Щиголь

Присвячується матері і Клодові

Частина І

Абсурд не звільняє, він зв’язує.

Альбер Камю

Розділ І

Хлопець із черепом

І

Тоді в Амстердамі мені вперше за багато років наснилася мати. Я понад тиждень не виходив із готелю, боявся навіть комусь зателефонувати, не те що вийти на вулицю; моє серце стискалося й тремтіло, почувши найневинніший звук: дзвінок ліфта, бряжчання міні-бару, і навіть церковні дзиґарі Вестеркерку й Крейтберґу, відбиваючи години, провіщали своїм бамканням, немов у моторошній казці, неминучість загибелі. Удень я сидів на ліжку, намагаючись розгадати телевізійні новини (утім, безуспішно, адже я не знав жодного нідерландського слова), а коли стомлювався, то вмощувався біля вікна й дивився на канал, накинувши на плечі пальто з верблюжої шерсті — я покинув Нью-Йорк у великому поспіху, й ті речі, що їх прихопив із собою, не гріли навіть у приміщенні.

За вікнами буяли веселощі. Було Різдво, мости через канал уночі вкривалися мерехтливими вогниками. Рожевощокі dames en heren[1] торохтіли по бруківці своїми велосипедами з прив’язаними ялинками, а їхні шарфи тріпотіли на вітрі. Пополудні аматорський оркестр грав колядки, і вони дзвінко бриніли в зимовому повітрі.

Офіціанти хаотично розносили таці з напоями та наїдками; забагато сигарет, теплувата горілка з дьюті-фрі. Упродовж цих неспокійних днів, коли я не наважувався бодай визирнути назовні, я дослідив кожен квадратний дюйм своєї кімнати, як ото в’язень досліджує свою камеру. Я вперше потрапив до Амстердама й майже не бачив цього міста, а проте моя кімната своєю бляклою, овіяною протягами та обпаленою сонцем красою давала гостре відчуття Північної Європи, постаючи моделлю Нідерландів у мініатюрі. Така собі свіжопобілена протестантська порядність, перемішана з поплямованою пишнотою, яку сюди доправили зі Сходу на торговельних кораблях. Я згаяв неймовірно багато часу, пильно роздивляючись дві олійні мініатюри в позолочених рамах, які висіли над письмовим столом: на одній з них селяни каталися на ковзанах по скрижанілому ставку біля церкви, на другій у розбурханому зимовому морі борсався вітрильник, — це були декоративні копії, нічого особливого, та я вивчав їх так ретельно, ніби в них крився ключ від потаємного серця давніх фламандських майстрів. За вікном сніг стукотів по шибках і падав на воду каналів. І хоч парчеві гардини були розкішними, а килим — м’яким, зимове світло відсвічувало в тон холоду 1943 року, з його поневірянням і подвижництвом, слабким чаєм без цукру й голодним сном.

Щоранку, удосвіта, перш ніж обслуга візьметься до роботи й заповниться вестибюль, я спускався вниз по газети. Персонал намагався не створювати зайвого шуму ані голосом, ані кроками, їхні погляди холодно ковзали по мені, так ніби вони зовсім не бачили мене, американця з двадцять сьомої кімнати, який упродовж дня не спускався вниз, і я заспокоював себе тим, що нічний портьє (темний костюм, стрижка «їжачок», окуляри в роговій оправі) зробить усе, щоб запобігти неприємностям і зайвій метушні.

У «Herald Tribune» нічого не повідомлялося про халепу, у якій я опинився, але натомість про це писали всі голландські газети: густі абзаци іншомовного тексту вбирали очі, однак залишалися поза межами мого розуміння. Onopgeloste moord. Onbekende[2]. Я піднявся нагору й знову заліз під ковдру (повністю вдягнений, бо в кімнаті було холодно), розгорнув газети: фотографії поліцейських автівок, сцена злочину, проте навіть заголовки мені не щастило розшифрувати, і хоч там не було мого прізвища, я ніяк не міг дізнатися, чи вони подавали якийсь опис, що відповідав би моїй зовнішності, а чи приховували цю інформацію від публіки.

Кімната. Батарея. Een Amerikaan met een strafblad[3]. Оливково-зелена вода каналу.

Оскільки я мерзнув, почувався хворим і переважно не знав, що мені робити (я забув узяти не тільки теплий одяг, а й бодай якусь книжку), то майже цілий день лежав у ліжку. Ніч, здавалося, приходила до мене відразу пополудні. Я то засинав, то прокидався від шурхоту розкиданих газет, і мої сновидіння здебільшого були позначені тією ж тривогою, що пульсувала в моїх жилах протягом тих годин, коли я не спав: судові зали, валізи, які падали на гравій, і з них вивалювався весь мій одяг, довжелезні коридори в аеропортах, я біг ними на посадку, знаючи, що ніколи не встигну на жоден літак.

Через лихоманку я пережив безліч дивних і надзвичайно яскравих марень, обливаючись потом, не знаючи, котра година, але в останню й найгіршу з тих ночей мені наснилася мати: то було швидке й таємниче сновидіння, схоже на несподіваний візит із потойбіччя. Я був у крамниці Гобі чи, точніше кажучи, у якомусь примарному просторі, радше схематично подібному до тієї крамниці, коли вона раптом зупинилася позаду мене так, що я побачив її віддзеркалення. Помітивши її, я заціпенів від щастя; то була вона, до найдрібніших деталей, з усім своїм ластовинням, мама всміхалася мені, навіть вродливіша, але ще не постаріла, зі своїм чорним волоссям і кумедним вигином рота, не сон, а її присутність заповнювала кімнату: то була її власна сила, жива інакшість. І хоч як мені хотілося обернутися, я знав, що подивитися на неї очі в очі було б порушенням законів її світу і мого світу; вона прийшла до мене в єдиний спосіб, у який могла прийти, і наші очі зустрілися в дзеркалі на тривалу мить, коли все завмерло; та коли, як мені здалося, вона хотіла заговорити — з виразом обличчя, що, схоже, був сумішшю радощів, прихильності й роздратування, — на нас накотився туман, і я прокинувся.

ІІ

Усе було б набагато краще, якби вона досі жила. Але мати загинула ще тоді, коли я був малим хлопцем, і хоч у всьому, що сталося зі мною відтоді, винен тільки я, утім, зауважу, що після її втрати для мене не стало жодного орієнтиру, який міг би привести до щасливішого місця, до сприятливішого життя серед людей.

Її смерть виявилася межею між двома світами: До і Після. І попри те, що минуло вже чимало років, для мене очевидно: по тому я не зустрічав нікого, хто б любив мене так сильно, як любила вона. Усе, здавалось, оживало в її товаристві; мама світилася чарівним театральним світлом, тож побачити що-небудь її очима означало побачити це в яскравіших, ніж зазвичай, кольорах — пригадую, як за кілька тижнів до її смерті ми вечеряли вдвох в італійському ресторані у Вілліджі й вона несподівано схопила мене за рукав, показуючи майже болючу красу освітленого свічками торта, який урочисто винесли з кухні, слабке коло світла тремтіло на темній стелі, потім торт поставили на стіл, свічки зробили обличчя старої гарнішим, а всіх довкола змусили усміхатись, офіціанти відступили назад із закладеними за спину руками, — то була звичайна собі вечеря з нагоди дня народження, з якою ви могли зіткнутися будь-де в недорогому ресторані, і я переконаний, що ніколи б і не згадав цей епізод, якби мама не загинула невдовзі по тому, але я знову й знову пригадував ту подію після її смерті і, либонь, думатиму про неї протягом усього життя: про те освітлене свічками коло, живу картину повсякденного звичайного щастя і відчуття втрати після того, як її не стало.

А ще вона була дуже красивою. Це не має надто великого значення, а проте мама такою була. Коли вона приїхала до Нью-Йорка з Канзасу, то деякий час працювала моделлю. А оскільки почувалася перед фотокамерою не досить упевнено, щоб справити потрібне враження, то її краса на плівці не відображалася належним чином.

Утім, вона завжди залишалася собою. Мама була рідкісною перлиною, і я ніколи не бачив жодної людини, схожої на неї. Вона мала чорне волосся, білу шкіру, яка влітку вкривалася ластовинням, сповнені світла очі, немов розпис на китайських вазах, а на вилицях позначилась ексцентрична суміш індіанських і кельтських рис, що спонукало декого вважати її ісландкою.

Насправді мама була наполовину ірландка, наполовину черокі з канзаського містечка поблизу кордону з Оклагомою і незрідка викликала мій сміх, називаючи себе Окі[4], хоч і була така ж лискуча, нервова та стильна, як елітний скакун. Екзотичність її образу на фотографіях поставала занадто різкою й безжальною, — ластовиння вкрите шаром косметики, стягнуте у формі кінського хвоста волосся, ніби у вельможі з «Повісті про Ґендзі»[5], — жодна зі світлин не передавала теплоти, веселих і непередбачуваних особливостей її характеру, тобто того, що мені подобалося в ній найбільше. Напружений вигляд готової до атаки тигриці незаперечно доводить, як сильно вона не довіряла фотокамері. У житті мама була геть інакшою. Її рухи вирізнялися дивовижною спритністю, жести були несподіваними й легкими, вона мала звичку сидіти на самому краєчку стільця, наче цибата й елегантна болотяна пташка, щомиті готова спурхнути й полетіти. Мені подобалися різкі й несподівані пахощі сандалового дерева, які линули від неї, і я любив шурхіт її накрохмаленої сорочки, коли вона нахилялася, щоб поцілувати мене в чоло. Її сміху цілком вистачало, щоб кинути все, що доти робив, і податися слідом за нею по вулиці. І хоч би куди вона йшла, чоловіки не випускали її з поля зору, а іноді дивилися так, що їхні погляди вселяли мені тривогу.

Вона загинула з моєї вини. Звісно, мене запевняли, і то аж надто поспішно, що я тут ні при чому: мовляв, ще ж дитина, хто ж міг знати, жахлива аварія, нещасний випадок, це може статися з ким завгодно, і це все було щирою правдою, та я не вірив жодному слову тих утішальників.

Це сталося в Нью-Йорку 10 квітня, чотирнадцять років тому. (Моя рука тремтить, коли я намагаюся вивести цю дату; мушу підсунутися ближче до столу, щоб перо продовжило свій рух папером. То був звичайнісінький день, але тепер він стримить у календарі іржавим цвяхом.)

Якби все пішло, як і планувалося, то цей день безслідно розчинився б у небі, непомітно злився б із моїм восьмим роком шкільного життя. Що пам’ятав би я про нього сьогодні? Дуже мало або й нічого. Той ранок, як тепер видається, був прозорим, із наскрізь просякнутим вологою повітрям. Уночі йшов дощ, жахлива злива, затопило крамниці, і кілька станцій метро не відчинилися. Ми стояли вдвох на розмоклому килимку біля свого багатоквартирного будинку, поки Золотце, улюблений мамин швейцар, який так обожнював її, намагався зловити таксі, бігаючи з піднятою рукою по П’ятдесят сьомій вулиці. Автомобілі обдавали нас брудними бризками; насичені водою хмари пливли над хмарочосами, то відкриваючи, то затуляючи латки чистого синього неба, а внизу, на вулиці, під вихлопними газами машин повітря ставало вогким і ніжним, як весною.

— О, моя пані, це теж зайняте! — намагався перекричати вуличний рев Золотце, відступивши на хідник, коли чергове таксі виїхало з-за рогу й вимкнуло вогник.

Він був найменший зі швейцарів: блідий, тонкий і жвавий хлопчина, пуерторіканець зі світлою шкірою, колишній боксер-легковаговик. Хоч обличчя мав мішкувате від випивки (іноді, коли він приходив на нічне чергування, від нього смерділо віскі), проте був жилавим, мускулястим і моторним — завжди жартівливий, завжди бігав на перекур за ріг, коли було холодно — переступав з ноги на ногу й дмухав на свої руки в білих рукавичках, розповідав анекдоти іспанською і підбадьорював колег.

— Ви дуже поспішаєте? — запитав він мою матір.

На бейджі в нього було написано «Берт Д.», але всі звали його Золотцем, бо мав золотого зуба й прізвище де Оро, що іспанською означає «золотий».

— Та ні, ще маємо час.

Але вигляд у моєї мами був виснажений, і руки в неї тремтіли, коли вона знову й знову обмотувала шию шарфом, що лопотів на вітрі й вислизав з її рук.

Золотце, певне, це помітив, бо глянув на мене (туди, де я прихилився до бетонного вазона для квітів перед будинком, дивлячись куди завгодно, тільки не на неї) не дуже схвально.

— А тобі не треба їхати? — запитав він у мене.

— Ні, ми маємо деякі справи, — відповіла не зовсім переконливо мама, побачивши, що я розгубився.

Зазвичай я мало звертав уваги на її одяг, але те, у що вона була вдягнена того ранку (білий плащ, тонкий рожевий шарф, чорно-білі мокасини), так закарбувалося в моїй пам’яті, що мені дуже важко уявити її в якомусь іншому вбранні.

Мені було тринадцять років. Прикро тепер згадувати, якими напруженими ми були одне з одним того ранку, так що навіть швейцар це помітив; у будь-який інший час ми ставились одне до одного досить приязно, але того ранку не мали що сказати одне одному, бо мене не допустили до занять у школі. Вони зателефонували їй на роботу; мама прийшла додому мовчазна й люта; і, найжахливіше, я навіть не знав, за що мене покарали, хоч на сімдесят п’ять відсотків був певен, що містер Бімен (дорогою від свого кабінету до вчительської) невчасно визирнув у вікно другого поверху й побачив, як я курив на шкільному подвір’ї. (Або радше побачив, як я стояв поряд із Томом Кейблом, коли той курив, що в моїй школі практично вважалося таким самим порушенням дисципліни.) Моя мати ненавиділа куріння. Її батьки, — розповіді про яких я дуже любив слухати і які померли раніше, ніж я мав нагоду познайомитися з ними, — були захопленими тренерами коней, вони подорожували по західних територіях і заробляли собі на життя, розводячи коней морганівської породи: це були любителі коктейлів і гри в канасту[6], які щороку відвідували дербі в Кентуккі й зберігали сигарети в срібних портсигарах у всьому домі. Аж одного дня моя бабуся, повернувшись зі стаєнь, перегнулася вдвоє і стала кашляти кров’ю; тож увесь час, поки мама була підлітком, на ґанку стояли балони з киснем, а вікна в спальні були постійно зашторені.

Але — як я боявся, і небезпідставно, — Томова сигарета була лише верхівкою айсберга. Я мав проблеми в школі протягом певного часу. Усе почалося чи то пак стало наростати, як снігова куля, коли мій батько кілька місяців тому пішов від нас із матір’ю; ми ніколи особливо його не любили й почувалися значно щасливішими без нього, але всі довкола переймались і обурювались тим, як раптово він нас покинув (не залишивши ані грошей, ані аліментів, ані навіть своєї адреси), і вчителі моєї школи у Верхньому Вест-Сайді так жаліли мене, так прагнули висловити своє розуміння й підтримку, що надавали мені — учневі-стипендіату — усі види спеціальної допомоги, дозволяючи виконувати шкільні завдання з запізненням, користуватися другим, а то й третім шансом, тож ця мотузочка натягувалася протягом усього цього часу, аж поки я не примудрився опустити себе в дуже глибоку яму.

Тож нас обох — мою маму й мене — викликали на нараду, яка мала відбутися в школі. Вона повинна була початись о пів на дванадцяту, та оскільки моїй матері довелося відпрошуватися з роботи на всю першу половину дня, ми вирушили на Вест-Сайд рано — щоб поснідати (і, як я гадав, серйозно поговорити), а також вона хотіла купити подарунок своїй колезі на день народження. Минулої ночі мама не лягала спати до пів на третю, монітор висвічував її напружене обличчя, вона писала електронні листи й намагалася дати раду справам на час своєї відсутності в офісі.

— Не знаю, як вам, — сказав із притиском Золотце, звертаючись до моєї матері, — але мені вже остогидла ця весна з її мокротою й вологістю. Дощ і дощ… — Він затремтів, підняв вище комір і глянув на небо.

— Сподіваюся, що пополудні розгодиниться.

— Атож, я знаю, та мені вже хочеться літа. — Він потер руки. — Люди виїздять із міста, вони ненавидять його, нарікають на спеку — але я птах тропічний. Чим жаркіше, тим краще. Як хочеться погрітися! — Плескаючи в долоні й тупочучи ногами по вуличній бруківці, він провадив далі: — І, знаєте, мені найбільше до вподоби той час, коли тут усе затихне — як, наприклад, у липні, — усі будинки стануть спорожнілими й сонними, усі повтікають звідси, знаєте як воно буває?.. — Він клацнув пальцями, але таксі не зупинилося. — Тоді для мене настануть вакації.

— Але хіба ти не підсмажишся тут? — Мій стриманий батько ненавидів цю її рису: схильність базікати з офіціантками, швейцарами, старими астматиками з хімчистки. — Узимку ти принаймні можеш завжди ще щось піддіти…

— А хіба можна стовбичити на вулиці взимку? Повірте мені, тут дуже холодно. Хоч би скільки ви натягли на себе одягу, ви не встоїте тут у січні, лютому, особливо коли вітер дме від річки. Бр-р-р.

Нервуючи, я гриз собі нігті й дивився на автомобілі, які мчали повз підняту руку швейцара. Я знав, що мені доведеться з тривогою чекати, доки почнеться нарада в школі об одинадцятій тридцять: і все, що я міг зробити, це поводитися стримано й не провокувати обвинувачувальних запитань. Я не мав ані найменшого уявлення про те, чим вони нас привітають, коли ми з мамою ввійдемо до їхньої канцелярії; саме слово «нарада» свідчило про зібрання авторитетних осіб, про звинувачення й погрози, а може, навіть виключення зі школи. Якщо я втрачу стипендію, це буде для нас катастрофою; ми опинилися в надзвичайно скрутному фінансовому становищі, коли нас покинув батько, нам ледве вистачало грошей, щоб платити комірне. Крім того, я був дуже занепокоєний, чи містер Бімен якось не довідався, що Том Кейбл і я проникали в порожні заміські будинки, коли я гостював у нього в Гемптоні. Я кажу «проникали», хоч ми ніколи не зламали жодного замка й не завдали жодної шкоди (Томова мати була агентом із продажу нерухомості, і ми користувалися запасними ключами, узятими в її офісі). Ми здебільшого зазирали в комірчини й нишпорили в шухлядах комодів, але дещо й забирали: пиво з холодильників, диски з комп’ютерними іграми та фільмами (Джет Лі, «Спущений з прив’язі»), гроші, близько дев’яноста двох доларів загалом: пожмакані п’ятірки та десятки, запхані в кухонні глечики, стосики дрібних монет, складені біля пральних машин.

Щоразу, коли я про це думав, мене нудило. Минуло вже кілька місяців відтоді, як я гостював у Тома, але хоч я й намагався переконати себе, що містер Бімен не може нічого знати про те, як ми залазили до чужих будинків, — як він міг довідатися про це? — моя уява кружляла навколо цього припущення панічними зигзагами. Я твердо вирішив, що не виказуватиму Тома (хоч і не був надто впевненим, що він не виказав мене), але це ніяк не полегшувало того становища, у якому я опинився. Як я міг бути таким дурним? Злам і проникнення в чужі домівки вважалися злочином; людей садовили за це до в’язниці. Усю минулу ніч я терпів люті муки, крутячись у ліжку, дивлячись, як дощ періщить у шибки мого вікна, й міркуючи, що скажу, коли мене почнуть допитувати. Але як я міг захиститися, коли навіть не уявляв собі, щó їм відомо?

Золотце глибоко зітхнув, опустив руку і, ступаючи на п’ятки, повернувся туди, де стояла моя мати.

— Неймовірно, — сказав він їй, поглядаючи одним стомленим оком на дорогу. — У СоХо справжня повінь, ви вже про це чули, а Карлос каже, що біля ООН заблоковано кілька вулиць.

Я кинув похмурий погляд на робітників, гурт яких вивалювався з автобуса, сердитих, немов зграя шершнів. Можливо, ми б мали більше шансів зловити таксі, якби пройшли зо два квартали на захід, але і мати, і я досить добре знали нашого швейцара, аби зрозуміти, що Золотце образився б, коли ми відмовилися б від його послуг. І саме тоді — так несподівано, що ми аж здригнулися, — таксі з увімкненим вогником виїхало з провулка й наблизилося до нас, обдаючи бризками з запахом каналізації.

— Нарешті! — мовив швейцар, відстрибнувши вбік, коли таксі зупинилось, і в цю хвилину помітив, що мама забула вдома парасольку. — Зачекайте, — сказав він, забігши до вестибюля, туди, де зберігалася ціла колекція загублених і забутих парасольок, що стояли в латунному ящику біля каміна й роздавалися в дощові дні.

— Не треба! — вигукнула мама, засунувши руку в сумочку й діставши звідти свою маленьку смугасту, немов цукерка, парасольку. — Не турбуйся, Золотце, я маю все, що мені потрібне.

