; приближи се бързо към поп Фотис:

— Отче — каза той, — Михелис не иска вече да слезе от върха на планината; взе със себе си вързоп дрехи, голямото евангелие и плитките на Марьори и се настани в килията на предишния отшелник: „Добре съм тук — каза ми той, — не искам вече да виждам хора, нито добри, нито лоши, никого; ще стана отшелник!“

Поп Фотис поклати глава:

— Може би има право, Костандис — каза той. — Нека не смущаваме покоя му. Това е неговият път. Нека ние поемем нашия си!

— Ами моят път, отче?

— Като погребем Манольос, върни се обратно при децата си, Костандис! — каза свещеникът и постави ръка върху главата на верния си приятел, сякаш го благославяше.

Положиха Манольос на земята, пред пещерата-църква; сложи отецът патрахила си, започна опелото, а наоколо народът му пригласяше; но от време на време Янакос и Костандис избухваха в силен плач, а понякога и гласът на поп Фотис пресекваше, и тропарът оставаше по средата, и народът го довършваше.

Наведоха се всички и целунаха мъртвеца; гробът беше вече изкопан, застана на ръба му свещеникът да каже две думи, да се прости с Манольос. Но гърлото му беше свито, думите не излизаха и поп Фотис зарида. Събра смелост тогава една старица, падна върху мъртвеца, разпиля редките си снежнобели коси и се прости с него:

— На този младеж името върху снега е написано, огря го слънцето и го стопи и водата изчезна…

След малко поп Фотис вдигна ръка, даде знак:

— В името божие! — промълви той. — Започва отново пътят; смелост, чеда мои!

И поеха пак пътя, към изток.

1

Един от героите на Гръцкото освободително въстание (1821 — 1829) срещу турското владичество. — Б.пр.

2

Касае се за Гръцко-турската война през годините 1919 — 1922. — Б.пр.

3

Думи от гръцкия национален химн. — Б.пр.

4

Последните думи на Христос: „Господи, господи, защо ме изостави!“. Б.пр.

5

Герой от византийския епос. — Б.пр.

6

„Георгос“ на гръцки значи „земеделец“, „орач“. — Б.пр.

7

Последният византийски император (1405–1453). — Б.пр.

8

Емблема на Византия. — Б.пр.

9

Игрословие — „парадес“ — пари, и „парадисос“ — рай. — Б.пр.

10

Ликовриси — вълчи извор. — Б.пр.

11

Непреводимо игрословие: на книжовния гръцки език „параклитисонде“ — „ще се утешат“, а на говоримия „паракалесун“ — „помолят“. — Б.пр.)

12

В книжовния гръцки език „опсонде“ е бъдеще време от глагола „орао“ — виждам, гледам. А „опсис“ означава „външен вид, облик, лик“. — Б.пр.

13

Буквално: Голямо Село. — Б.пр.

14

Игрословие: на гръцки „слънце“ — „Илиос“, и „Илия“. — Б.пр.

15

Мраморно море. — Б.пр.

16

Цариград. — Б.пр.

17

Непреводима игра на думи: на гръцки „псира“ — „въшка“, има понякога и смисъл на „въшльо“. — Б.пр.

Content

Никос Казандзакис
Христос отново разпнат

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

1