Швейцар стрибнув назад на бордюр і зачинив за нею дверцята таксі. Потім нахилився й постукав у віконце.

— Вдалого вам дня, — побажав він.

ІІІ

Мені хочеться думати про себе як про особу, наділену інтуїцією (а кому не хочеться?), і, описуючи все це, я мав би згадати про якусь тінь, що згущувалася над нашими головами. А проте я був сліпий і глухий щодо нашого майбутнього, переймався тільки нарадою в школі. Коли я зателефонував Томові сказати йому, що мене тимчасово не допустили до уроків (пошепки, бо дзвонив із домашнього телефону, мати забрала мобілку), він не видався надто здивованим, вислухавши моє повідомлення.

— Послухай, — сказав він, уриваючи мене. — Не будь йолопом, Тео, ніхто нічого не знає, лише тримай рота на замку, — і перш ніж я встиг щось йому відповісти, сказав: — Пробач, але мені треба йти, — і поклав слухавку.

У таксі я спробував опустити скло, щоб дихнути повітрям, та дарма. Пахло так, ніби хтось на задньому сидінні міняв дитині пелюшки або й справді всрався, а потім спробував приховати сморід ароматом кокосового освіжувача, що пахнув лосьйоном для засмаги. Сидіння були брудні, полатані скотчем і майже втратили пружність. І щоразу, коли машина долала якусь нерівність, мої зуби цокотіли разом із релігійними брязкальцями, що звисали з дзеркала заднього огляду: медальйони, крива мініатюрна шабля, що танцювала на пластиковому ланцюжку, і бородатий гуру в тюрбані, який пронизував поглядом заднє сидіння, піднявши руку для благословення.

Ми проминали ряди червоних тюльпанів обабіч Паркової авеню. Боллівудська попса, притишена майже до підсвідомого скигління, гіпнотично кружляла й іскрилася десь на межі мого слуху. На деревах листя щойно починало брунькуватися. Хлопці-постачальники з «Д’Аґостінос» та «Ґрістедес»[7] штовхали свої візки з бакалією; заклопотані гувернантки на високих підборах ішли хідниками, тягнучи за собою дітей, які опиралися з усіх сил, не бажаючи, щоб їх вели до дитячих садків; двірник у робі вимітав сміття з канав у совок на палиці; адвокати й біржовики підставляли під дощ долоні й насуплювали брови, дивлячись на небо. Коли ми трусилися по авеню (моя мати мала жалюгідний вигляд, з усіх сил тримаючись за підлокітник), я споглядав крізь вікно понурі буденні обличчя перехожих (стурбованих людей у плащах, що штовхалися на перехрестях, людей, які пили каву з паперових стаканчиків, розмовляли по мобільних телефонах і сторожко озиралися навсібіч) і напружував усі сили, щоб не думати про ті удари, які готувала мені доля: деякі з них включали суд для неповнолітніх осіб і в’язницю.

Таксі несподівано круто повернуло на Вісімдесят шосту вулицю. Маму відкинуло на мене, і вона схопила мою руку; я помітив, що вона спітніла й смертельно зблідла.

— Тебе нудить? — запитав я, на мить забувши про свої проблеми.

Мама мала скорботне й застигле обличчя, яке я знав так добре; губи міцно стиснуті, лоб мокрий від крапель поту, а очі застиглі й величезні.

Вона почала щось говорити, але затулила долонею рот, коли машина рвучко зупинилася перед світлофором, відкинувши нас уперед, а потім назад, притиснувши до сидінь.

— Тримайся, — сказав я їй, а тоді нахилився й постукав у засмальцьовану плексигласову стінку, тож водій (сикх у тюрбані) здивовано стрепенувся.

— Послухайте, — гукнув я крізь ґратки, — дякуємо вам, ми хочемо вийти тут.

Сикх, чиє обличчя відбилося в задньому дзеркалі, подивився на мене пильним поглядом.

— То ви хочете вийти тут?

— Так, будь ласка.

— Але ви назвали не цю адресу.

— Я знаю. Але далі ми не поїдемо, — сказав я, глянувши на матір.

Із нерухомим, як маска, обличчям вона нишпорила в сумці, шукаючи гаманець.

— З нею все гаразд? — запитав водій із сумнівом у голосі.

— Так, так, із нею все гаразд. Але нам треба вийти з машини, дякую вам.

Тремтливими руками моя мати дістала жмут доларів, що здавалися вологими, і просунула їх крізь ґратки. Коли сикх простяг руку й накрив їх долонею (рішуче, дивлячись убік), я вийшов з машини, тримаючи дверцята відчиненими для неї.

Мама трохи спіткнулася, ступивши на край хідника, і я зловив її за руку.

— Як ти? — боязко запитав я в неї, коли таксі поїхало геть.

Ми були на П’ятій авеню, біля особняків, що виходили вікнами на парк.

Вона глибоко вдихнула повітря, потім витерла собі чоло й стиснула мою руку.

— Ох, — сказала мама, затуливши обличчя долонею. Лоб у неї блищав, а очі все ще були несфокусованими; вона мала злегка ошелешений вигляд пташки, що збилася з курсу. — Пробач, тіло в мене все ще тремтить. Слава Богу, ми вибралися з цього таксі. Зі мною буде все гаразд, треба лише ковтнути трохи повітря.

Люди проминали нас на вітряному розі вулиці: школярки у формі бігали й сміялися, оминаючи нас; няньки штовхали перед собою візки, у яких сиділо по двоє й по троє дітлахів; заклопотаний батько пробіг, тягнучи малого сина за руку.

— Ні, Брейдене, — почув я, як він каже хлопцеві, що дріботів ногами, аби встигнути за ним. — Ти не повинен думати, що в такий спосіб ти матимеш роботу, яка подобається тобі…

Ми відступили вбік, щоб нас не намочило мильною водою, яку двірник виливав на хідник перед своїм будинком.

— Скажи мені, — запитала мати, покрутивши пальцем біля скроні, — чи це мені здалося, чи в цій машині…

— Неймовірно смерділо? Гавайськими тропіками й дитячим лайном?

— Правду кажучи, — вона помахала рукою перед своїм обличчям, — я могла б це витримати, якби машина не їхала ривками, то зупинялася, то зривалася вперед. Спочатку я почувалася пречудово, а потім це доконало мене.

— А чому ти не попросилася сісти на переднє сидіння?

— Ти міркуєш точно як твій батько.

Я відвернувся, збентежений, — бо мені також був знайомий його дратівливий тон «я все знаю».

— Ходімо на Медісон і знайдемо місце, де ти могла б посидіти, — запропонував я.

Я помирав з голоду, а там якраз подавали мої улюблені страви.

Але вона похитала головою й сказала з тремтінням, яке свідчило, що її нудить:

— Мені потрібне повітря. — Макіяж розплився під її очима. — Повітря мені допоможе.

— Звичайно, — погодився я надто швидко, щоб не сперечатися. — Будь-яке повітря.

Я намагався в усьому погоджуватися, але моя мати, хоч трохи й одурманена, зловила мій тон; вона уважно дивилася на мене, намагаючись збагнути, про що я думаю. (Це була ще одна погана звичка, яку ми розвинули в собі внаслідок тривалого життя з батьком, — намагання прочитати думки одне одного.)

— У чому річ? — запитала вона мене. — Ти хочеш кудись піти?

— Та ні, власне, нікуди не хочу, — сказав я, відступаючи на крок назад і заціпеніло оглядаючись. Хоч я й був дуже голодний, але не відчував, що маю право на чомусь наполягати.

— Мені стане добре. Дай мені лише хвилину.

— Може, ходімо трохи посидимо в парку? — запропонував я, намагаючись погамувати голод і хвилювання: «Чого вона хоче, що її задовольнить?»

На мою полегкість, вона погодилася.

— Ну гаразд, — сказала мама тим своїм голосом, який здавався мені дуже схожим на голос Мері Поппінс. — Але дозволь мені спочатку перевести подих.

І ми з нею рушили до переходу на Сімдесят дев’яту вулицю. Минаючи фігурно підстрижені дерева в барокових горщиках, увійшли до масивної залізної брами, прикрашеної вигадливими візерунками. Світло тут було індустріально сірим, а вітер тугим, наче пара з чайника. По той бік вулиці біля парку художники поставили мольберти й розгорнули свої полотна з акварельними зображеннями собору Святого Патрика та Бруклінського мосту.

Ми йшли мовчки. Мій розум діловито обертався навколо моїх турбот («Чи Томовим батькам також зателефонували зі школи? Чому я не здогадався його запитати?»), а також я міркував про те, щó замовлю собі на сніданок, як тільки зможу відвести її поїсти (західний омлет із домашньою смаженою картоплею, скибочкою бекону; вона їстиме те, що їсть завжди, житні грінки з яйцем-пашотом, і вип’є філіжанку чорної кави), і я майже не помічав, куди ми йдемо, як раптом до мене дійшло, що мати щось сказала. Вона дивилася не на мене, а десь над парком, вираз її обличчя нагадав мені знаменитий французький кінофільм, назви якого я не знав, де неуважні люди йшли по овіяній вітром вулиці й багато розмовляли, але було не схоже, щоб розмовляли вони одне з одним.

— Що ти сказала? — перепитав я, дещо затримавшись, а потім прискоривши ходу, щоб наздогнати її. — «Час повторити»?..

Мама, схоже, розгубилася, ніби забула, що я поруч. Біле пальто, що лопотіло на вітрі, робило її схожою на довгоногого ібіса, який, здавалося, зараз змахне крильми й полетить над парком.

— Що час повторити?

— Ой, ні. — Її обличчя зблідло, а потім вона похитала головою й швидко засміялася в характерний для себе дитячий спосіб. — Ні, я сказала, що час тут спотворений.

Хоч слова її прозвучали дивно, я знав, що вона мала на увазі, чи думав, що знаю, — розрив у ті секунди, що були загублені на хіднику, завадив нам правильно скористатися часом, неначе кілька кадрів, вихоплених із фільму.

— Ні, ні, цуценятко, ідеться лише про це місце. — Вона скуйовдила мені волосся, і я криво, напіврозгублено всміхнувся. Цуценятком вона називала мене ще змалку, і я любив це прізвисько не більше, аніж скуйовджене волосся, та хоч як по-дурному почувався, я був радий побачити, що настрій у неї трохи поліпшився. — Це завжди відбувається зі мною тут. Коли я тут, то почуваюся так, ніби мені знову вісімнадцять і я щойно вийшла з автобуса.

— Тут? — із сумнівом запитав я, дозволивши їй тримати мене за руку, чого зазвичай ніколи б не зробив. — Це дивно.

Я знав усе про перші дні, які моя мати прожила на Мангеттені, досить далеко від П’ятої авеню — на Авеню Бі, у студії над баром, де біля дверей спали бомжі, бійки з бару висипалися на вулицю, а божевільна старушенція на ім’я Мо незаконно тримала десять чи дванадцять котів на захаращеній сходовій клітці горішнього поверху.

Вона стенула плечима.

— Так, але тут усе залишається таким, яким було й тоді, коли я вперше його побачила. Тунель у часі. На Нижньому Іст-Сайді — ти ж знаєш, як там усе відбувається, завжди з’являється щось нове, і я себе почуваю там, ніби Ріп ван Вінкль, щодень старшою. Іноді я прокидаюся, і мене охоплює відчуття, ніби хтось за одну ніч змінив вітрини всіх крамниць. Старі ресторани позачинялися, а на місці хімчистки з’явився новий модний бар…

Я зберігав шанобливу мовчанку. В останні дні вона часто говорила про плинність часу, мабуть, тому, що наближався її день народження.

— Я вже застара для такого, — сказала вона нещодавно, коли ми нишпорили в нашому помешканні, перевертаючи подушки канап і шукаючи в кишенях пальт і жакетів дрібні гроші, щоб заплатити хлопчикові-постачальнику з гастроному.

Вона запхала руки в кишені плаща.

— Тут усе набагато стабільніше, — сказала мама. Хоч голос у неї звучав легко, я помітив туман у її очах; з моєї вини вона не виспалася цієї ночі. — Верхній парк — одне з небагатьох місць, де ще можна побачити, яким було місто наприкінці дев’ятнадцятого століття. Такими залишаються, наприклад, Ґреймерсі-парк і ще деякі місця у Віллідж. Коли я вперше приїхала до Нью-Йорка, мені здавалося, що все тут стулене з книжок Едіт Вортон, «Френні та Зуї» і «Сніданок у Тіффані».

— «Френні та Зуї» — це Вест-Сайд.

— Так, але я тоді була надто тупа, щоб це зрозуміти. Я можу тільки сказати, що все надто відрізнялося від Нижнього Іст-Сайду, де безпритульні хлопці розпалювали багаття в сміттєвих баках. А тут у вихідні було просто чудово — я блукала музеями, гасала по Центральному парку…

— Гасала? — Багато з її слів здавалися мені екзотичними, «гасати» я сприймав як термін конярства з її дитинства: певно, воно означало якийсь лінивий галоп, щось середнє між галопом і клусом.

— Ну, розумієш, я просто бігала там, як мені хотілося. Грошей у мене не було, шкарпетки носила з дірками, харчувалася вівсяною кашею. Можеш мені не вірити, але на деякі вихідні я приходила сюди пішки, економлячи гроші на дорогу додому. У метро тоді ще продавали металеві жетони, а не картки. І хоч треба було платити за вхід у музей — такий собі «благодійний внесок», та я тоді, певно, мала набагато міцніші нерви, аніж зараз. А можливо, вони просто жаліли мене за те… Ой ні! — сказала вона зміненим голосом, так раптово зупинившись, що я, не помітивши цього, пройшов уперед кілька кроків.

— Що? — Я озирнувся. — Що таке?

— Щось упало мені на руку. — Вона простягла долоню й подивилася на небо. — Ти щось помітив?

І щойно мама це сказала, як світло, здавалося, згасло. Небо швидко потемніло, і темнішало щосекунди. Вітер зашумів у гіллі паркових дерев, і їхнє молоде листя здалося ніжним і жовтим на тлі чорних хмар.

— Чи можна було подумати? — забідкалася вона. — Зараз поллє дощ.

Я глянув на вулицю, подивився на північ. Жодного таксі.

Я знову взяв її за руку.

— Ходімо, — сказав я. — На тому боці вулиці нам пощастить більше.

Ми нетерпляче чекали, поки кілька останніх разів змигне червоне світло. Шмаття паперу кружляло в повітрі й падало на вулицю.

— Онде вільне таксі, — сказав я, глянувши вгору по П’ятій авеню; та коли я це говорив, якийсь бізнесмен підбіг до узбіччя з піднятою рукою, і зелений вогник згас.

По той бік вулиці художники стрімко накривали свої полотна плівкою. Продавець кави опустив заслінки на візкові. Ми поквапилися через перехід, і, коли вже опинилися на протилежному боці, велика крапля дощу впала мені на щоку. Поодинокі коричневі кола — досить широко розкидані, великі, як десятицентова монета, — стали з’являтися на хіднику.

— О, чорт! — скрикнула мама.

Вона шпорталася в сумочці, щоб дістати парасольку, яка не могла сховати й однієї людини, не кажучи вже про двох.

І тоді лупонув холодний дощ, налітаючи збоку, справжні потоки ринули на верхівки дерев та вуличні навіси. Мати намагалася розкрити вередливу парасольку, але без особливого успіху. Люди на вулиці та в парку накривали голови портфелями й газетами, квапливо підіймаючись сходами до портика музею, єдиного місця на вулиці, де можна було сховатися від дощу. І ми почувалися щасливими й перебували у святковому настрої, поспішаючи сходами під тоненькою смугастою парасолькою, швидше, швидше і швидше, так ніби тікали від чогось жахливого, а не бігли йому назустріч.

IV

Три важливі події сталися в житті моєї матері після того, як вона приїхала з Канзасу в Нью-Йорк автобусом, без друзів і практично без грошей. Перша, коли агент на ім’я Дейв Джо Пікеринг, сидячи за столиком кав’ярні у Вілліджі, звернув увагу на бідно вдягнену худорляву дівчину-підлітка з такою довгою косою, що та могла сидіти на ній. Коли вона принесла йому каву, він запропонував їй сімсот, а потім і тисячу доларів за те, щоб замінила модель, яка не прийшла на зйомки каталогу, що відбувалися на протилежному боці вулиці. Агент показав їй на фургон із їхнім обладнанням, який стояв у парку Шеридан, відрахував гроші й поклав їх на стійку.

— Дайте мені десять хвилин, — сказала вона, виконала всі замовлення на цей сніданок, повісила фартух на цвях і вийшла з ним.

— Я була лише моделлю для каталогів товарів поштою, — завжди намагалася пояснити мама людям, маючи на увазі, що ніколи не виходила на кін і не позувала для модних журналів чи в одязі от кутюр, лише для реклами звичайних торговельних мереж, що продавали недорогий одяг для дівчат у Міссурі й Монтані. Іноді це було весело, розповідала вона, але здебільшого ні; зйомки в січні в купальних костюмах, коли доводилося тремтіти від грипу; твідові й шерстяні костюми в літню спеку, коли мусила обливатися потом посеред штучного осіннього листя, тоді як у студії лунала гаряча музика, а хлопець-візажист поміж кадрами припудрював її обличчя.

Але протягом тих років, коли лише вдавала, ніби навчається в коледжі, — позуючи в декораціях кампусів, переповнених парами й трійками студенток із притиснутими до грудей підручниками, — мама примудрилася заощадити достатньо грошей, щоби вступити в справжній коледж: на історію мистецтва в Нью-Йоркському університеті. Вона ніколи на власні очі не бачила шедеврів живопису до своїх вісімнадцяти років, тобто до приїзду в Нью-Йорк, і була сповнена рішучості надолужити згаяний час — «чисте блаженство, небесна втіха», говорила вона, закопуючись по шию в книжки з мистецтва й пильно вдивляючись у слайди давніх полотен (Мане, Вюйар), аж поки не розпливалося в очах. («Це божевілля, — казала вона, — але я б почувалася безмежно щасливою, якби могла сидіти й дивитися на п’ять або шість творів живопису протягом решти свого життя. Я не знаю кращого способу збожеволіти».)

Коледж став другою важливою подією, що відбулася з нею в Нью-Йорку, — для неї, мабуть, найважливішою. І якби не третя подія (зустріч і одруження з моїм батьком — яка виявилася далеко не такою щасливою, як перші дві), мама, безперечно, здобула б ступінь магістра, а потім і доктора філософії. Щоразу, як тільки випадало кілька вільних годин, вона відвідувала музеї Фріка, сучасного мистецтва або Метрополітен, — тож коли ми стояли під музейним портиком, з якого скрапувала вода, і дивилися на затягнуту туманом П’яту авеню, я не здивувався, що вона, струсивши парасольку від дощових крапель, запропонувала:

— Ходімо, мабуть, усередину, повештаємося там, поки злива вщухне.

— Ходім.

Хоч я хотів лише поснідати.

Вона глянула на свій годинник.

— Це найкраще, адже годі спіймати таксі в таку погоду.

Її правда. А проте я помирав від голоду. «Коли ми поїмо?» — похмуро думав собі, плентаючись за нею вгору сходами. Я здогадувався: вона так розгнівана на мене за сьогоднішній виклик до школи, що взагалі не збирається годувати мене ланчем, і коли ми повернемося додому, то мені доведеться задовільнитися вівсяними пластівцями або чимось подібним.

У музеї панувало відчуття свята. І щойно ми опинилися в його залах, чуючи навколо радісні розмови туристів, я відчув дивне абстрагування від усього, що цей день готував нам. У великій залі було гамірно й стояв густий запах від мокрих плащів. Намоклий натовп азіатів старшого віку пропхався повз нас слідом за балакучим екскурсоводом. Група неохайних дівчат-скаутів юрмилася, щось шепочучи, біля гардеробу; біля інформаційної дошки стояла шеренга кадетів військової школи в сірих одностроях, без кашкетів, зі складеними за спинами руками.

Для мене — міського хлопця, завжди обмеженого стінами свого помешкання, — музей був цікавий передусім завдяки своїм величезним розмірам, такий собі палац із нескінченною кількістю зал, які ставали все безлюднішими, що далі ви ними йшли. Деякі з занедбаних відвідувачами спалень і обтягнутих мотузками віталень у глибинах європейських декорацій, здавалося, були огорнуті глибокими чарами, так ніби ніхто не відвідував їх протягом сотень років. Відтоді як я почав самостійно їздити в метро, любив навідуватися туди сам і блукати там, аж поки переставав орієнтуватися, проникаючи глибше й глибше в лабіринт галерей, а іноді опинявся в забутих залах зброї та порцеляни, яких ніколи не бачив раніше (і часом не міг знайти знову).

Стоячи за матір’ю в черзі, я задер голову й прикипів поглядом до порожнистого купола стелі, що була на два поверхи вище; якщо дивитися на неї достатньо зосереджено, то іноді я міг відчути, що літаю там, немов пір’їнка, такий собі фокус із раннього дитинства, що забувається, коли підростаєш.

Тим часом мама — з червоним носом і засапана від нашого перебування під дощем — порпалась у своїй сумочці.

— Може, потім зазирнемо до сувенірної крамнички, — сказала вона. — Немає сумніву, що книжка з мистецтва — остання річ, яку Матильда хотіла б мати, але їй буде непросто пожалітися так, щоб це не звучало дурнувато.

— Он як! — здивувався я. — То ти хочеш зробити подарунок Матильді?

Матильда була арт-директором фірми, де мама працювала; вона була дочкою французького магната, що спеціалізувався на імпорті тканин, молодша за мою матір і неймовірно вередлива, схильна впасти в істерику, якщо обслуговування на СТО або їжа в ресторані не задовольняли її.

— Так.

Вона мовчки запропонувала мені пластинку жуйки, яку я взяв, а тоді вкинула пачку назад у сумку.

— Я хочу сказати, зважаючи на усі ці Матильдині штучки, що ретельно обраний подарунок не мусить коштувати багато. Наприклад, можна обмежитися недорогим прес-пап’є з блошиного ринку. Це було б фантастично, думаю, якби хтось із нас мав час з’їздити туди. Торік черга обирати подарунок для Матильди була за Прю. Вона запанікувала, подалася до «Саксу» у свою обідню перерву й заплатила, я думаю, ще півсотні своїх баксів на додачу до тих, які ми зібрали, щоб купити темні окуляри від Тома Форда, здається, а проте Матильда не втрималася, щоб не пожартувати на адресу американців і їхньої споживацької культури. Хоч Прю навіть не американка, вона австралійка.

— А ви обговорили це із Серджо? — запитав я.

Серджо, мультимільйонер і керівник фірми, у якій працювала мати, бував частіше не в офісі, а на сторінках світської хроніки разом із такими людьми, як Донателла Версаче. Обговорити справу з Серджо означало те саме, що запитати: «А що сказав би про це Христос?»

— Серджо уявляє собі книжку з мистецтва як альбом Гельмута Ньютона[8] або той альбом для читання в кав’ярнях, який нещодавно опублікувала Мадонна.

Я хотів був запитати, хто такий Гельмут Ньютон, але з’явилася краща думка.

— А чому б вам не подарувати їй картку для проїзду в метро?

Мати закотила очі.

— Повір мені, я обов’язково мала б це зробити.

Нещодавно вся робота їхньої фірми увірвалася, коли автомобіль Матильди потрапив у пробку, примусивши її застрягнути у Вільямсбурзі, у студії ювеліра.

— А ти зроби це анонімно. Залиш стару картку без грошей на ній на її робочому столі, аби подивитися, що вона зробить.

— Я скажу тобі, що вона зробить, — сказала мама, просовуючи в білетне віконечко свій абонемент. — Звільнить свого асистента й, напевне, половину людей, які працюють у відділі продукції.

Рекламна фірма спеціалізувалася на жіночих аксесуарах. Упродовж дня під пильним і дещо злостивим поглядом Матильди мама робила фотознімки, на яких кришталеві сережки виблискували на кучугурах штучного різдвяного снігу, а жіночі сумки з крокодилової шкіри — забуті на задніх сидіннях порожніх лімузинів — сяяли в ореолах божественного небесного світла. Вона робила свою справу добре; їй більше подобалося працювати за камерою, аніж позувати перед нею. І я знав, що їй подобалося бачити свої фотографії на рекламних щитах у метро або на Таймс-сквер. Та я знав, що, попри глянець та блиск її праці (сніданки з шампанським, подарункові сумки з «Берґдорфа»), на це витрачалося забагато часу, а порожнеча від цього засмучувала маму. Чого їй справді хотілося, то це продовжити своє навчання, хоч ми обоє знали, що на це було мало шансів тепер, коли мій батько покинув нас.

— Ну гаразд, — сказала вона, обертаючись від вікна й подавши мені мій бейдж, — ти також стежитимеш за часом, добре? Це велика виставка, — і вона показала мені на афішу «Портрети й натюрморти: шедеври Золотої доби», — ми не зможемо все побачити за раз, але є кілька речей…

Її голос стих, коли я поплентався за нею грандіозними центральними сходами, розриваючись між нагальною необхідністю триматися поблизу і гострим бажанням відстати на кілька кроків і вдати, ніби її тут нема.

— Я ненавиджу оглядати все це з таким поспіхом, — сказала вона, коли я наздогнав її на вершині сходів, — бо на таку виставку треба приходити двічі або тричі. Тут виставлено «Урок анатомії», і ми мусимо його оглянути, але передусім я хочу побачити маленьку й рідкісну картину художника, який був учителем Вермеера. Це великий старий майстер, про якого ти ніколи не чув. Полотна Франса Гальса також заслуговують на велику увагу. Ти знаєш Гальса, правда ж, знаєш? «Веселого бражника»? І регентів богадільні?

— Атож, — обережно відповів я.

З тих картин, які вона назвала, я знав лише «Урок анатомії». Фрагмент із неї був зображений на афіші виставки: бліда плоть, численні відтінки чорного кольору, схожі на затятих пияків хірурги з кривавими прожилками в очах і червоними носами.

— Це основи мистецтва, — сказала мама. — Сюди, ліворуч.

Нагорі панував лютий холод, а моє волосся ще не просохло після дощу.

— Ні, ні, сюди, — уточнила вона, схопивши мене за рукав.

Знайти виставку було важко, й поки ми блукали гамірними галереями (проштовхуючись крізь натовп і приєднуючись до нього, звертаючи праворуч, звертаючи ліворуч, блукаючи лабіринтами серед безлічі суперечливих схем і вказівників), великі похмурі репродукції «Уроку анатомії» з’являлися в найнесподіваніших місцях, такі собі зловісні знаки з рукою трупа зі знятою шкірою та червоними стрілами під нею: операційна — сюди.

Мене не дуже надихала перспектива опинитися в колі вбраних у чорне голландців, і, коли ми проштовхнулися крізь скляні двері та опинилися після гамірних холів у килимовій тиші невеличкої зали, я подумав спершу, що потрапили не туди. Від стін линув теплий тьмяний серпанок розкоші й стиглості старовини, який одразу ж розпадався на прозорість, колір і чистоту світла Півночі, на портрети, інтер’єри, натюрморти, скромні і величні: дами з чоловіками, дами з собаками, самотні красуні в гаптованих платтях і розкішні, усамітнені купці в коштовностях і хутрах. Столи після банкетів завалені шкуринками яблук і шкаралупами горіхів; гобелени й срібло; тромплеї[9] з комахами та смугастими квітами. І чим далі ми йшли, тим дивовижнішими й прекраснішими ставали картини. Лимонна цедра на кінчику ножа, зеленаві тіні з плямами плісняви. Обрамлений світлом напівпорожній келих вина.

— Мені теж подобається ця картина, — прошепотіла мама, підійшовши разом зі мною до невеличкого й водночас дивовижного натюрморта — застиглого фрагмента життя: білий метелик над темним ґрунтом облітає якийсь червоний фрукт. Насичене шоколадно-чорне тло випромінювало тепло, яке вбирало і переповнені крамом склади, і історію, і плин часу.

— Голландські художники справді знали, як передати цю грань, коли стиглість переходить у гниль. Плід ідеальний, але це ненадовго, він ось-ось зіпсується. І особливо це помітно тут, — сказала вона, простягнувши руку над моїм плечем, щоб окреслити пальцем форму. — Глянь, цей перехід — у метелику. — Нижнє крильце було таким борошнистим і делікатним, що, здавалося, торкнись його — і воно зітреться. — Як гарно він це намалював. Нерухомість із тремтінням руху.

— Скільки часу йому знадобилося, щоб намалювати це?

Мама стояла надто близько, тож відступила трохи назад, щоб роздивитися картину, — не помічаючи охоронця з жуйкою в роті, увагу якого вона привернула і який не відривав погляду від її спини.

— Розумієш, голландці винайшли мікроскоп, — сказала вона. — Вони були ювелірами й виготовляли лінзи. І прагнули все зображувати так детально, як тільки можливо, бо навіть найдрібніші речі щось та й означають. Коли ти бачиш мух або комах у натюрморті — зів’ялу пелюстку чи темну пляму на яблуці, — художник передає таємне послання. Він повідомляє, що живі речі нетривкі — вони тимчасові. Смерть присутня в житті. Саме тому такі картини називаються натюрморти — мертва природа. Можливо, спершу ти й не побачиш на тлі краси й цвітіння крихітну пляму гнилизни. Але придивись уважніше — і вона тут.

Я нахилився прочитати напис, надрукований дрібними літерами на стіні, з якого довідався, що художник — Адріан Корт, дати народження й смерті точно не відомі — був невідомий за свого життя, а на його праці звернули увагу лише в 1950-х роках.

— Мамо, ти це бачила? — запитав я.

Але вона вже пішла далі. Кімнати тут були прохолодні й тихі, з низькими стелями, гамір і відлуння звуків із великої зали не долинали сюди. Хоч на виставці було чимало людей, та вона створювала враження тихого затону, герметично впакованого затишшя: довгі й екстравагантні зітхання нагадували переповнену кімнату, де студенти складають письмовий іспит. Я плентався за матір’ю, а вона переходила від портрета до портрета набагато швидше, ніж зазвичай ходила по виставці, від квітів до ломберних столів, до фруктів, оминаючи увагою багато одних картин (четвертий за ліком срібний кухоль або мертвий фазан), а до інших підходила без вагань. («А ось і Гальс. Він іноді такий банальний з усіма цими пияками та дівками, та коли береться до справи, то він справжній. Ніякої нервозності та ретельності виконання, він працює на вологому полотні, мазок, мазок — усе дуже швидко. Обличчя й руки він промальовує, він знає, це те, що притягує око, але подивись на одяг — такий невиразний, пише його так швидко, ніби хоче лише накинути його контури. Глянь, як відкрито й по-сучасному він працює пензлем!»)

Деякий час ми постояли перед портретом Гальса, на якому було зображено хлопця з черепом. («Не ображайся, Тео, але на кого, ти думаєш, він схожий? Ось на кого, — вона смикнула мене за волосся, — комусь давно слід підстригтись».) А потім вона звернула мою увагу на ще два його великі портрети офіцерів за бенкетом, що, за її словами, справили величезний вплив на Рембрандта. («Ваг Гог теж любив Гальса. Десь він написав про нього: „Франс Гальс використовує не менш як двадцять дев’ять відтінків чорного кольору!“ Чи, може, двадцять сім?») Я йшов за нею з гострим відчуттям утраченого часу, задоволений і її захопленістю, і тим, що вона геть забула слідкувати за годинником. Було схоже, що наші півгодини вже майже минули; але я все ще хотів розтягти час і відвернути її увагу, плекаючи дитячу надію, що ми пропустимо нараду в школі.

— А ось і Рембрандт, — сказала мати. — Усі кажуть, ніби ця картина присвячена розуму й просвітництву, світанку наукової думки, але мені моторошно, коли я дивлюся, як вони стоять поважні біля мерця, наче на вечірці за шведським столом. Хоча, — зазначила вона, — глянь на отих двох спантеличених чоловіків на задньому плані. Вони не на труп дивляться — а на нас. На тебе й на мене. Так ніби їм здається, що ми стоїмо перед ними — двоє людей із майбутнього. Здивовані, що нам тут треба? Усе дуже натуралістично. Але глянь, — вона показала на труп мізинцем, — тіло намальоване не дуже природно. Воно випромінює якесь дивне світло, бачиш? Ніби вони збираються розітнути інопланетянина. Ти бачиш, як тіло освітлює обличчя цих чоловіків? Немов має власне джерело світла. Художник наділив його цією радіоактивністю, бо хотів привабити до нього наш зір — домогтися, щоб воно стрибнуло на нас. А отут, — мама показала на обдерту руку, — поглянь, як він намагається привернути до неї увагу, намалювавши її надто великою, непропорційною до решти тіла. Художник навіть повернув її так, що великий палець опинився не там, де йому належить бути. Він намалював так не тому, що помилився. Обдерта рука одразу впадає в око, але повернутий не туди великий палець ще більше вказує, що тут щось не так, навіть якщо ми не можемо це зрозуміти, воно фіксується в нашій підсвідомості, адже порушує звичний порядок речей. Надзвичайно розумний хід.

Ми стояли за натовпом азіатських туристів, там було так багато голів, що я майже не бачив картини, але зненацька мені стало до неї байдуже, бо я побачив ту дівчинку.

Вона теж мене помітила. Ми поглядали одне на одного, блукаючи галереєю. Я навіть не був цілком упевнений, чим дівчинка мене зацікавила, адже була молодшою й мала дещо дивний вигляд — вона анітрохи не нагадувала дівчат, які подобалися мені, холодних і серйозних красунь, які зневажливим поглядом окидали залу й ходили зі старшими хлопцями. Ця дівчинка мала яскраво-руде волосся; її рухи були швидкими, обличчя гостре, лукаве й дивне, а очі мали незвичайний колір — медово-золотавий і брунатний. І хоч вона була надто тендітна, суцільні тобі лікті, й, у певному сенсі, майже пласка, та було в ній щось таке, від чого мені перехопило подих. Вона розмахувала облупленим футляром для флейти — то ця малá з нашого міста? Зупинилася по дорозі на урок музики? А може, і ні, думав я, обминувши її, коли пішов за матір’ю до наступної зали. Її одяг був досить буденний і неміський; тож, мабуть, вона туристка. Але вона ходила тут із більшою впевненістю, аніж дівчата, яких я знав; а стриманий із лукавинкою погляд, який ковзнув по мені, коли вона промайнула повз, спантеличив мене до глибини душі.

Я плентався слідом за матір’ю, лише краєм вуха слухаючи її, аж поки вона не зупинилася перед картиною так різко, що я ледь не наштовхнувся на неї.

— О, пробач! — перепросила мама і, не дивлячись на мене, відступила, щоб звільнити місце.

Її лице ніби світилося зсередини.

— Ось картина, про яку я казала, — промовила мати. — Чи ж вона не чудова?

Я нахилив голову до неї, удаючи, ніби уважно слухаю, а сам не міг відірвати очей від дівчинки. Її супроводжував дивний старий сивоголовий тип, і з його гострого погляду я зрозумів, що він її родич, певно, дід: твідовий піджак, високі вузькі черевики, начищені до блиску. Його очі були близько посаджені, ніс гострий і схожий на пташиний дзьоб; він ішов накульгуючи — власне, усе його тіло хилилося на один бік, одне плече було вищим, ніж друге; і якби його незграбність була більш виразною, можна було подумати, що він горбань. Та однаково в ньому було щось елегантне. І не було сумніву, що він обожнював дівчинку. Про це свідчило те, як приязно й по-компанійському він накульгував поруч, нахиливши до неї голову й дуже ретельно обираючи, куди поставити ногу.

— Ось, мабуть, та найперша картина, яка по-справжньому сподобалася мені, — продовжила мати. — Ти ніколи в це не повіриш, але вона була в тій книжці, яку я любила брати в бібліотеці, коли була дитиною. Я сідала на підлозі біля свого ліжка й зачаровано дивилася годинами на цю малу істоту. І хочу сказати, що годі повірити, як можна багато дізнатися про картину, довго розглядаючи її репродукцію, навіть якщо вона не дуже якісна. Спочатку мені подобалася пташка, як тобі, наприклад, подобається домашня тварина або щось подібне, а закінчила я тим, що мені стало подобатися, як вона написана. — Вона засміялася. — «Урок анатомії» також був у тій книжці, але я смертельно його боялася. Я зазвичай закривала книжку, коли помилково розкривала її на тій сторінці.

Дівчина й старий підійшли до нас зовсім близько. Я підсвідомо нахилився вперед і глянув на картину. Вона була невеличкою, найменшою на виставці і, мабуть, найскромнішою: на простому блідому тлі жовтавий щиголь, прикутий до жердки за лапку-гілочку.

— Той художник був учнем Рембрандта, учителем Вермеера, — сказала моя мати. — І ця маленька картина є загубленою ланкою між ними двома — саме від цього прозорого чистого освітлення Вермеер запозичив своє вміння його малювати. Звичайно, я не знала й не переймалася її історичним значенням, коли була дитиною. Але воно в цьому.

Я відступив назад, щоб роздивитися краще. Ця пташка була звичайнісіньким створінням і не мала в собі нічого сентиментального; і те, що вона ховала в собі акуратно й компактно — свою яскравість, свій пильний і стривожений вираз, — змусило мене пригадати мамині дитячі фотографії: щиглика з темною голівкою й застиглим поглядом.

— Це була відома трагедія в історії Голландії, — сказала моя мати. — Велика частина міста була зруйнована.

— Ти про що?

— Про катастрофу в Дельфті. Коли загинув Фабриціус. Ти не чув, як он учителька розповідала про це?

Я чув. Три моторошні пейзажі художника на ім’я Еґберт ван дер Пул зображували з різних ракурсів те саме згоріле пустище: спалені та обвалені будинки, вітряк із пошматованими крильми, ворони в затягнутому густим димом небі. Строго вдягнена пані голосно розповідала групі школярів, що в 1600-х роках у Дельфті вибухнула порохова фабрика і художник так перейнявся руйнуванням свого міста, що малював його знову й знову.

— Розумієш, Еґберт був сусідом Фабриціуса, він, можна сказати, збожеволів після того, як вибухнув порох, принаймні так мені здається, але Фабриціус загинув, а його майстерня знищена. Разом із майже всіма його картинами, крім цієї.

Здавалося, вона хотіла почути, що я на це скажу, але я не сказав нічого, і вона провадила:

— Він був одним із найвидатніших художників свого часу — великої епохи живопису. Дуже й дуже знаменитий тоді. Проте його історія сумна, адже до нас дійшли, мабуть, п’ять або шість творів з усього його доробку. Решту картин утрачено — усе, що він створив.

Дівчинка та її дід спокійно відійшли вбік, слухаючи розповідь моєї матері, і це трохи мене бентежило. Я глянув, а потім, неспроможний утриматись, озирнувся. Вони стояли дуже близько, так близько, що я міг би простягти руку й доторкнутися до них. Вона смикала старого за рукав, тягнучи до себе його руку, й щось шепотіла йому на вухо.

— У будь-якому разі, якщо ти мене запитаєш, — сказала мати, — це найдивовижніша картина на виставці. Фабриціус показує нам щось таке, що відкрив лише він, щось таке, чого раніше не знав жоден інший художник — навіть Рембрандт.

Дуже тихо — так тихо, що я ледве її почув, — дівчинка прошепотіла:

— Вона все своє життя мусила сидіти отак?

Я думав про те саме; прикута лапка, жахливий ланцюжок; дід дівчини прошепотів якусь відповідь, але моя мати (яка, здавалося, зовсім не помічала їх, хоч вони стояли зовсім поряд) відступила назад і сказала:

— Така таємнича картина і така проста! По-справжньому ніжна — вона ніби притягує стати ближче, правда? Довкола купи мертвих фазанів, а тут — маленька жива істота.

Я дозволив собі ще один прихований погляд на дівчину. Вона стояла на одній нозі, випнувши стегно вбік. Потім — геть несподівано — обернулася й подивилася мені просто у вічі. Я збентежено відвів погляд.

Як її звати? Чому вона не в школі? Я спробував прочитати ім’я, нашкрябане на футлярі від флейти, але навіть коли нахилився настільки, наскільки посмів, щоб це не було помітно, то не зміг прочитати загострені й кутасті літери, що схожі були радше на графіті на вагонах метро. Останнє слово було коротким, чотири чи п’ять літер.

— Люди, звичайно, помирають, — говорила далі мама. — Але ж як бездарно ми втрачаємо речі. З чистої недбалості. Пожежі, війни. Парфенон використовується як пороховий склад. Тож те, що вдалося нам урятувати з плину історії, є дивом.

Дід відійшов на кілька картин далі, але дівчинка стовбичила за кілька кроків позаду нас і раз у раз кидала погляди на мою матір та на мене. Чудова шкіра: біла, молочного кольору, руки наче викарбувані з мармуру. Вигляд вона мала спортивний, хоч була надто бліда, щоб грати в теніс; можливо, вона балерина або гімнастка, а чи, можливо, навіть стрибала з висоти у воду, тренуючись увечері у внутрішніх басейнах, викладених чорними кахлями. Випнуті груди й випростані пальці на ногах, тихий сплеск, темна постать у блискучому купальному костюмі, бульбашки піняться й стікають її маленьким напруженим тілом.

Чому мене цікавлять такі люди? Чи нормально прив’язуватися до незнайомців у такий напружений гарячковий спосіб? Я так не думав. Неможливо уявити, щоб якийсь випадковий перехожий викликав у мене такий інтерес. А втім, це була основна причина, чому я проникав у ті будинки разом із Томом: я був зачарований незнайомцями, хотів знати, якою їжею вони харчуються і з яких тарілок їдять, які фільми дивляться і яку музику слухають, хотів зазирнути під їхні ліжка, і в їхні потаємні шухляди та нічні столики, і в кишені їхнього одягу. Я часто зацікавлювався людьми на вулицях, а потім збентежено думав про них кілька днів, уявляючи, як вони живуть, вигадуючи про них історії в метро чи автобусах. Минали роки, а я продовжував думати про темноволосих дітей у формах католицької школи — брата й сестру — у великому центральному барі, які буквально намагалися витягти свого батька на вулицю за рукави піджака. Не забув я й тендітну, схожу на циганку дівчину в інвалідному візку перед готелем «Карлайл», яка говорила італійською з пухнастим собакою на її колінах, тоді як головний персонаж цієї сцени в темних окулярах (батько? охоронець?) стояв позаду, явно розв’язуючи якісь бізнесові проблеми по своєму мобільному телефону. Упродовж не одного року я повертався до цих незнайомих мені персонажів у своїй свідомості, намагаючись угадати, хто вони такі і яким життям живуть, і знав, що прийду додому й так само думатиму про цю дівчинку та її діда. Старий мав гроші; це видно було з його одягу. Чому вони прийшли сюди лише вдвох? Звідки вони? Можливо, вони належали до однієї з великих нью- йоркських родин, до якої входили музиканти, академіки, однієї з тих родин, які живуть на Вест-Сайді, яких можна було зустріти на виставах у Колумбійському університеті або на концертах у Лінкольн-центрі. А може, цей домашній старий чоловік і не був її дідом. Може, він лише вчитель музики, а вона флейтистка-вундеркінд, яку він знайшов у якомусь містечку й привіз сюди, щоб вона виступила в Карнегі-холі.

— Тео? — несподівано запитала моя мати. — Ти чув, що я тобі сказала?

Її голос повернув мене на землю. Ми були в останній кімнаті виставки. Далі була сувенірна крамниця — листівки, касовий апарат, блискучі стоси книжок з історії мистецтва, — і мама, на жаль, не втратила відчуття часу.

— Треба глянути, чи ще йде дощ, — сказала вона. — У нас є трохи часу, — вона подивилася на свій годинник, кинувши погляд на вихід, — але я, мабуть, піду вниз і пошукаю щось для Матильди.

Я помітив, що дівчинка спостерігала за моєю матір’ю, коли та говорила, — її очі з цікавістю ковзали по чорному кінському хвосту й білому атласному плащу, перехопленому на талії поясом, — це сповнило мене трепетом, і я теж на мить подивився на неї очима дівчинки, тобто як на незнайому жінку. Чи побачила дівчинка невеличку горбинку на її носі — це мама в дитинстві зламала його, упавши з дерева? Чи помітила, як чорні кілечка навколо блакитних ірисок її очей надавали погляду деякої хижості, так ніби вона наодинці полює в прерії?

— Ти знаєш, — мама подивилася на мене через плече, — якщо ти не заперечуєш, то я повернуся й гляну одним оком на «Урок анатомії», перш ніж ми звідси підемо. Мені не вдалося роздивитися його зблизька, і боюся, що не вдасться це зробити до закриття виставки.

І вона побігла геть, діловито цокаючи підборами — а тоді озирнулася, ніби запитуючи: ти зі мною?

Це було так несподівано, що я на мить розгубився.

— Зустрінемося в крамниці, — сказав я, нарешті оговтавшись.

— Гаразд, — відповіла вона. — Купи мені пару листівок. Я зараз і повернуся.

І вона побігла геть, перш ніж я встиг сказати слово. Моє серце калатало, і я не міг повірити своєму щастю, дивлячись, як вона віддаляється від мене у своєму білому атласному плащі. Я отримував можливість заговорити до дівчинки, але що я їй скажу, шалено думав я, що я скажу? Я запхав руки до кишень, набрав у груди повітря, раз і двічі, щоб заспокоїтись, і — хвилювання лунко свистіло у мене в животі — повернувся обличчям до неї.

Але, на мій жах, її вже не було. Тобто вона не зникла, я бачив її руду голівку, що неохоче (чи так здавалося) перетинала кімнату. Дідусь узяв її під лікоть і, шепочучи щось із великим ентузіазмом, тягнув її далі, щоб подивитися якусь картину на протилежній стіні.

Я готовий був убити його. Я нервово глянув на вхідні двері — нікого. Потім ще глибше запхав руки в кишені — моє обличчя паленіло — і пішов навпростець через галерею. Годинник цокав; мати могла з’явитися щомиті; і хоч я знав, що в мене не вистачить зухвалості підійти до них і щось сказати, я міг принаймні востаннє подивитися на неї. Незадовго перед тим я допізна дивився з мамою фільм «Громадянин Кейн» і був дуже захоплений думкою, що можна мигцем побачити якусь чарівну незнайомку й запам’ятати її на все своє подальше життя. Одного дня, як і той старий чоловік у фільмі, відкинуся назад у кріслі й, дивлячись кудись у далечінь, скажу: «Ви знаєте, це було шістдесят років тому, і я ніколи більше не бачив ту дівчинку з її рудим волоссям, і знаєте що? Не було такого місяця за весь цей час, щоб я не думав про неї».

Я перетнув уже половину галереї, як сталося щось дуже дивне. Музейний охоронець вибіг із дверей сувенірної крамниці за моєю спиною. Він щось тримав у руках.

Дівчинка теж це побачила. Її золотаво-карі очі зустрілися з моїми: то був здивований, розгублений погляд.

Несподівано з дверей сувенірної крамниці вибіг іще один охоронець. Руки в нього були задерті вгору, і він щось кричав.

Люди прикипіли поглядами до нього. Хтось позаду сказав дивним байдужим голосом:

— Ох!

І наступної миті прогримів оглушливий вибух.

Старий — із порожнім виразом обличчя — упав набік. Його простягнута рука — з розчепіреними вузлуватими пальцями — це останнє, що я запам’ятав. Майже в ту саму мить сяйнув чорний спалах, полетіли уламки різних речей і з ревом налетів гарячий вітер, що відкинув мене до протилежної стіни. На цьому я відключився.

V

Я не знаю, скільки часу лежав непритомний. Коли повернувся до тями, мені здалося, що лежу на животі в пісочниці на якомусь темному дитячому майданчику — невідома, безлюдна місцина. Оточений бандою малих, але кремезних хуліганів, що били мене ногами по ребрах і потилиці. Моя шия була скручена, дихати важко, але це не найгірше: мій рот був напханий піском, і я дихав піском.

Я чув, як пацани вигукували:

— Уставай, вилупку!

— Гляньте на нього, ви тільки гляньте.

— Він ні хріна не знає.

Я перевернувся, обхопив голову руками й тоді — відчувши нереальний слабкий поштовх — побачив, що біля мене нікого нема.

Якусь мить я лежав, надто приголомшений, щоб ворухнутися. Здалеку долинав звук сирен. І хоч яким це видавалося дивним, мене опанувало враження, що лежу у дворі якогось недобудованого будинку.

Схоже, мене хтось добряче відлупцював: усе тіло боліло, а особливо ребра, голова гула так, ніби хтось ударив по ній свинцевою трубою. Я поворушив щелепами, став обмацувати кишені, перевіряючи, чи є гроші на квиток додому, коли до мене раптом дійшло, що не маю жодного уявлення, де я. Я лежав нерухомо з дедалі сильнішим усвідомленням: зі мною щось не так. Світло було якимсь ненормальним і таким самим було повітря: їдким і гострим, хімічним туманом, який обпалював мені горло. Моя жуйка в роті була вся в піску, і коли — у голові в мене стугоніло — я перевернувся, щоб виплюнути її, то крізь пелену диму проступала якась така дивовижа, що мій погляд мусив фокусуватися кілька секунд.

Я був у напіврозваленій білій печері. Якесь шмаття звисало зі стелі. Підлога була завалена купами сірої субстанції, схожої на місячне каміння, й посипана битим склом, гравієм та ураганом найнесподіваніших уламків, цегли та шлаку, клаптів паперу, притрушених дрібним попелом, ніби памороззю. Високо над головою крізь густу пилюку пробивалося світло двох ламп, схожих на несправні автомобільні фари в тумані, причому один промінь ішов під кутом угору, а другий — убік, відкидаючи скошені тіні.

У вухах дзвеніло, відлунюючи усім моїм тілом, це було надзвичайно неприємне відчуття: кістки, мозок, серце — усе гуло, наче дзвін. Глухо звідкись іздалеку долинав звук сирен, що звучали безперервно й безлико. Я навіть не міг визначити джерело звуку — усередині мене чи десь зовні. У цій вітряній мертвотності мене охопило сильне відчуття самоти. Куди не глянь — ніщо не мало сенсу.

Спершись рукою на якусь не зовсім вертикальну поверхню й зрушивши при тому каскад піску, я підвівся, долаючи біль у голові. Нахил простору, у якому я перебував, мав якусь глибоку, природжену неправильність. З одного боку, дим і пил висіли густим, непроникним, суцільним шаром. З другого, маса дрібних уламків утворювала скошену поверхню там, де раніше був дах або стеля.

Щелепа в мене боліла; обличчя й коліна були порізані; рот нагадував наждак. Мружачись у навколишньому хаосі, я побачив кросівку; замети пухкого місива в темних плямах; зігнуту алюмінієву ковіньку. Я стояв посеред цього всього, хитаючись і задихаючись, із запамороченою головою, не знаючи, куди повернутися і що робити, коли раптом мені здалося, що задзвенів телефон.

Якусь мить я не був у тому впевнений і прислухався; і тоді він задзвенів знову; слабко й занудно, трохи дивно. Я почав незграбно нишпорити в уламках, підіймаючи запилюжені дитячі гаманці й пакети з бутербродами, відсмикуючи руку, коли траплялися розпечені предмети чи гострі краї битого скла, усе більше переймаючись тим, що щебінь провалюється під моїми ногами й пухкі, нерухомі купи зринають у полі мого зору.

Навіть коли я переконав себе в тому, що то мені вчулося, я не чув ніякого телефону, а просто дзвін у вухах зіграв зі мною злий жарт, я все ще продовжував пошуки, занурившись у механічні рухи з бездумною інтенсивністю робота. Між авторучками, сумочками, гаманцями, розламаними окулярами, готельними картками, пудреницями, парфумами та рецептами ліків (Ройтман, Андреа, алпразолам 0,25 мг) я відкопав ліхтарик на брелоку й телефон, який не працював (заряджений наполовину, поза мережею), і вкинув його в знайдений у жіночій сумочці пакет.

Дихалося важко, душив пил, здійнятий тиньком, і голова боліла так, що я майже нічого не бачив. Я хотів би сісти й посидіти, та не було де.

І тоді я побачив пляшку води. Мій погляд, швидко ковзнувши, загубився в безладі, аж доки знову не наткнувся на неї, десь метрів за п’ять від мене, — наполовину занурена в купу сміття: тільки натяк на етикетку, знайомий відтінок холодної синяви.

З тяжкістю, так ніби долаю снігові замети, я пробивався крізь завали мотлоху, що кришився під моїми ногами з різким крижаним тріском. Але я ще не просунувся надто далеко, коли краєм ока побачив рух на підлозі, помітне в цій застиглості ворушіння білого на білому.

Я зупинився. Потім наблизився на кілька кроків. Це був чоловік, розпластаний на спині і притрушений білим шаром пилу. Він був так добре замаскований у попелясто-білому смітті, що його форма набула чіткості не відразу: крейда на крейді, яка намагалася підвестися й сісти, мов повалена зі свого п’єдесталу статуя.

Коли я просунувся ближче, то побачив, що це старий і дуже слабкий чоловік, чиє тіло схоже на знівеченого горбаня; волосся — його рештки — стирчало на голові; півобличчя було посічено потворним пунктиром опіків, а все, що вище від вуха, здавалося липким і чорним жахом.

Нарешті я дістався до нього, і тут він — несподівано швидко — простяг свою вкриту білим пилом руку й схопив мене за долоню. У паніці я смикнувся був назад, але він стиснув мене ще сильніше, хворобливо кашляючи і спльовуючи.

«Де я? — здавалося, хотів він запитати мене. — Де?» Він намагався глянути на мене, але його голова важко повисла на шиї, і підборіддя вклякло на грудях, тож мусив дивитися з-під брів, як стерв’ятник. Але його очі на знівеченому обличчі були розумні й повні розпачу.

— О Боже, — вихопилося в мене, коли я нахилився допомогти йому, — стривайте, стривайте. — І тоді я зупинився, не знаючи, що робити далі. Нижня половина його тіла лежала скрючена на підлозі, наче купа брудного одягу.

Він намагався спертися на руки й підвестися, губи в нього ворушились, і, здавалося, йому це вдасться. Старий смердів паленим волоссям, паленою вовною. Але нижня частина його тіла здавалася відокремленою від верхньої, і він закашлявся й упав на свою купу.

Я роззирнувся, намагаючись бодай якось зорієнтуватися, бо від удару по голові втратив відчуття часу й тепер не знав, зараз день чи ніч. Велич і пустка цього простору збивали мене з пантелику — висота, ширина, а там, де мала бути стеля (або небо), немов роздерте вітром шатро, клубочилися смуги диму. І хоч я поняття не мав, де опинився й чому, було щось таке напівзабуте в цих руїнах, щось кінематографічно точне в сяйві аварійних ламп. Якось я бачив в Інтернеті кадри підірваного в пустелі готелю, і бджолині стільники кімнат у мить вибуху застигли в такому ж моторошному світлі.

Тоді я згадав про воду. Я відступив назад, роззираючись навколо, аж поки серце не підстрибнуло, коли побачив запорошений синій спалах.

— Послухайте, — сказав я, не відриваючи погляду від пляшки. — Я зараз.

Старий дивився на мене поглядом, сповненим надії й безнадії, мов той голодний пес, що вже заслабкий, аби зіп’ястися на ноги.

— Заждіть. Я повернуся.

Наче п’яний, я став продиратися крізь мотлох — спотикаючись, переступаючи через різні речі, цеглу й уламки бетону, черевики й сумочки, якісь обвуглені предмети, які я не хотів роздивлятися надто пильно.

Пляшка була на три чверті повна й гаряча на дотик. Але з першим ковтком моє горло миттю зреагувало, і я проковтнув ледь не половину води, пластикової на смак, теплої, як помиї, — перш ніж усвідомив, що роблю, і примусив себе закрити пляшку й покласти її в пакет, щоб віднести старому.

Я став біля нього навколішки, каміння вп’ялося мені в коліна. Він тремтів, дихання було хрипким і нерівним; його погляд не зустрівся з моїм, старий дивився кудись поверх мене, бачив щось таке, чого я не бачив.

Я намагався відкрити пляшку, коли він простяг руку до мого обличчя. Своїми старими кістлявими, з пласкими подушечками пальцями він відгорнув волосся з моїх очей і обережно витяг скляну скалку з брови, а тоді поплескав мене по голові.

— Так, так.

Голос у нього був дуже слабкий, дуже скрипучий, дуже привітний, із жахливим присвистом у легенях. Ми дивились одне на одного тривалу й дивну мить, якої я ніколи не забуду, наче двоє звірів, що зустрілися в сутінках, і саме тоді в його очах, схоже, зблиснула якась іскра, і я побачив його таким, яким він був, — а він, сподіваюся, побачив мене. У ту мить ми поєдналися, ніби два двигуни в одній електросхемі.

Потім він знову похилився назад, так різко, що я подумав — помер.

— Тримайтесь, — сказав я, незграбно підсовуючи руку йому під плече. — Отак добре.

Підтримуючи його голову, я допоміг йому напитися з пляшки. Він випив зовсім трохи, більше стекло по підборіддю.

Він знову завалився назад. Надто знесилений.

— Піппа, — хрипко вимовив старий.

Я глянув на його обпалене, червоне обличчя й помітив щось знайоме в його вицвілих і прозорих очах. Я десь бачив його раніше. І я бачив також дівчину, такий собі миттєвий знімок, позначений прозорістю осіннього листя: руді брови, медово-коричневі очі. Її обличчя було віддзеркалене на його обличчі. Де вона тепер?

Він намагався щось сказати. Потріскані губи заворушилися. Старий хотів знати, де Піппа.

Він хрипів, дихаючи з великим зусиллям.

— Спробуйте лежати тихо, — схвильовано сказав я.

— Хай їде на метро, так набагато швидше. Якщо тільки вони не довезуть її в машині.

— Не турбуйтесь, — заспокійливо мовив я, прихилившись до нього ближче. Я не був стурбований. Хтось незабаром прийде по нас, я в цьому не сумнівався. — Я зачекаю, поки вони прийдуть.

— Ти такий добрий. — Його рука (холодна й суха) стиснула мою руку. — Я не бачив тебе відтоді, як ти був зовсім малим хлопчиком. Ти дуже виріс після того, як ми розмовляли з тобою востаннє.

— Але я Тео, — сказав я після короткої збентеженої мовчанки.

— Звісно, ти Тео. — Його погляд, як і потиск руки, був міцним і добрим. — І ти зробив найкращий вибір, я в цьому переконаний. Моцарт набагато кращий, ніж Ґлюк, ти так не думаєш?

Я не знав, що йому сказати.

— Для вас буде легше виступати вдвох. Вони так прискіпуються на прослуховуваннях. — Він закашлявся. На губах у нього виступила кров, густа й червона. — Не дають другого шансу.

— Послухайте-но… — Не годилося допускати, аби він уважав мене за когось іншого.

— Але ви заграли це так чудово, мій любий, ви обоє. Соль мажор. Так і крутиться в голові. Легенько, легенько, делікатно…

Він промугикав кілька безформних нот. Пісня. Це була пісня.

— І я, либонь, тобі розповідав, як ходив брати уроки гри на фортепіано до старої вірменки. Там була зелена ящірка, вона жила у пальмовому листі, зелена, як льодяник, я любив спостерігати за нею… як вона бігала по підвіконню… чарівне світло ліхтариків у саду… du pays saint[10]… двадцять хвилин пішки, але мені здавалося, що пройти треба багато миль…

Він замовк на хвилину; я відчував, як старий непритомніє, зникає з поля мого зору, мов листок на поверхні струмка, а потім повернувся, знову був тут.

— А ти? Скільки років тобі?

— Тринадцять.

— Ти навчаєшся у французькому ліцеї?

— Ні, моя школа на Вест-Сайді.

— Це не гірше, я думаю. Тільки клопоту з цими французькими уроками! Занадто багато незнайомих слів для дитини. Nom et pronom[11], види і групи. Це лише форми колекціонування комах.

— Що ви сказали?

— Вони завжди розмовляють французькою мовою в Ґроппі. Ти пам’ятаєш Ґроппі? Там, де смугаста парасолька й фісташкове морозиво?

Смугаста парасолька. Головний біль заважав мені думати. Мій погляд упав на видовжену рану в його черепі, темну, зі згустками крові, наче від удару сокирою. Усе більше й більше я звертав уваги на жахливі форми, схожі на понівечені людські тіла, розкидані між уламками, шматки чорноти обступали нас, погано видимі, й усе ж таки це була чорнота, крізь яку міг проникнути погляд і яка навіювала сон, неначе та піниста хвиля, що зникає за кормою корабля в холодному чорному океані.

Зненацька сталося щось дуже погане. Він пробудився й трусив мене. Плескав руками. Старий щось хотів. Намагався щось витиснути з присвисту свого дихання.

— У чому річ? — стріпонувся я, раптово скинувши з себе сон.

Він важко відсапувався й смикав мене за руку. Сповнений страху, я сів і озирнувся, сподіваючись побачити якусь нову небезпеку, що загрожувала нам. Обірвані дроти, вогонь, готову обвалитися на нас стелю.

Він схопив мене за руку. Міцно стиснув її.

— Не тут, — зумів вичавити він із себе.

— Ви про що?

— Не залишай її тут. — Старий дивився повз мене, намагаючись на щось указати. — Забери її звідси.

— Будь ласка, ляжте.

— Ні, вони не повинні бачити це. — Він шалено вхопився за мою руку, намагаючись підвестися. — Вони вкрали килими, вони віднесуть їх на митницю…

Він показував тепер на запилюжений дерев’яний прямокутник, майже невидимий посеред зламаних балок і всіляких уламків, менший, аніж мій ноутбук удома.

— Ви про цю річ? — запитав я, придивляючись пильніше. Вона була обляпана краплями воску й покрита неправильним візерунком потрісканої етикетки. — Ви хочете, щоб я її взяв?

— Я благаю, щоб ти її взяв.

Старий міцно заплющив очі. Він був засмучений, кашляв так сильно, що ледве міг дихати.

Я простягнув руку й потяг до себе ту дошку за краї. Вона була навдивовижу важка для своїх маленьких розмірів. На одному з кутків стриміла довга скіпка від рами.

Я витер рукавом поверхню від пилюки. Маленьку жовту пташку було ледь видно під шаром білого пороху. «„Урок анатомії“ також був у тій книжці, але я смертельно його боялася».

— Добре, — кволо відповів я. І обернувся з малюнком у руці, щоб показати його їй, але потім зрозумів, що її тут немає.

Хоч насправді вона тут була і її тут не було. Її частина була тут, але вона була невидима. Невидима частина була важливою частиною. Цього раніше я ніколи не розумів. Та коли я спробував промовити це вголос, мої слова сплутались, і, мов діставши холодний ляпас по обличчю, я зрозумів, що помиляюся. Обидві частини мали бути тут. Не можна мати одну частину без другої.

Я потер долонею лоба, спробував прибрати пісок з очей, а потім, доклавши чималих зусиль, ніби підіймаючи вагу, непосильну для мене, спробував пересунути свій розум туди, де він мусив бути. Де тепер моя мати? Протягом якоїсь миті тут було нас троє й однією з цих трьох — я не мав у цьому найменшого сумніву — була вона. Але тепер нас лишилося тільки двоє.

Позаду мене старий чоловік закахикав і знову затремтів з нестямною настирливістю, намагаючись заговорити. Обернувшись, я спробував віддати картину йому.

— Ось, візьміть, — сказав я, а потім, звертаючись до матері та обернувшись до того місця, де вона мусила бути, — я повернуся через хвилину.

Але картина була йому не потрібна. Він нетерпляче відіпхнув її до мене, щось забелькотівши. На правій частині його голови був такий згусток крові, що я майже не бачив його вуха.

— Ви щось хотіли мені сказати? — промовив я, ще думаючи про матір. — Прошу?

— Забери її.

— Знайте, я повернуся. Я повинен…

Я не міг усе пригадати відразу, але моя мати хотіла, щоб я повернувся додому відразу, ми повинні були зустрітися там, саме це вона дуже ясно дала мені зрозуміти.

— Забери її з собою! — Він притиснув дощечку до мене. — Іди! — Він намагався сісти. Його очі були ясними й дикими; його збудження лякало мене. — Вони познімали всі електричні лампочки, вони зруйнували половину будинків на вулиці…

Крапля крові пробігла його підборіддям.

— Будь ласка, — сказав я, руки мені тремтіли, я боявся доторкнутися до нього. — Будь ласка, ляжте…

Він похитав головою і намагався сказати щось, але зусилля зламало його, й він видав лише якийсь мокрий жалюгідний звук. Коли він витер рота, я побачив широку смугу крові на тильному боці його долоні.

— Хтось іде.

Я не був певен, але не знав, що йому ще сказати.

Він подивився просто мені в обличчя, намагаючись знайти там бодай іскру розуміння, а коли її не знайшов, то знову вхопився за мене, намагаючись сісти.

— Вогонь, — сказав він голосом, що булькав йому в горлі. — Вілла в Мааді. On a tout perdu[12].

Він знову закашлявся. Піна червоного кольору булькотіла під його ніздрями. Посеред усієї цієї нереальності, нагромаджень каміння й розламаних кам’яних блоків мене опанувало дивне відчуття, ніби я не зрозумів його, ніби я не виконав якогось життєво важливого казкового завдання через свою незграбність та незнання. Хоч у цьому кам’яному хаосі ніде не виднілося вогню, я переповз трохи вбік і поклав картину в пакет, тільки для того, щоб заховати від його погляду річ, яка викликала в нього таку тривогу.

— Не турбуйтеся, — сказав я. — Я…

Він заспокоївся. Поклав руку на мій зап’ясток, дивлячись на мене ясним та спокійним поглядом, і холодний вітер чогось незбагненного повіяв наді мною. Я зробив те, чого від мене сподівалися. Усе мало бути гаразд.

Поки я втішав себе цією оманою, він підбадьорливо схопив мене за руку, ніби я висловив свою думку вголос.

— Ми виберемося звідси, — мовив він.

— Я знаю.

— Загорни цю картину в газети, мій любий, і поклади її на саме дно валізи, разом з іншими рідкісними знахідками.

Відчувши полегкість від того, що він заспокоївся, виснажений головним болем, відчуваючи, що пам’ять про матір перетворилася на ледь видимий вогник, я ліг поруч і заплющив очі, переживаючи дивовижний спокій і безпеку. У забутті, наче уві сні. Старий щось белькотів у своїй маячні, його подих раз у раз уривався: з його губ злітали чужоземні імена, якісь дивні суми й числа, кілька французьких слів, але переважно англійські. Прийде якийсь чоловік подивитися на меблі. Абду кидався камінням і переймається, що йому влетить. А проте його бурмотіння мало якийсь сенс, і я бачив перед собою пальми, фортепіано та зелену ящірку на стовбурі дерева, так наче то були сторінки в альбомі з фотографіями.

— Ти зможеш дістатися додому сам-один, мій любий? — пригадую, запитав він мене.

— Звичайно.

Я лежав на підлозі поряд із ним, моя голова була на одному рівні з його старими рахітичними грудьми, тому я відчував кожен подих і присвист його дихання.

— Я сам щодня їжджу на метро.

— І де, ти кажеш, ви тепер живете?

Його рука лежала в мене на голові, дуже м’яко, як ото коли кладеш руку на голову улюбленого собаки.

— На східній П’ятдесят сьомій вулиці.

— Он як! Недалеко від «Золотого теляти»?

— Атож, за кілька кварталів.

«Золоте теля» було рестораном, куди моя мати полюбляла ходити, коли в нас були гроші. Я там з’їв свою першу устрицю й випив свій перший ковток бургундського з її келиха.

— Біля парку, ти сказав?

— Ні, поблизу річки.

— Досить близько, мій любий. Безе та кав’яр. Як мені сподобалося це місто, коли я вперше його побачив! А проте воно вже не таке, яким було, чи не так? Мені не вистачає його жахливо, а тобі? Балконів і…

— Садів.

Я обернувся, щоб подивитися на нього. Знайомі пахощі, знайомі мелодії. Моїй спантеличеній свідомості стало здаватися, що він близький друг або член родини, про якого я забув, якийсь далекий родич моєї матері…

— О, твоя мати! Люба дівчинка, якої я більше не зустрічав, після того як вона прийшла до мене взяти свій перший урок гри на фортепіано. Вродливішої дівчинки я більше ніколи не бачив.

Як він довідався, що я подумав про неї? Я запитав його про це, але він уже спав. Очі в нього були заплющені, але його дихання було швидким і хрипким, так ніби він утікав від чогось.

Я також був у напівпритомному стані — у вухах дзвеніло, у роті відчував порожнисте гудіння та металевий присмак, як ото буває, коли приходиш до дантиста, — я міг би цілком провалитися в непритомність і залишатися там, якби він раптом не струснув мене за плече, так сильно, що я прокинувся, охоплений панікою. Він щось белькотів і смикав за свій указівний палець. Він зняв свій перстень, важкий золотий перстень із коштовним каменем, і намагався передати його мені.

— Облиште, мені він не потрібен, — сказав я, відсуваючись від нього вбік. — Навіщо ви це робите?

Але він утиснув перстень мені в руку. Його дихання булькотіло й було жахливим.

— Гобарт і Блеквелл, — сказав він голосом, який через силу видобував зі своїх нутрощів. — Подзвони в зелений дзвінок.

— У зелений дзвінок, — невпевненим голосом повторив я.

Він смикнув кілька разів головою, ніби контужений, губи йому тремтіли. Він не міг зосередити погляд на чомусь одному. Коли він ковзнув по мені, не бачачи мене, я затремтів.

— Скажи Гобі, щоб він пішов з крамниці, — прохрипів старий.

Не розуміючи його слів, я дивився, як із кутика його рота стікає кров. Він посмикав свою краватку, намагаючись послабити її.

— Зараз я допоможу вам, — сказав я, простягши руку, але він відштовхнув її.

— Нехай він закриє касу й негайно забирається звідти! — прохрипів він. — Його батько послав хлопців, щоб вони його віддубасили…

Він закотив очі; повіки йому тремтіли. Потім він ніби провалився в себе, сплющився так, наче все повітря з нього вийшло, з півхвилини він скидався на купу старого ганчір’я, але потім — так рвучко, що я відсахнувся, — його груди заскреготіли, мов ковальський міх, і він вихлюпнув із них струмінь крові, який забризкав мене. Доклавши неймовірних зусиль, він зіп’явся на лікоть і ще з півхвилини хекав, наче собака, його груди рвучко то здіймалися вгору, то падали вниз, погляд зосередився на тому, чого я не міг бачити, й протягом усього цього часу він стискав мою руку, і цей потиск міг би бути досить сильним, якби він мав шанси вийти зі свого стану.

— З вами все гаразд? — запитав я розпачливим голосом, близький до сліз. — Ви мене чуєте?

Поки він смикався й хапався за мою руку, наче риба, викинута з води, я підтримував його голову чи намагався підтримувати її, не знаючи як, боячись зробити йому боляче, бо протягом усього того часу він чіплявся за мою руку, ніби скотився на самий край даху високої будівлі й був готовий упасти вниз. Кожен його подих був окремим булькітливим зусиллям, важким каменем, який він підіймав над силу й знову та знову впускав додолу. У якусь мить він подивився на мене прямим поглядом, кров стікала йому з рота, він, здавалося, хотів щось сказати, але слова були тільки нерозбірливим бурмотінням, яке скочувалося йому з підборіддя.

Потім — на мою величезну полегкість — він став спокійнішим, тихішим, його тиск на мою руку ослаб, у мене було таке відчуття, ніби він лежить на спині на воді й відпливає кудись далеко від мене.

— Вам краще? — запитав я й обережно витер воду, що витікала йому з рота.

Його губи ожили, і я побачив, як вони ворушаться. І тоді, стоячи навколішки, як служник у повісті або романі, я витер кров йому з обличчя кольоровою хусточкою, яку витяг із його кишені. Коли він відпливав — невблаганно, долаючи градуси й широти, — у цілковитий спокій, я відхилився на підборах і пильно подивився на його спотворене обличчя.

— Як ви? — запитав я.

Одна його тонка, як папір, напіврозплющена повіка, помережана синіми венами, затремтіла й смикнулася.

— Якщо ви мене чуєте, стисніть мені руку.

Але його рука в моїй лежала розслаблена. Я сидів там і дивився на нього, не знаючи, що мені робити. Я давно вже мусив іти — моя мати цілком ясно дала мені це знати, — але я не бачив жодної стежки, якою міг би покинути те місце, де перебував, і, в якомусь розумінні, мені було важко уявити собі, що я можу перебувати деінде у світі — що існував інший світ, розташований поза цим. Мені здавалося, я ніколи не мав іншого життя.

— Ви мене чуєте? — запитав я старого востаннє, низько нахилившись і наблизивши вухо до його закривавленого рота.

Але відповіді не було.

VI

Не бажаючи потурбувати його на той випадок, якщо він тільки відпочиває, я підвівся на ноги обережно, як тільки міг. Мені все боліло. Якусь мить я стояв, дивлячись униз на нього, обтираючи руки об свою шкільну куртку, — його кров була скрізь на мені, і мої пальці злипалися від неї, — а тоді подивився на місячний краєвид руїни навколо мене, намагаючись зорієнтуватись і знайти найкращу дорогу до виходу.

Коли — з великими труднощами — я добувся до центру тієї руїни чи до того, що здавалося центром тієї руїни, я побачив, що одні двері захаращені обваленими уламками, розвернувся й почав добиратися до протилежних дверей. Там одвірок обвалився, придавлений стіною з цегли заввишки майже в мій зріст, яка відкрила димучий отвір, крізь який міг би проїхати автомобіль. Розгрібаючи уламки, я поліз у тому напрямку, обминаючи шматки бетону, — але, подолавши дуже короткий шлях, зрозумів, що доведеться обрати інший вихід. Слабкі язики вогню лизали стіни, які раніше були стінами музейної крамниці, бризкаючи іскрами набагато нижче від того рівня, де мала бути підлога.

Мені не сподобався вигляд інших дверей (розтовчені плити підлоги, залиті кров’ю, носок чоловічого черевика, який стримів із купи гравію), але принаймні більшість матеріалу, який блокував вихід, не була дуже твердою. Завернувши назад, уникаючи обірваних дротів, що звисали зі стелі, я перекинув торбину через плече, набрав повні груди повітря й пірнув у прохід між купами сміття.

Але відразу мене мало не задушила пилюка й гострий хімічний запах. Кахикаючи, благаючи Бога, щоб попереду більше не іскрилися дроти обірваної електрики, я поповз у темряві під дощем уламків, які сипалися мені на голову й засліплювали очі: камінці, шматки тиньку, клапті та обрізки невідомо чого.

Дещо з цього будівельного матеріалу було легким, а дещо — ні. Чим далі я заглиблювався в нього, тим чорніша й гарячіша темрява оточувала мене. Знову й знову моя дорога звертала вбік або раптово закінчувалася глухим кутом, і в моїх вухах лунав гамір великого натовпу — я не міг зрозуміти, звідки він долинав. Я мусив проштовхуватися крізь речі. Іноді я йшов, іноді повз навкарачки, люди посеред такої руїни більше відчувають, аніж бачать, моє тіло раз у раз провалювалось, але ще гіршим був сморід паленого одягу, паленого волосся та паленої плоті й гострий запах свіжої крові, з присмаком міді, олова та солі.

Мої руки та коліна були порізані. Я пірнав під уламки й проштовхувався між ними, намацуючи собі дорогу, обдираючи стегно об гострі грані різних предметів, аж поки опинився перед туго спресованою масою уламків, що утворювали непроникну стіну. З великими труднощами — прохід був дуже вузьким — я засунув руку до сумки, щоб дістати ліхтарик.

Я хотів намацати ліхтарик на ланцюжку — він лежав на самому дні, під картиною, — але мої пальці наштовхнулися на телефон. Я увімкнув його і майже відразу випустив із рук, бо в його світлі з’явилася рука чоловіка, яка стриміла між двома уламками бетону. Я пам’ятаю, що, навіть опанований жахом, я подякував Провидінню за те, що це була тільки рука, хоч її пальці були розбухлі, темні й мали вигляд, якого я ніколи не забуду. Навіть сьогодні я можу відсахнутися з жахом, коли якийсь жебрак на вулиці простягує до мене таку руку, з опухлими пальцями й брудом навколо нігтів.

Ліхтарик був на місці, але тепер я хотів використати телефон. Він відкидав слабке світло в ту порожнечу, де я перебував, але щойно я достатньо прийшов до тями, щоб нахилитися до нього, екран погас. Кислотно-зелений відблиск завис переді мною в темряві. Я опустився навколішки й став мацати обома руками в пітьмі по уламках каміння та скла, сповнений рішучості відшукати його.

Я думав, що знаю, де він лежить, хоч приблизно, але, мабуть, шукав довше, ніж мав би шукати, бо коли втратив надію його знайти, до мене дійшло, що я заповз у таке місце, де неможливо встати, а коли спробував підняти голову на три дюйми, вона вперлася в якусь тверду поверхню. Обернутися назад я не міг, рушити назад — теж. Я вирішив повзти вперед, сподіваючись, що там стане просторіше, і незабаром виявив, що повільно пересуваюся вперед з болісним, розпачливим відчуттям, а моя голова грубо притиснута з одного боку.

Коли мені було чотири роки, я частково застряг у вбудованому в шафу відкидному ліжку в нашій колишній квартирі на Сьомій авеню. Це звучить як гумореска, але насправді нічого кумедного в тій моїй пригоді не було; я, мабуть, задихнувся б, якби Аламеда, наша тодішня служниця, не почула мої здушені крики й не витягла мене звідти. Намагання маневрувати в цьому задушливому вузькому місці було чимось подібним, але ще гіршим: адже тут було скло, розпечений метал, сморід паленого одягу, і я знову й знову торкався чогось м’якого, про що не хотів навіть думати. Уламки важко сипалися на мене згори; моє горло було заповнене пилюкою, я важко кахикав і вже почав був панікувати, аж раптом зрозумів, що можу бачити, хоча й непевно, грубу поверхню розбитих цеглин навколо мене. Світло — слабенький, ледь видимий відблиск — проникало до мене з лівого боку десь на шість дюймів вище, ніж рівень підлоги.

Я нахилився нижче й виявив, що дивлюся на темну мозаїчну підлогу сусідньої галереї. Безладне нагромадження чогось схожого на рятувальне обладнання (мотузки, сокири, ломи, балон із киснем з написом FDNY[13]) лежало розкидане на підлозі.

— Тут хтось є? — гукнув я і, не чекаючи на відповідь, ліг і почав проштовхуватися крізь отвір так швидко, як тільки міг.

Простір був завузьким; якби я був на кілька років старший або на кілька фунтів важчий, я міг би там не пропхатися. Десь на півдорозі моя торба за щось зачепилась, і на якусь мить я подумав, що картина картиною, але мені доведеться позбутися її, як ото ящірка позбувається свого затиснутого між каменями хвоста; та коли я смикнув її востаннє, вона нарешті звільнилась, обсипавши мене дощем подрібненого тиньку. Угорі я побачив якусь балку, що, схоже, тримала на собі чималу кількість важкого будівельного матеріалу, і, звиваючись усім тілом і пропихаючись під нею, я був опанований страхом, що вона впаде на мене й переб’є мене надвоє, аж доки побачив, що вона підперта іншою балкою.

Вибравшись нарешті на вільний простір, спітнілий і з відчуттям полегкості, я знову вигукнув:

— Тут хтось є? — дивуючись, чому навколо мене стільки обладнання, а я не бачу жодного пожежника поблизу.

У галереї панувала півтемрява, тонкі шари диму ставали густішими в міру того, як підіймались, але неважко було здогадатися, що якась могутня сила промчала кімнатою, бо всі лампи й камери спостереження були зігнуті й дивились у стелю. Я був надто радий, що нарешті знов опинився на вільному просторі, й минуло кілька хвилин, перш ніж я усвідомив свій дивний стан — у кімнаті було чимало людей, але я один стояв на ногах. Усі, крім мене, лежали на підлозі.

Таких людей я побачив близько десятка — і не всі вони були неушкоджені. Здавалося, всі попадали з великої висоти. Троє або четверо тіл були почасти прикриті куртками пожежників, із-під яких стирчали лише ноги. Інші були розкидані на відкритому просторі посеред плям обгорілої підлоги. Плями руйнування свідчили про насильство, позначене бризками крові, істеричне відчуття руху в нерухомості. Особливо запам’яталася мені жінка середніх літ у забризканій кров’ю блузці, з малюнком яєць Фаберже на ній, таку блузку вона могла купити тут-таки в музеї, у сувенірній крамниці, зовсім нещодавно. Її очі, підведені чорним макіяжем, дивилися невидющим поглядом у стелю; а засмагу вона, схоже, наклала собі на обличчя штучно, бо її шкіра мала здоровий персиковий колір навіть після того, як вибухом їй знесло півголови.

Тьмяні картини, неяскрава позолота. Дрібними кроками, трохи хитаючись, я вийшов на середину кімнати. Я чув власне дихання, яке з хрипом заходило мені в легені й потім вихоплювалося назовні, й у тих звуках була якась дивна порожнеча, легкість кошмару. Я не хотів дивитися навколо, проте мусив. Маленький азіат, такий зворушливий у своїй курточці-«штормівці» з дубленої шкіри, лежав скорчений у калюжі крові, що більшала кожної миті. Охоронець (його можна було впізнати за формою, бо обличчя він мав повністю спалене) із рукою, неприродно вигнутою за спину, і бридким місивом на тому місці, де мала б бути нога. Але найважливіше — ніхто з людей, які лежали на підлозі, не був нею. Я примусив себе подивитись окремо на кожного, одного за одним, — і хоч я не міг присилувати себе дивитись на їхні обличчя, я впізнав би ноги своєї матері, її одяг, черевики з білої та чорної шкіри, — але ще довго після того, як я переконався, що моєї матері там немає, я стояв серед тих людей, скоцюрбившись усередині себе, наче хворий голуб із заплющеними очима.

У наступній галереї я побачив ще мерців. Трьох. Гладкого чоловіка в шотландському жилеті; вкриту ранами стару жінку; молочно-біле дівчатко з кривавим шрамом на скроні, але без жодного іншого ушкодження. Проте нікого більше я там не побачив. Я проминув іще кілька галерей, наповнених обладнанням, але там була лише кров на підлозі, проте не було мертвих людей. Зрештою я ввійшов у далеку галерею, куди мама хотіла повернутися, ту, де висіла картина «Урок анатомії», увійшов туди з заплющеними очима, палко бажаючи, щоб її там не було, — але я побачив там лише те саме обладнання, і коли переходив через кімнату, за мною спостерігали лише двоє людей, ті самі спантеличені голландці, які раніше дивилися зі стіни на мене та на мою матір: чого вам тут треба?

Потім у мені щось урвалося. Я навіть не пам’ятаю, як це сталося. Я побачив себе зовсім в іншому місці — і я біг та біг через кімнати, які були порожніми, лише затягнуті легким димом, що робив їхню велич нереальною й нематеріальною. Раніше галереї здавалися мені впорядкованими, вони утворювали звивисту, але логічну послідовність, де всі потоки прямували в один бік — до крамниці сувенірів. Але, швидко біжучи крізь них у протилежному напрямку, я усвідомив, що ця дорога аж ніяк не пряма. Бо раз у раз наштовхувався на голі стіни й потрапляв до кімнат, із яких не було виходу. Дверей, які вели до виходу, не було там, де я сподівався їх побачити. Окремі постаменти виринали нізвідки; завернувши за ріг надто круто, я майже наштовхнувся на гурт гвардійців Франса Гальса — великих, грубих, рожевощоких хлопців із затуманеними поглядами від наміру випитого пива, схожих на нью-йоркських полісменів на костюмованій вечірці. Вони дивилися на мене холодно, з відтінком безжального гумору в очах, і з переляку я круто розвернувся й побіг у зворотному напрямку.

Навіть у нормальний день я іноді збивався з дороги в музеї (без мети блукаючи в галереях мистецтва Океанії, серед тотемів і човнів-довбанок), й іноді мені доводилося підходити до охоронця і питати, як знайти вихід. Галереї з живописом були особливо плутаними, бо в них часто змінювали експозицію; і, коли я біг через порожні зали, напівосвітлені моторошним світлом, мене охоплював дедалі більший страх. Я думав, що знаю дорогу до головних сходів, але незабаром по тому, як я вибіг із галерей спеціальних виставок, усе стало здаватися мені незнайомим, і, пробігши бездумно ще хвилину або дві через повороти, щодо яких я не був певен, я остаточно заблукав. Якимсь чином я проминув галерею італійських шедеврів (розіп’яті Христи й здивовані святі угодники, змії та вишикувані в бойовий стрій янголи) та опинився в галереї англійського мистецтва XVIII століття, це була та частина музею, де я рідко бував раніше й зовсім її не знав. Довгі, елегантні, добре освітлені кімнати тяглися переді мною, зали, схожі на лабіринт, якщо й були кимось населені, то лише привидами: лорди в перуках, холодні красуні Ґейнсборо, які зневажливо споглядали мій розпач. Я з люттю дивився на баронів, що висіли на стінах, бо вони не вказували дорогу до сходів або до будь-якого з головних коридорів, а приводили лише до галерей із такими, як і вони, баронами; і я мало не заплакав, коли раптом побачив малопомітні двері в стіні однієї з галерей.

Слід було подивитися двічі для того, щоб побачити ті двері; вони були пофарбовані в той самий колір, що й стіни галереї, то були двері того зразка, які за нормальних обставин залишаються зачиненими. Вони привабили мою увагу лише тому, що не були зачинені цілком — їхня ліва сторона не прилягала до стіни, чи тому, що вони не були надійно замкнені, чи тому, що замок не спрацював при вимкненій електриці. Я не знав, у чому була причина. А проте відчинити їх було дуже нелегко — вони були важкі, сталеві, і я мусив докласти всю свою силу. Несподівано — з пневматичним зітханням — вони розчинилися так раптово, що я спіткнувся й мало не впав.

Протиснувшись крізь них, я опинився в темному офісному коридорі під значно нижчою стелею. Аварійне світло було там значно слабшим, ніж у головній галереї, і мені знадобилося кілька хвилин, щоб очі звикли до нього.

Коридор, здавалося, тягнувся на милі. Я обережно просувався ним, зазираючи до офісів із відчиненими дверима. «Кемерон Ґайслер, реєстратор». «Міяко Фудзіта, помічник реєстратора». Шухляди були висунуті, а стільці відсунуті від столів. У дверях одного з офісів я побачив жіночий черевик на високому підборі, що лежав на боці.

Повітря запустіння було неймовірно моторошним. Мені здалося, що вдалині я почув сирени поліційних автомобілів, навіть звуки переговорів по раціях і гавкіт собак, але у вухах мені так дзвеніло після вибуху, що всі ті звуки мені могли вчуватися. Мене хвилювало дедалі більше, що я не бачив ані пожежників, ані копів, ані охоронців — одне слово, жодної живої душі.

Було не так уже темно для ліхтарика з брелоком у коридорах «тільки для персоналу», але моїм очам світла тут було замало. Я потрапив у місце, де був склад якихось документів. В офісах до самої стелі були ряди шухляд, металевих полиць із пластмасовими ящиками для пошти та картонними коробками. У вузькому коридорі я почувався затиснутим, здавленим, і мої кроки так гучно відлунювали, що раз або двічі я зупинявся й обертався подивитись, чи хтось за мною не женеться.

— Тут хтось є? — питав я невпевненим голосом, зазираючи до деяких кімнат, коли їх проминав.

Деякі з офісів були модерними й порожніми; інші — захаращеними й брудними, з неакуратно складеними купами паперів і книжок.

«Флоренс Клаунер, відділ музичних інструментів». «Моріс Орабі-Руссел, ісламське мистецтво». «Вітторія Ґабетті, текстиль». Я проминув глибоку темну кімнату з довгим столом, на якому були безладно складені клаптики тканин, наче шматочки картини-пазла. У глибині кімнати я побачив цілу купу металевих вішалок, із яких звисали пластикові торбини, схожих на вішалки біля службових ліфтів у «Бенделі» або «Берґдорфі».

Біля розгалуження у формі літери Т я подивився в один бік, потім у другий, не знаючи, куди мені звернути. Я вдихав запахи воску для натирання підлоги, скипидару і якихось хімікатів, гострий сморід диму. Офіси та майстерні тяглися до нескінченності в усіх напрямках: то була нескінченна геометрична мережа, не позначена якимись особливостями.

Ліворуч під стелею блимала лампа. Вона гула, й у її тремтливому світлі я побачив фонтанчик для пиття в протилежному кінці зали.

Я побіг до нього — так швидко, що мої ноги мало не вислизнули з-під мене, — припав губами до крана й мерщій наковтався холодної води, аж гострий біль ковзнув до моїх скронь. Гикаючи, я змив кров із рук і бризнув водою на свої запалені очі. Крихітні уламки скла — майже невидимі — дзенькнули об сталеву зливальницю фонтана, наче крижані голки.

Я прихилився до стіни. Флуоресцентне світло в мене над головою вібрувало й бризкало іскрами, у мене від нього запаморочилось у голові. З великим зусиллям я опанував себе й пішов далі, похитуючись у миготливому світлі. Речі здавалися набагато індустріальнішими в цьому напрямку: дерев’яні піддони, пласкі приземкуваті візки, привиди речей у картонних ящиках, які перевозять і складають один на один. Я вийшов до ще одного розгалуження, де темний коридор зникав у пітьмі, й уже хотів був проминути його й іти далі, коли побачив червоні літери в його кінці, які повідомляли: ВИХІД.

Я спіткнувся й упав на коліна; знову підхопився на ноги й, усе ще гикаючи, побіг по нескінченному коридору. У його кінці були двері з поперечним металевим засувом, як у моїй школі.

Вони зі скреготом відчинилися. Я побіг сходами вниз, подолавши дванадцять приступок, повернув на сходовому майданчику, спустився ще на дванадцять приступок, мої пальці ковзали по металевому поруччі, а черевики цокотіли так гучно, що, здавалося, з десяток людей біжать разом зі мною. Біля підніжжя сходів починався сірий коридор, що кінчався ще одними дверима з поперечним засувом. Я кинувся до них, штовхнув їх обома руками — і в обличчя мені вдарив дощ, почулось оглушливе виття сирен.

Думаю, я скрикнув дуже голосно, я був надто щасливий, що нарешті видобувся назовні, хоч ніхто не міг мене почути в такому гуркоті та шумі. Я міг би з тим самим успіхом горлати на аеродромі Ла-Гвардія, намагаючись перекричати гуркіт авіаційних моторів під час грози. Здавалося, кожна пожежна машина, кожен поліційний автомобіль, кожна карета «швидкої допомоги» й усі аварійки в п’ятьох кварталах плюс Джерсі влаштували котячий концерт на П’ятій авеню, утворивши дивовижно щасливий гуркіт, ніби разом вдарили в небо всі феєрверки на відзначення Нового року, Різдва та Четвертого липня.

Знайдений мною вихід викинув мене в Центральний парк через занедбані двері чорного ходу між майданчиками для завантаження-розвантаження і закритим паркінгом. Алеї були порожніми на сіро-зеленій відстані. Верхівки дерев білішали, розгойдувалися й бризкали краплями дощу на вітрі. Далі, ще до залитої дощем поперечної вулиці, П’ята авеню була перекрита. Від того місця, де я стояв, крізь зливу я міг бачити, як там розгортається активна діяльність: крани та важке обладнання, копи, які стримують натовп, червоне світло, жовте й синє світло, вогні, що стрибали й спалахували, створюючи рухливий, наче ртуть, безлад.

Я підняв лікоть, щоб захистити обличчя від дощу, й побіг через безлюдний парк. Дощ потрапляв мені у вічі й краплями стікав по лобі, перетворюючи вогні на авеню в каламуть, що пульсувала вдалині.

Поліція, пожежники, припарковані машини міських служб з увімкненими двірниками: К-9, Служба порятунку, Ліквідація техногенних катастроф. Чорні плащі майоріли на вітрі. Вихід із парку крізь Браму шахтаря був перекритий жовтою стрічкою, що позначала межу злочину. Не вагаючись, я підняв її, пірнув під неї й приєднався до натовпу.

У стовпотворінні ніхто не звернув на мене уваги. Протягом кількох хвилин я безпорадно бігав угору та вниз по вулиці, дощ поливав мені обличчя. Усюди я бачив вияви моєї власної паніки: люди бігали навколо мене, не розуміючи, чого хочуть: копи, пожежники, хлопці в касках, старий, що колисав зламану руку, й жінка з закривавленим носом, яку полісмен неуважно підштовхував до Сімдесят дев’ятої вулиці. Ніколи я ще не бачив стільки пожежних машин в одному місці: Вісімнадцята бригада, Команда 44, 7-й Рятувальний загін Нью-Йорка, Перший рятувальний, Четвертий рятувальний «Гордість Мідтауну». Проштовхуючись крізь море припаркованих автомобілів та офіційних осіб у чорних плащах, я натрапив на «швидку допомогу» Гетцола: гебрейські літери на задніх дверях, невеличке освітлене лікарняне приміщення, видиме крізь прочинені двері. Санітари нахилилися, намагаючись укласти жінку, яка поривалася сісти. Зморщена рука з червоними нігтями хапалася за повітря.

Я постукав кулаком у двері.

— Ви повинні повернутися назад до музею! — вигукнув я. — Там ще є живі люди…

— Є ще одна бомба! — загорлав санітар, не дивлячись на мене. — Ми повинні евакуюватися.

Перш ніж я встиг відповісти на це, велетенський коп налетів на мене, як шуліка: тупоголовий, схожий на бульдога суб’єкт із накачаними, наче у важкоатлета, м’язами. Він грубо схопив мене за передпліччя й почав штовхати на протилежний бік вулиці.

— Якого хера ти тут стовбичиш? — загорлав він, не слухаючи моїх протестів, і я марно намагався випручатися від нього.

— Сер, — жінка з закривавленим обличчям спробувала привернути до себе його увагу. — Я думаю, моя рука зламана.

— Відійди від будівлі! — гримнув він на неї, відкинувши її руку, а потім обернувся до мене: — Геть звідси, геть!

— Але ж…

Він так штовхнув мене обома руками, що я захитався й мало не впав.

— ВІДІЙДИ ВІД БУДІВЛІ! — загорлав він, піднявши руки й ляснувши плащем. — НЕГАЙНО!

Він навіть не дивився на мене. Його маленькі ведмежі очі дивилися поверх моєї голови вгору по вулиці, й вираз його обличчя вжахнув мене.

Я квапливо проштовхувався крізь натовп рятувальників до протилежного тротуару, якраз навпроти Сімдесят дев’ятої вулиці, шукаючи поглядом свою матір, хоч і не бачив її. Карет «швидкої допомоги» й медичних машин тут вистачало: карета «швидкої допомоги» «Бет Ізраель», лікарня «Ленокс-Гілл», Пресвітеріанська лікарня, Центр рятувальної медицини Кабріні. Закривавлений чоловік у діловому костюмі лежав на спині за декоративним тисовим живоплотом, на невеличкому обгородженому подвір’ї дому на П’ятій авеню. Було натягнуто жовту стрічку безпеки, яка вигиналася й ляскала на вітрі, але просяклі дощем копи та пожежники й хлопці в металевих шоломах підіймали її і прослизали під нею, ніби її там зовсім не було.

Усі погляди були спрямовані до верхнього міста, й лише згодом я довідався чому; на Вісімдесят четвертій вулиці (надто далеко, щоб я міг побачити) поліцейські в захисних костюмах «знешкоджували» бомбу, яка не вибухнула, поливаючи її з брандспойта. Намагаючись із кимось поговорити й з’ясувати, що відбувається, я спробував проштовхнутися до пожежної машини, але в натовпі металися копи, змахуючи руками, ляскаючи в долоні, відштовхуючи людей назад.

Я схопив пожежника за куртку — молодого хлопця, який жував гумку і мав дружній вигляд.

— У будинку ще є люди! — закричав я.

— Атож, ми знаємо, — відповів пожежник, не дивлячись на мене. — Але нам наказали забиратися звідти. Кажуть, через п’ять хвилин дозволять повернутися.

Поштовх у спину.

— Тікай, тікай! — почув я чийсь крик.

Грубий голос роздратовано відповів:

— Прибери свої руки від мене!

— НЕГАЙНО! Тікайте! Всі тікайте!

Хтось іще штовхнув мене в спину. Пожежники звісилися зі своїх драбин, дивлячись у напрямку Храму Дендура. Копи стояли плечем до плеча, не звертаючи уваги на дощ. Мене несло людським потоком повз них, і я бачив вирячені від жаху очі, бачив, як смикаються голови, чув, як ноги неусвідомлено відстукують зворотний відлік.

Коли я почув тріск знешкодженої бомби й хрипкий, як у футбольних уболівальників, крик, що долітав від П’ятої авеню, мене вже віднесло далеко в напрямку Медісон. Полісмени — дорожні полісмени — махали руками, наче вітряки, й відштовхували потік приголомшених людей назад.

— Ну ж бо, люди, рухайтеся, рухайтеся!

Вони проштовхувалися крізь натовп, плескаючи в долоні.

— Усі на схід! Усі на схід!

Один із копів, з еспаньйолкою та сережкою у вусі, схожий на професійного борця, простяг руку і штовхнув кур’єра в толстовці з капюшоном, який робив знімки на свій мобільний телефон, так сильно, що той налетів на мене й мало не збив мене з ніг.

— Обережніше! — закричав кур’єр високим і бридким голосом, і коп штовхнув його знову, цього разу з такою силою, що той упав на спину в грязюку.

— Ти що, хлопче, глухий? — заволав коп. — Воруши ногами!

— Не чіпай мене!

— А в морду не хочеш?

Між П’ятою авеню і Медісон коїлося справжнє божевілля. Угорі кружляли вертольоти, хтось намагався щось бубніти в мегафон. Хоч Сімдесят дев’ята вулиця була закрита для вуличного руху, вона була напхом напхана поліційними автомобілями, пожежними машинами, аварійними загорожами та юрбами галасливих, охоплених панікою мокрих людей. Деякі з них збіглися сюди з П’ятої авеню; деякі намагалися застосувати м’язи й пропхатися назад до музею. Багато людей тримали напоготові мобільні телефони й намагалися щось сфотографувати. Інші стояли нерухомо, роззявивши рот, дивлячись на тих, хто юрмився навколо них, споглядаючи чорний дим у дощовому небі над П’ятою авеню — ніби марсіяни спустилися на Землю.

Виття сирен; білий дим пробивався на поверхню з вентиляційних труб метрополітену. Бездомний волоцюга, загорнутий у брудну ковдру, блукав туди-сюди з розгубленим і спантеличеним виглядом. Я з надією шукав поглядом у натовпі свою матір, твердо сподіваючись побачити її. Протягом короткого часу я навіть спробував пливти проти течії, яку підганяли копи (навшпиньках, витягуючи шию, щоб ліпше бачити), аж поки усвідомив, що марно побачити її в цій юрбі, яку поливала злива. Зустрінуся з нею вдома, подумав я. Саме вдома ми домовилися зустрітися на випадок якоїсь несподіваної події; вона, либонь, зрозуміла, що марно шукати мене в цьому безладі. А проте я почував легкий ірраціональний біль розчарування й, ідучи додому (голова в мене розколювалася від болю, речі двоїлися перед очима), я все ще намагався знайти її поглядом, пильно вдивляючись у незнайомі стурбовані обличчя навколо мене. Вона не загинула — це було головне. Вона перебувала за кілька кімнат від найстрашнішої частини вибуху. Жодне з мертвих тіл не належало їй. Та незалежно від того, про що ми домовилися заздалегідь, незалежно від того, яка логіка в цьому була, я все ж таки не міг повірити, що вона пішла з музею без мене.

Розділ ІІ

Урок анатомії

Коли я був маленьким, у чотири або п’ять років, то найбільше боявся, що одного дня моя мати може не повернутися з роботи. Додавання та віднімання були для мене корисними лише тому, що допомагали простежувати її пересування (скільки хвилин минуло відтоді, як вона вийшла з офісу? Скільки хвилин вона йтиме від офісу до метро?), і навіть раніше, ніж я навчився рахувати, я доклав чимало зусиль, щоб навчитися читати циферблат годинника: я розпачливо вдивлявся в круг, накреслений на папері, який, коли я його зрозумію, відкриє мені таємницю її приходів та відходів. Зазвичай вона приходила додому тоді, коли обіцяла прийти, тому, коли вона запізнювалася на десять хвилин, я починав нервувати. А як затримувалася на довше, то я сідав під дверима нашого помешкання, як цуценя, до якого надто довго ніхто не приходив, дослухаючись, коли ліфт зупиниться на нашому поверсі.

Навчаючись у початковій школі, я щодня дослухався до новин, що їх передавали по 7-му каналу, і вони здебільшого вселяли мені тривогу. А що коли якийсь волоцюга в брудному жакеті штовхне мою матір на рейки, коли вона чекатиме в метро свій 6-й поїзд? Або запхає її в темне підворіття й заріже, щоб забрати в неї сумочку? Або вона випустить із рук фен і він упаде у ванну, або на неї налетить велосипедист і штовхне її під колеса автомобіля, або дантист дасть їй не ті ліки й вона помре від них, як сталося з матір’ю одного мого однокласника?

Думати, що з моєю матір’ю може статися якесь лихо, мені було особливо страшно, адже сподіватися на батька не випадало. Не випадало сподіватися — це ще сказано надто дипломатично. Навіть коли він перебував у доброму настрої, він міг учворити якусь несподіванку — загубити чек своєї платні або напитися й заснути, залишивши двері нашого помешкання відчиненими. А коли він був у поганому настрої — тобто майже завжди, — він ходив млявий, із почервонілими очима й у такому пом’ятому піджаку, ніби цілий день качався в ньому по підлозі, і від нього струменів якийсь неприродний спокій, ніби він був предметом, що перебуває під великим тиском і готовий вибухнути.

Хоч я не розумів, чому він почувається таким нещасливим, я не мав підстав сумніватися, що в усіх його нещастях винні ми. Моя мати і я діяли йому на нерви. Через нас він мусив ходити на роботу, якої терпіти не міг. Усе, що ми робили, дратувало його. Особливо він не терпів мене, хоч і не часто вшановував мене своєю присутністю. Уранці, коли я готувався йти до школи, він мовчки сидів із червоними очима, п’ючи каву з газетою «The Wall Street Journal» перед собою, у розстебнутому купальному халаті і з розкуйовдженим волоссям, й іноді руки йому так тремтіли, що кава хлюпала через вінця філіжанки, коли він підносив її до рота. Він дивився на мене роздратованим поглядом, коли я заходив, ніздрі йому обурено тремтіли, якщо я надто дзвенів приборами або мискою, з якої їв пластівці.

Окрім цих повсякденних незручностей, бачив я його нечасто. Він не обідав із нами й не бував у моїй школі. Він не грався й не розмовляв зі мною, коли був удома. Фактично він узагалі рідко бував удома раніше, ніж я вкладався до ліжка, а в деякі дні — а надто тоді, коли одержував платню, тобто кожної другої п’ятниці, — він приходив із грюкотом та лайкою лише о третій або четвертій годині ранку: гримав дверима, кидав свій портфель і здіймав такий шарварок, що іноді я прокидався, опанований жахом, дивлячись на наклеєні зірки на стелі й думаючи, що це нічний злодій-убивця вломився в наше помешкання. На щастя, коли він був п’яний, його ноги відбивали повільну й непомильну мелодію — я називав його ходу кроками Франкенштайна, вони були розміреними й незграбними, з абсурдно тривалими паузами між ними, — і як тільки до мене доходило, що це не психопат, не вбивця, а лише мій тато тупоче в темряві, я знову провалювався в тривожний сон. Наступного дня, в суботу, моя мати і я намагалися піти з квартири, перш ніж він прокидався від свого заплутаного сну, мокрий від поту, на канапі. Інакше нам доводилося протягом цілого дня ходити навшпиньках, боячись надто гучно причинити двері або потривожити його в якийсь спосіб, поки він із кам’яним обличчям сидів перед телевізором із китайським пивом, яке йому приносили на замовлення, й осклілими очима дивився новини або спорт із вимкненим звуком.

Тож ані моя мати, ані я особливо не стривожилися, коли однієї суботи прокинулися й виявили, що він узагалі не приходив додому. Лише в неділю ми почали непокоїтися, а проте зовсім не так, як зазвичай непокояться люди; то був початок футбольного сезону в коледжах, і він, вельми ймовірно, поставив гроші на один із матчів, і ми подумали, що він сів на автобус і поїхав до Атлантік-Сіті, нічого не сказавши нам. І лише наступного дня, коли батькова секретарка Лоретта зателефонувала нам, бо він не прийшов на роботу, ми почали розуміти: сталося щось дуже серйозне. Моя мати, боячись, що його пограбували або вбили, коли він п’яний виходив із бару, зателефонувала в поліцію; і ми прожили кілька напружених днів, чекаючи, коли пролунає телефонний дзвінок або хтось постукає у двері. Потім, наприкінці тижня, від батька надійшло коротке повідомлення (позначене Ньюарком, штат Нью-Джерсі), де він повідомляв нам нервово надряпаними каракулями, що покинув нас і виїхав у невідомому напрямку, аби «почати нове життя». Я пам’ятаю, що довго міркував над висловом «нове життя», ніби він міг підказати мені або бодай натякнути, куди він подався. Бо після того, як я протягом тижня набридав матері, наполягаючи, щоб вона дозволила мені самому подивитися на лист, вона нарешті погодилася показати мені його («Ну гаразд, — смиренно сказала, відчинивши шухляду й діставши листа, — я не знаю, як би він хотів, щоб я тобі про це сказала, тож ліпше нехай він скаже сам»). Він написав того листа під час перебування в готелі «Даблтрі Інн» поблизу аеропорту. Я вірив, що знайду в його листі цінні вказівки щодо місця його перебування, але натомість був вражений його надзвичайною стислістю (чотири чи п’ять рядків) і недбало надряпаними хай-усе-йде-до-дідька каракулями, ніби він хотів повідомити, що вибіг до бакалійної крамниці.

Багато в чому для нас було полегкістю більше не бачити мого батька в нашому житті. Звичайно ж, я не міг сказати, що мені його бракувало, і, схоже, моїй матері його не бракувало теж, хоч нам було дуже сумно розлучитися з нашою домогосподаркою Чінцією, бо ми не могли дозволити собі платити їй (Чінція розплакалась і запропонувала працювати в нас задарма, але мама знайшла їй працю на неповний робочий день у нашому домі в подружжя з малою дитиною, і десь раз на тиждень вона приходила до моєї матері на філіжанку кави в тому халаті, який носила поверх одягу, коли прибирала). Без зайвих слів фотографія молодого засмаглого батька на гірськолижному схилі зникла зі стіни й була замінена світлиною, на якій ми з матір’ю катаємося на ковзанах у Центральному парку. Щовечора моя мати до пізньої ночі сиділа за калькулятором, переглядаючи рахунки. Хоч ми сплачували стабільне комірне за наше помешкання, було надзвичайно складно щомісяця обходитися без платні мого батька, бо хоч яке нове життя він для себе вигадав, воно не передбачало посилати гроші на підтримку свого сина. Нам доводилося задовольнятися пранням білизни в підвалі нашого дому, ходити на вранішні, дешевші кіносеанси, купувати хліб учорашньої випічки та дешеві китайські страви (локшину, яйця фу-юнг) та заощаджувати п’ятицентові й десятицентові монети на оплату проїзду на автобусі. Та коли я плентався додому з музею в той день — змерзлий, мокрий, з болем, від якого розколювалася голова, — до мене раптом дійшло, що, позаяк наш батько нас покинув, ніхто у світі не турбуватиметься ані про мою матір, ані про мене; ніхто не сидітиме й не думатиме про те, де ми пропадали цілий ранок і чому він нічого про нас не чув. Хоч би де був наш батько, будуючи собі своє Нове Життя (у тропіках чи в преріях, в маленькому лижному містечку або в одному з найбільших американських міст), він, безперечно, цікавився телевізійними новинами, й було легко навіть уявити, що він нині перебуває в стривоженому стані, як перебував іноді, почувши історію, що не мала найменшого стосунку до нього, про ураган або обвалений міст у якомусь далекому штаті. Але чи стривожиться він достатньо, щоб згадати про нас і зателефонувати нам, щоб перевірити, як справи? Мабуть, ні — як навряд чи зателефонує він у свій колишній офіс і запитає, що там відбувається, хоч, безперечно, подумає про своїх колишніх колег, які працюють у центрі Нью-Йорка, — мовляв, а що там відбувається з обліковцями бобів та штовхачами олівців (так він називав своїх колишніх колег), що трудилися на Парковій авеню, 101. Чи секретарки там перелякалися, зібрали папери зі своїх робочих столів, взули своє зручне взуття й подалися додому? Чи влаштували таку собі пригнічену вечірку на чотирнадцятому поверсі, замовивши сандвічі й зібравшись перед телевізором у конференц-залі?

Хоч я діставався додому, здавалося, цілу вічність, я мало що пам’ятаю про ту подорож, лише сіру, холодну, залиту дощем Медісон-авеню — безліч парасольок, натовп людей на хіднику, що мовчки суне до нижнього міста, відчуття масової безликості, що нагадало мені чорно-білі фотографії 1930-х років, де були зображені довгі черги людей, які стояли біля хлібних крамниць та банків, які зазнали краху. Мій головний біль і дощ зменшили світ до такого вузького болючого кола, що я майже нічого не бачив, крім людей зі згорбленими спинами попереду мене на хіднику. Правду кажучи, голова в мене розколювалась, і я взагалі майже не бачив, куди йду; раз або двічі я мало не потрапив під колеса автомобіля, коли переходив вулицю, не звертаючи уваги на світлофор. Здавалося, ніхто точно не знав, що сталося, хоч до мене долинали з припаркованих автомобілів такі слова, як «Північна Корея», а чимало перехожих бурмотіли «Іран» або «Аль-Каїда». А кощавий чорний чоловік із дредами, мокрий до кісток, бігав біля музею Вітні, вимахуючи кулаками, й кричав, не звертаючись ні до кого конкретно:

— Пристебнись, Мангеттене! Усама бен Ладен знову нас потрусить!

Хоч я відчував, що можу впасти й знепритомніти, і мені хотілося сісти, я шкутильгав далі, смикаючись і спотикаючись на кожному кроці, мов частково зламана іграшка. Копи жестикулювали; вони свистіли й махали руками. Вода стікала з кінчика мого носа. Знову й знову змигуючи дощ із очей, я думав: я повинен якнайшвидше прийти додому, до своєї матері. Вона, мабуть, неймовірно хвилюється, чекаючи на мене в нашому помешканні; вона смикає себе за волосся від тривоги, проклинаючи себе за те, що забрала мою мобілку. Кожному було потрібно додзвонитись, і перехожі утворювали черги завдовжки в десять і двадцять метрів біля нечисленних вуличних телефонів. Мамо, думав я, мамо, намагаючись послати їй телепатичне послання й повідомити, що я живий. Я хотів, аби вона знала, що зі мною все гаразд, і водночас нагадував собі, що це нормально, що я йду, а не біжу; я не хотів упасти непритомним по дорозі додому. Яке щастя, що вона відійшла від мене за кілька секунд до вибуху! Вона послала мене в самий його центр. Вона думає, що я мертвий, — у цьому немає сумніву.

А коли я згадав про дівчину, яка врятувала мені життя, у мене на очах забриніли сльози. Піппа! Дивне сухе ім’я для малої рудої смішливої дівчинки, а проте воно личило їй. Коли я згадував її очі, що подивились на мене, у мене пішла обертом голова на думку, що вона — цілковито незнайома мені людина — врятувала мені життя, перешкодивши покинути залу виставок і зайти до сувенірної крамниці, де розверзлося чорне жерло вибуху, спричинивши кінець усьому. Чи пощастить мені коли-небудь сказати їй, що вона врятувала мені життя? Щодо її діда, то пожежники та рятувальники забігли до будинку лише через кілька хвилин по тому, як я покинув його, і я досі зберігав надію, що його врятували, — двері були підперті, вони знали, що він там. Чи коли-небудь я зустрінуся зі старим та його дівчинкою знову?

Коли я нарешті дістався додому, я вимок до кісток, у голові мені паморочилось, і я йшов, спотикаючись. Вода стікала з мого мокрого одягу й утворювала за мною нерівний слід, коли я перетинав вестибюль нашого будинку.

Після натовпу на вулиці повітря порожнечі здалося мені гнітючим. Хоч портативне телебачення працювало в сусідній кімнаті, і я чув тріскотіння рацій десь у будинку, не було ніякого сліду від Золотця, Карлоса, Хосе або інших хлопців, які зазвичай чергували на вході.

Трохи далі відкритий освітлений ліфт був порожній і чекав на пасажирів, як чекає театральна сцена на своїх акторів. Механізми заскреготіли один за одним, ліфт смикнувся, старовинні декоровані перлинами кнопки з номерами поверхів заблимали збоку, і я дістався до свого сьомого. Коли вийшов у свій тьмяний вестибюль, мене опанувало почуття полегкості. Буро-мишачі стіни, задушливий запах засобу для чищення килимів і все інше.

Ключ зі скреготом обернувся в замку.

— Ти вдома? — гукнув я, увійшовши до темного помешкання з опущеними шторами, в якому панувала цілковита тиша.

Тишу порушило гудіння холодильника. Господи, подумав я з жахливим передчуттям, невже її досі немає вдома?

— Мамо! — гукнув я знову.

Серце швидко забилось, я швидко перетнув передпокій і розгублено зупинився посеред вітальні.

Її ключі не висіли на кілочку біля дверей; її сумка не лежала на столі. Чвакаючи в тиші мокрими черевиками, я пройшов на кухню, яка, власне, не була кухнею, лише ніша з плитою на дві конфорки з витяжкою. Там стояла її філіжанка для кави з зеленого скла, куплена на блошиному ринку, зі слідом від помади на краєчку.

Я стояв, утупивши погляд у немиту філіжанку, де на дні було на дюйм холодної кави, і думав, що мені робити. У вухах дзвеніло й свистіло, а голова так боліла, що я був неспроможний думати; хвилі темряви перекочувалися на межі мого зору. Я був надто зациклений на тому, що вона хвилюватиметься, надто поспішав додому, аби повідомити її, що зі мною все гаразд, і мені навіть на думку не спало, що її самої може не бути вдома.

Здригаючись із кожним кроком, я перетнув вітальню й увійшов до спальні батьків. Вона мало змінилася відтоді, як батько її покинув, проте стала трохи менш упорядкованою і більш жіночною тепер, коли належала тільки їй. Автовідповідач на столику біля незастеленого й зім’ятого ліжка був темний: ніхто не телефонував.

Стоячи у дверях, скорчений від болю, я спробував зосередитися. Різке відчуття денного руху вистрілило в моєму тілі, наче я проїхав в автомобілі надто велику відстань.

Насамперед я мусив знайти свій телефон, перевірити повідомлення. Проте я не знав, де його шукати. Вона забрала його в мене, коли мене відсторонили від уроків. Минулої ночі, коли вона пішла в душ, я спробував знайти його, зателефонувавши сам собі, але вона, мабуть, відключила його.

Пам’ятаю, я засунув руки до верхньої шухляди її комода й став нишпорити в плутанині її шарфів: там були шовк і оксамит, індійські вишивки…

Потім із величезним зусиллям (хоч він і не був важкий) я поставив стілець біля краю її ліжка й заліз на нього, щоб оглянути верхню полицю її шафи. Потім сидів на килимі в напівочманінні, прихилившись щокою до стільця, з бридким білим шумом у вухах.

Щось було не так. Я пам’ятаю, як несподівано підняв голову, переконаний, що газ витікає з кухонної плити і я незабаром отруюся. Проте не почув ніякого запаху газу.

Либонь, я заходив до маленької ванни в її спальні й шукав в аптечці аспірин, якісь ліки проти головного болю, точно не пам’ятаю. Напевне знаю лиш те, що в якусь мить я опинився у своїй кімнаті, не знаючи, як туди потрапив, спираючись рукою на стіну біля ліжка і відчуваючи, що зараз мене знудить. А потім усе так перемішалося, що я нічого більше не пам’ятаю, пам’ятаю тільки, що чомусь опинився на канапі у вітальні й почув, як відчиняються двері.

Але то були двері не нашої квартири, а сусідньої. У кімнаті було поночі, і я міг чути післяобідній вуличний рух, звуки автомобільної години пік, потім я на мить завмер, коли почув у звуках щось знайоме, і знайомі обриси настільної лампи, спинки стільців, вигнуті у формі ліри, стали видимі на тлі тьмяно освітленого вікна.

— Мамо? — запитав я, й у моєму голосі пролунав надтріснутий звук паніки.

Я заснув у своєму брудному мокрому одязі. Канапа також стала мокра, з липучою заглибиною у формі тіла там, де я на ній лежав. Холодний бриз брязкав жалюзі крізь вікно, яке моя мати залишила частково відчиненим сьогодні вранці.

Годинник показував шосту сорок сім вечора. З дедалі більшим страхом я обійшов на негнучких ногах наше помешкання, вмикаючи все світло — навіть світло вгорі у вітальні, яке ми зазвичай не вмикали, бо лампи там були надто сильними і яскравими.

Стоячи у дверях маминої спальні, я побачив, як у темряві блимає червоний вогник. Чудова хвиля полегкості прокотилася мною: я метнувся навколо ліжка, намацав кнопку на автовідповідачі, й минуло кілька секунд, перш ніж я зрозумів, що голос у слухавці належав не моїй матері, а жінці, з якою вона працювала, причому той голос здався мені неприродно веселим:

— Привіт, Одрі. Це Прю, перевірка зв’язку. Шалений день, чи не так? Послухай-но, там до Пареджі надійшли правки, ми повинні їх обговорити, але термін пересунуто, тож можна не квапитися, принаймні поки що. Сподіваюся, з тобою все гаразд, моя люба, зателефонуй мені, коли зможеш.

Я довго стояв там, дивлячись на машину, після того як вислухав послання. Потім підняв краєчок жалюзі й визирнув на вуличний рух.

Це був час, коли люди повертаються з роботи додому. На вулиці слабко лунали автомобільні сигнали. У мене досі голова розколювалася від болю, і я мав відчуття (тоді воно було для мене новим, але згодом стало надто знайомим), що прокинувся після тяжкого похмілля, забувши про важливі речі, які треба зробити.

Я повернувся до її спальні й тремкими руками набрав номер її мобільного телефону, але від хвилювання помилився й мусив набирати його знову. Але мати не відповіла, увімкнулася голосова пошта. Я залишив послання: «Мамо, я турбуюся, де ти є?» — і сів на краєчку її ліжка, обхопивши руками голову.

Запахи страв почали підійматися з нижніх поверхів. Невиразні звуки долинали з сусідніх квартир: якісь глухі удари, хтось висовував і засовував шухляди. Було вже пізно: люди поверталися додому з роботи, кидали свої портфелі, вітали своїх котів, собак і дітей, вмикали новини, готувалися вечеряти. Де вона? Я перебрав усі причини, з яких вона могла затриматись, і відкинув усі — хоча хто знає, може, вулицю десь перекрили й вона не може дістатися додому. Але хіба в такому разі вона не зателефонувала б?

Можливо, вона загубила свій телефон, подумав я. Можливо, він у неї зламався? Можливо, віддала його комусь, хто його більше потребував?

Тиша, яка панувала в помешканні, дратувала мене. Вода шуміла в трубах, а вітер підступно проникав крізь жалюзі. Позаяк я марно сидів на краєчку ліжка з відчуттям, що мушу щось робити, я знову зателефонував і залишив іще одне послання, цього разу неспроможний утриматися від тремтіння в голосі: «Мамо, я забув тебе повідомити, що я вдома. Будь ласка, зателефонуй, як тільки зможеш, гаразд?» Потім зателефонував до її офісу і про всяк випадок залишив послання й там.

Відчуваючи, як смертельний холод розтікається в моїх грудях, я повернувся до вітальні. Постоявши там кілька хвилин, підійшов до дошки повідомлень, яка висіла на кухні, подивитись, чи вона не залишила там мені цидулку, хоч уже знав дуже добре, що ні, не залишила. Повернувшись до вітальні, я знову визирнув на метушливу вулицю. Чи не побігла вона до аптеки або до продуктової крамниці, не наважившись розбудити мене? Якась моя частина хотіла, щоб я вибіг на вулицю й пошукав її, але було безглуздо думати, що я зможу помітити її в розвихреному натовпі людей, які поверталися додому з роботи, а крім того, я боявся, що, покинувши помешкання, проґавлю її дзвінок.

Настав час зміни консьєржів. Коли я зателефонував униз, то сподівався, що слухавку візьме Карлос (найстарший і найавторитетніший із портьє), а то й Хосе, великий веселий домініканець, мій улюбленець. Але ніхто не відповідав дуже довго, аж поки нарешті я почув тонкий, тремтливий голос із акцентом, який сказав:

— Хельо?

— Хосе там?

— Ні, — відповів голос. — Ні. Подзьвоніть потім.

Я зрозумів, що це той самий переляканий хлопець-азіат у захисних окулярах і гумових рукавицях, який натирав підлогу, прибирав сміття й виконував іншу чорну працю в будинку. Консьєржі (що, либонь, не знали його імені, як і я) називали його «новачком» і нарікали на начальство, яке надіслало їм помічника, який не знає ні англійської, ні іспанської мови. Вони звинувачували його в усьому, що відбувалося в будинку не так: новачок погано підмітав хідники, складав пошту не там, де вона мала бути, й залишав подвір’я брудним.

— Подзьвоніть потім, — здається, саме це сказав новачок.

— Ні, стривайте! — сказав я, коли він уже зібрався повісити слухавку. — Мені треба поговорити з кимось.

Збентежена пауза.

— Там іще хтось є? — запитав я. — Це терміново.

— Ага, — сказав голос тоном, який вселив мені надію.

Я відчував, як важко він дихає в мовчанці.

— Це Тео Декер, — сказав я. — Із квартири 7-Сі. Я не раз бачив тебе внизу. Моя мати не повернулася додому, і я не знаю, що мені робити.

Тривала розгублена мовчанка.

— Сім, — повторив він, наче це була єдина частина мого речення, яку він зрозумів.

— Моя мати, — повторив я. — Де Карлос? Невже там нікого нема?

— Пробачте, дякую, — сказав він панічним голосом і повісив слухавку.

Я теж повісив слухавку, дуже схвильований, і, постоявши нерухомо кілька хвилин у центрі вітальні, підійшов до телевізора й увімкнув його. Місто перетворилося на суцільний хаос. Мости до зовнішніх кварталів були перекриті, і це пояснювало, чому Карлос та Хосе не змогли приїхати на роботу, але я не бачив нічого, що допомогло б мені зрозуміти, чому моя мати затримується й не може прийти додому. По телевізору оголосили номер, на який можна було зателефонувати, коли когось не могли знайти. Я записав його на клаптику газети й дав собі слово, що коли рівно через півгодини вона не повернеться, то я зателефоную.

Записавши номер, я відчув себе впевненіше й трохи заспокоївся. З якоїсь причини відчув упевненість у тому, що процес запису телефонного номера магічним чином примусить її ввійти у двері. Та коли минули сорок п’ять хвилин, а потім і година, а вона все ще не прийшла, я вже не міг терпіти і все ж таки зателефонував (ходив туди-сюди і, поки чекав, що хтось мені відповість, не відривав нервового погляду від телевізійного екрану, де рекламували матраци та стереосистеми, швидка безкоштовна доставка, кредит без документів).

Зрештою мені відповіла жінка дуже діловитим голосом, уся — бізнес. Вона записала прізвище моєї матері й сказала, що її немає в «її списку», але якщо вона там з’явиться, то мені неодмінно зателефонують. Лише коли я повісив слухавку, мені спало на думку запитати, про який список вона говорила, й після тривалого періоду тривоги, ходячи по колу через усі чотири кімнати з моторошним передчуттям у серці, висовуючи шухляди, знімаючи з полиць книжки й ставлячи їх назад, увімкнувши комп’ютер матері й дивлячись, чи не знайду я чогось у Ґуґлі (не знайшов нічого), я знову зателефонував, щоб поставити своє питання.

— Її немає в списку загиблих, — сказала мені не та жінка, якій я спочатку телефонував, дивно буденним голосом. — І в списку поранених.

Моє серце ожило.

— Отже, з нею все гаразд?

— Я хочу лише сказати, що ми не маємо ніякої інформації про неї. Ти дав нам свій номер телефону раніше, щоб ми могли тобі подзвонити в разі потреби?

— Так, — сказав я, — мені пообіцяли зателефонувати, якщо виникне потреба.

— Обіцяємо негайну доставку і встановлення, — повідомило телебачення. — Не сумнівайтеся в цьому й просіть, щоб вам дозволили оплату протягом шістьох місяців.

— У такому разі бажаю всього найкращого, — сказала жінка й повісила слухавку.

Тиша в помешканні була неприродною; навіть голосна балаканина з телевізора її не порушувала. Двадцять одну людину було вбито, «ще десятки» поранено. Марно я намагався заспокоїти себе цією цифрою: двадцять одна людина — це ж не так і багато. Це не дуже щільно заповнений публікою кінотеатр або навіть не зовсім заповнений автобус. Це було лише на троє людей менше, аніж моя група на уроках англійської. Але незабаром нові сумніви й новий страх стали збиратися навколо мене, і я ледве стримував себе від того, щоб не вибігти з помешкання, викрикуючи її ім’я.

Та хоч як мені хотілося вибігти на вулицю й пошукати її, я знав, що повинен сидіти вдома. Ми маємо зустрітися в цій квартирі, такою була наша домовленість, незламна угода ще відтоді, як я ходив до початкової школи й прийшов звідти з книжкою «Правила поведінки в надзвичайній ситуації», де мультяшні мурахи в респіраторах заготовляли припаси й готувалися до якоїсь неназваної катастрофи. Я розв’язував кросворди й відповідав на спеціальні запитання («Який одяг найкраще покласти до валізи на випадок катастрофи?» А. Купальник. Б. Гавайську спідничку. В. Алюмінієву фольгу), а разом із матір’ю склав «Сімейний план дій у нещасних випадках». План у нас був простий: ми зустрічаємося вдома. А якщо хтось не зможе потрапити додому, він зателефонує. Але час минав, а телефон не дзвонив, і рахунок смертей у новинах зріс до двадцяти двох людей, а потім і до двадцяти п’ятьох. Я знову зателефонував на міський номер катастроф.

— Слухаю, — сказала жінка спокійним голосом, який мене розлютив. — Я бачу, що ти нам уже телефонував, ми внесли ім’я твоєї матері до списку.

— Але, може, вона в лікарні абощо?

— Можливо. Хоча, боюся, я не можу цього підтвердити. Як тебе звуть, ти сказав? Чи не хочеш ти поговорити з нашим психологом?

— До якої лікарні везуть поранених?

— Пробач, але я не знаю…

— «Бет Ізраель»? «Ленокс Гілл»?

— Зрозумій, це залежить від поранення. Люди мають травми очей, опіки, усі види покалічень. Різних людей оперують у всіх лікарнях міста…

— А як щодо тих людей, про чию смерть повідомляли лише кілька хвилин тому?

— Я тебе розумію і хотіла б допомогти тобі, але боюся, що в моєму списку немає Одрі Декер.

Я нервово ковзнув поглядом по вітальні. Книжка моєї матері («Джейн і Пруденс» Барбари Пім) лежала сторінками вниз на спинці канапи; один із її тонких кашемірових кардиганів звисав зі стільця. Вона мала кардигани всіх кольорів. Цей був блакитним.

— Можливо, тобі слід прийти до Арсеналу. Там збирають родини — ти знайдеш їжу, гарячу каву й людей, із якими можна поговорити.

— Але я хочу запитати вас, чи є мертві люди, чиї прізвища вам невідомі? Або поранені?

— Послухай-но, я розумію твою тривогу. Я дуже, дуже хотіла б допомогти тобі, але я не можу. Ми зателефонуємо тобі відразу, як тільки в нас буде якась конкретна інформація.

— Я хочу знайти свою матір! Будь ласка! Вона, мабуть, десь у лікарні. Ви можете підказати мені, де її шукати?

— Скільки тобі років? — із підозрою в голосі запитала жінка.

Після ніякової мовчанки я повісив слухавку. Протягом кількох розгублених хвилин дивився на телефон, відчуваючи полегкість, але водночас і провину, так ніби я зачепив якусь річ, вона впала на підлогу й розбилась. Коли я подивився на свої руки й побачив, що вони тремтять, мені раптом спало на думку — якось безособово, ніби я помітив, що батарейка мого айпода розрядилася, — як давно я нічого не їв. Ніколи у своєму житті, крім того випадку, коли захворів на шлунковий вірус, я так довго не голодував. Тож я пішов до холодильника, знайшов там свою коробку із рештками локшини ло-мейн, моєю вчорашньою вечерею, й жадібно з’їв її, стоячи біля кухонної стійки, почуваючи себе безпорадним і беззахисним у світлі горішньої лампи. Хоч у холодильнику зосталося ще яйце фу-юнг із рисом, я залишив його для мами, якщо вона прийде голодною. Було близько півночі, й для неї буде надто пізно, щоб замовити якусь страву з продуктової крамниці. Закінчивши вечеряти, я помив свою виделку та чашки з-під кави, випитої сьогодні вранці, й витер стійку, щоб їй нічого не залишилося робити, коли вона прийде: вона буде задоволена, сказав я собі рішуче, коли побачить, що я прибрав на кухні для неї. Вона зрадіє також (принаймні я так думав), коли побачить, що я врятував картину. Щоправда, може й розгніватись. Але я все їй поясню.

Телевізор повідомляв, що вони тепер знають, хто відповідальний за вибух: партії, що їх називали то «екстремістами правого крила», то «доморослими терористами». Ті особи влаштувалися на службу до компанії з перевезення та зберігання речей; за допомогою невідомих спільників, що працювали в музеї, вони заховали вибухову речовину під порожнистими дерев’яними платформами в музейній крамниці, на яких виставлялися поштівки та книжки з мистецтва. Дехто зі зловмисників загинув; деяких заарештували, іншим пощастило втекти. У телевізійних новинах розповідалося про інші подробиці, але їх було надто багато, щоб я міг запам’ятати.

Я тепер намагався висунути шухляду на кухні, яка застрягла відтоді, як батько покинув нас. У ній не було нічого, крім формочок для печива, кількох давніх шампурів для фондю, та ножів для цедри, якими ми ніколи не користувалися. Мама понад рік намагалася викликати когось зі служби місцевого обслуговування, щоб полагодили цю шухляду (а також зламану дверну ручку, кран, який пропускав воду, та з десяток інших дрібних речей). Я взяв ніж для масла й застромив його під шухляду, намагаючись не обдерти фарбу більше, аніж вона була вже обідрана. Вибух досі глибоко відлунював у моїх кістках та у вухах. Та ще гірше, я досі відчував запах крові, присмак солі та олова від неї у своєму роті. (Я відчуватиму його протягом багатьох днів, але тоді я ще цього не знав.)

Я докладав усіх зусиль, щоб висунути шухляду, й водночас думав, чи не зателефонувати комусь і кому саме. Моя мати була єдиною дитиною у своїх батьків. Теоретично я мав іще одного діда й бабусю — батька та мачуху свого батька, вони жили десь у штаті Мериленд, — але я не мав найменшого уявлення по те, як сконтактувати з ними. Взаємини між моїм батьком і його мачухою Дороті, іммігранткою зі Східної Німеччини, яка працювала прибиральницею в офісному центрі, перш ніж мій дід одружився з нею, були не вельми приязними. (Мій батько майстерно володів мімікою, і він із жорстокою точністю імітував Дороті: така собі домашня фрау на батарейках із завжди стиснутими губами та розхитаними рухами. Й акцентом, схожим на мову Курта Юргенса в «Битві за Британію»). Та хоч мій батько й не міг терпіти Дороті, його головним ворогом був дід Декер: високий, гладкий, грізний на вигляд чоловік із червоними щоками й чорним волоссям (пофарбованим, я думаю), який полюбляв камізельки та яскраві шотландки й вірив, що шмагати дітей — це найефективніший спосіб їх виховання. «Це не пікнік» — саме таку фразу я насамперед пов’язував із дідом Декером, бо мій тато часто казав щось на зразок «життя з тим виродком було мало схоже на пікнік» або «повірте мені, обід у нашому домі — то був не пікнік». Я зустрічався з дідом Декером та Дороті лише двічі у своєму житті, у напружених ситуаціях, коли моя мати сиділа в пальті на канапі, нахилившись уперед і тримаючи сумочку в себе на колінах, а її мужні зусилля зав’язати розмову поринали в пісок. Єдине, що залишилося мені в пам’яті від тих зустрічей, були силувані посмішки, важкий запах від тютюну у вишневій люльці діда Декера, який не вельми приязно остерігав мене не торкатися своїми липкими брудними руками його іграшкової залізниці (альпійське село займало цілу кімнату в їхньому домі і, як він стверджував, коштувало десятки тисяч доларів).

Я зігнув лезо ножа, надто сильно запихаючи його під шухляду, — то був один із найкращих маминих ножів, срібний, який належав її матері. Я хоробро спробував розігнути його, закусивши губу й цілком зосередившись на своєму завданні, а бридкі спалахи минулого дня кружляли довкола і били мене в обличчя. Намагання не думати про нього нагадували спроби перестати думати про фіолетову корову з дитячого віршика. Але тільки про неї й думалося.

Несподівано шухляда відкрилася. Я подивився на купу навалених у ній речей: іржаві батарейки, зламана тертка для сиру, формочки для печива у формі сніжинок, якими мати востаннє користувалася, коли я ходив у перший клас, разом із пожмаканими старими меню їжі на винос із ресторанів «Віанд», «Шун Лі Пелес» та «Дельмоніко». Я залишив шухляду цілком висунутою — щоб вона відразу побачила її, коли ввійде, — потім пішов до канапи, загорнувся в ковдру й примостився так, щоб не відривати погляду від вхідних дверей.

Голова в мене йшла обертом. Протягом тривалого часу я тремтів і дивився почервонілими очима на екран телевізора, де миготіли голубі тіні. Новин більше не передавали; знову й знову показували нічні знімки музею (що здавався тепер цілком нормальним, крім жовтої поліційної стрічки, досі натягнутої через хідник, озброєних охоронців на вході та клубів диму, які вряди-годи підіймалися в яскраво освітлене небо).

Де вона? Чому досі не прийшла додому? Вона, звичайно, все мені пояснить; вона скаже, що це було не варте переживань, і я зрозумію, яким був дурнем, отак хвилюючись, що її нема.

Щоб викинути її з голови, я зосередився на інтерв’ю, яке вже показували ввечері й тепер передавали вдруге. Куратор в окулярах, твідовому піджаку й краватці-метелику — явно схвильований — говорив про те, яка це дурість — не пускати фахівців у музей, щоб вони оглянули шкоду, завдану творам мистецтва. «Атож, — казав він, — я розумію, що йдеться про місце злочину, але ці картини надто чутливі до змін повітря й температури. Їх можуть пошкодити вода, хімікати або дим. Ми тут із вами розмовляємо, а неоціненні твори мистецтва тим часом руйнуються. Надзвичайно важливо, щоб працівники музею та куратори одержали дозвіл негайно відвідати ті кімнати, де зберігаються головні картини, й оцінити, якої шкоди вони зазнали».

Несподівано задзвонив телефон — неймовірно гучно, наче будильник, який розбудив мене з наймоторошнішого сну в моєму житті. Годі описати почуття полегкості, яке я пережив. Я спіткнувся й мало не впав обличчям на підлогу — так поспішав схопити слухавку. Я був переконаний, що телефонує мати, але подивився на визначник номера й застиг: NYDoCFS.

Нью-Йоркське управління — чого? Коротко завагавшись, я схопив слухавку.

— Алло?

— Здрастуйте, — сказав голос тоном приглушеної чемності, яка примусила мене похолонути. — З ким я розмовляю?

— З Теодором Декером, — сказав я, захоплений зненацька. — Хто це?

— Здрастуй, Теодоре. Мене звуть Марджорі Бет Вайнберг, я соціальний працівник у Департаменті дитячого й сімейного обслуговування.

— Що це таке? Ви хочете щось повідомити мені про мою матір?

— Ти син Одрі Декер? Я не помилився?

— Моя мати! Де вона? З нею все гаразд?

Тривала пауза — жахлива пауза.

— Що з нею сталося? — закричав я. — Де вона?

— Твій батько там? Можу я поговорити з ним?

— Він не може підійти до телефону. Що сталося?

— Пробач мені, але йдеться про надзвичайну подію. Боюсь, вона надто важлива, і тому я маю негайно поговорити з твоїм батьком.

— Що сталося з моєю матір’ю? — заволав я, підхоплюючись на ноги. — Будь ласка! Лише скажіть мені, де вона. Що з нею сталося?

— Ти не сам удома, Теодоре? З тобою є хтось дорослий?

— Ні, вони всі пішли пити каву, — сказав я, окинувши безумним поглядом вітальню.

Балетки криво лежали під стільцем. Червоні гіацинти в обгорненому фольгою вазоні.

— Твій батько теж пішов пити каву?

— Ні, він спить. Де моя мати? Вона поранена? Що сталося?

— Боюсь, я маю попросити, щоб ти розбудив батька, Теодоре.

— Ні! Я не можу!

— Боюсь, ідеться про дуже важливе повідомлення.

— Він не може підійти до телефону! Чому ви не можете просто сказати мені, що сталося?

— Гаразд, якщо я не можу поговорити з твоїм батьком, залишу тобі свій контактний телефон.

Голос звучав лагідно, співчутливо, але все одно він нагадав мені голос бортового комп’ютера Гела з «Космічної Одіссеї 2001».

— Будь ласка, скажи йому, щоб він сконтактував зі мною якнайскоріше. Я маю повідомити йому дуже важливу інформацію.

Після того як я поклав телефонну слухавку, я довго сидів мовчки. Згідно з годинником на каміні, який я міг бачити зі свого місця, була за чверть третя година ранку. Ніколи я не спав і не був сам-один о такій годині. Вітальня — за нормальних обставин така свіжа й відкрита, життєрадісна завдяки присутності моєї матері — тепер здавалася холодною, блідою й незатишною, схожа на дачний будинок узимку: потерта оббивка, шершавий сизалевий килим, лампові абажури з чайнатауну, надто маленькі й надто легкі стільці. Усі меблі, здавалося, витяглись і зіп’ялись навшпиньки, ніби їх також опанувало нервове очікування. Я чув, як гупає моє серце, чув клацання, скрегіт і шарудіння великого старого будинку, що спав навколо мене. Усі спали. Навіть далекі сигнали клаксонів і нечасте торохтіння вантажівок на П’ятдесят сьомій вулиці здавалося слабким і непевним, наче звуки з іншої планети.

Я знав, що незабаром небо набуде темно-синього кольору. Перше слабке й холодне сяйво квітневого дня проникне в кімнату. Вантажівки зі сміттям загуркочуть униз по вулиці; весняні пташки защебечуть у парку; будильники задзвенять у всіх спальнях міста. Звисаючи з бортів вантажівок, хлопці скидатимуть грубі стоси «Times» і «Daily News» на хідники біля газетних кіосків. Матері й батьки в усьому місті човгатимуть розкуйовджені, в нічному одязі та халатах, готуючи каву, підсмажуючи грінки та будячи своїх дітей, щоб відправити їх до школи.

А що робитиму я? Частина мене була нерухома, пригнічена розпачем, як оті щурі, що втрачають надію в лабораторних експериментах і лягають у своїх лабіринтах помирати з голоду.

Я спробував зібрати свої думки докупи. На хвилинку навіть здалося, що коли я сидітиму й чекатиму достатньо довго, то все може налагодитися якимось чином саме собою. Я був такий стомлений, що речі в помешканні мерехтіли й двоїлися перед моїми очима; настільна лампа була оточена світляним німбом; надірвана шпалера, здавалося, тремтіла.

Я підняв телефонну книгу й відразу поклав її знову на стіл. Думка про те, щоб зателефонувати в поліцію, жахала мене. І що може зробити поліція? Я надто добре знав із телевізійних передач, що людина має бути відсутньою протягом двадцяти чотирьох годин, аби її почали шукати. Я майже переконав себе, що повинен вийти в місто й спробувати її там знайти, незалежно від того, що надворі ніч, і до дідька наш «Сімейний план дій у нещасних випадках», коли раптом у дверях пролунало оглушливе дзеленчання, що розкололо тишу, і моє серце підстрибнуло від радості.

Діставшись до дверей, я став вовтузитись із замком.

— Це ти, мамо? — гукнув я, відкинувши верхню засувку й розчахнувши двері, — і тут моє серце полетіло вниз до самого нижнього поверху.

У дверях стояли двоє людей, яких я ніколи в житті не бачив: круглолиця кореянка з коротко підстриженим жорстким волоссям та чоловік іспанського вигляду в сорочці й краватці, дуже схожий на Луїса з «Вулиці Сезам». Нічого загрозливого в них не було, радше навпаки: обоє низенького зросту й літнього віку, одягнені, як шкільні вчителі, що іноді замінюють тих, які працюють постійно, — та хоч вираз облич в обох був добрим, я зрозумів у ту саму мить, коли їх побачив, що моє життя, те, яким я його знав, закінчилося.

Розділ ІІІ

Паркова авеню

І

Соціальні працівники посадили мене на заднє сидіння свого компактного автомобіля й повезли до їдальні в даунтауні, поблизу їхньої контори, фальшиво помпезного закладу, який блищав скошеними дзеркалами та дешевими китайськими свічниками. Після того як ми сіли за столик із диванчиками (обоє вони влаштувалися поруч, навпроти мене), вони дістали з портфелів блокноти та авторучки й стали умовляти мене, щоб я поснідав, поки вони цмулили каву та ставили запитання. Надворі було досі темно; місто лише почало прокидатися. Я не пам’ятаю, щоб я плакав або щось їв, хоч на всі наступні роки запам’ятав запах омлету, який вони мені замовили; спогад про переповнену тарілку, огорнуту парою, досі примушує мій шлунок скручуватися.

Ресторан був майже порожній; сонні помічники офіціантів розпаковували за прилавком ящики з бубликами та кексами. За сусіднім столиком зібрався гурт блідих завсідників нічних клубів із розмазаною під очима підводкою. Пам’ятаю, як дивився на них розпачливим, невідривним поглядом — на пітного хлопця в китайському піджаку, на потріпану дівчину з рожевими пасмами у волоссі, а також на стару даму при повному макіяжі, у хутряному пальті, надто жаркому для цієї погоди, яка сиділа сама-одна за прилавком і поглинала шматок яблучного пирога.

Соціальні працівники, які, треба віддати їм належне, не трясли мене й не клацали пальцями перед моїм обличчям, щоб примусити мене дивитися на них, здавалося, розуміли, як не хотів я сприйняти те, що вони намагалися мені повідомити. По черзі вони нахилялися через стіл і повторювали те, чого я не хотів чути. Моя мати загинула. Її вдарив по голові один із уламків, які розліталися після вибуху. Вона померла відразу. Вони жалкували, що їм доводиться повідомляти мені цю новину, це було найгіршою частиною їхньої праці, але вони конче потребували, аби я зрозумів, що сталося. Моя мати мертва, і її тіло лежить у Нью-Йоркській лікарні. Я все зрозумів?

— Так, — сказав я після тривалої паузи, коли усвідомив, що вони чекають від мене якоїсь відповіді.

Уперте й тупе застосування ними таких слів, як «смерть» і «мертва», було неможливо примирити з їхніми співчутливими голосами, їхніми поліестерними діловими костюмами, з іспанською поп-музикою, яка звучала по радіо, й рекламними написами за барною стійкою (Смузі зі свіжих фруктів, дієтичні страви, покуштуйте наш гамбургер з індички!)

— Fritas? — запитав офіціант, який підійшов до нас, високо тримаючи повну тарілку картоплі фрі.

На обличчях соціальних працівників відбився переляк; чоловік («називай мене просто Енріке») сказав щось іспанською мовою й показав на сусідній столик, звідки завсідники нічних клубів уже махали офіціантові руками.

Сидячи з почервонілими очима, опанований шоком перед тарілкою з омлетом, який швидко вистигав, я майже не розумів, що маю робити в моєму становищі. У світлі того, що сталося, їхні запитання про мого батька здавалися мені такими недоречними, що я просто не міг збагнути, чому вони так уперто розпитували про нього.

— То коли ти бачив його востаннє? — запитала кореянка, яка кілька разів просила мене називати її на ім’я (я кілька разів намагався пригадати його, але не міг). Досі бачу її пухкі руки, складені на столі, і тривожний відтінок її лаку для нігтів: попелясто-срібний колір, щось посередині між лавандовим і синім.

— Згадай хоч приблизно щось, — сказав Енріке. — Про свого тата.

— Атож, приблизно, — підтвердила кореянка. — Коли ти бачив його востаннє?

— Ну… — мені було дуже важко думати, — десь минулої осені.

Смерть матері досі здавалася мені помилкою, яку можна якось виправити, якщо я зосереджусь і скористаюсь допомогою цих людей.

— Ти бачився з ним у жовтні? У вересні? — попросила уточнити вона, коли я надовго замовк.

Голова мені так боліла, що я мало не плакав щоразу, коли її повертав, хоч головний біль був найменшою з моїх проблем.

— Не знаю, — сказав я. — Після того як почалися заняття у школі.

— Отже, у вересні, так ти вважаєш, — сказав Енріке, піднявши погляд і щось записавши до свого блокнота. Він був чоловік міцно збитий — у костюмі й краватці почувався явно незручно, як спортивний тренер, що став надто гладким, — але від його тону віяло незламним спокоєм світу, де працюють із дев’ятої до п’ятої: офісними архівами, килимовим покриттям, бізнесом, який складав основу життя Мангеттену. — Ви не спілкувалися й не мали жодного контакту відтоді?

— Він має приятеля або близького друга, який підказав би, де шукати його? — запитала кореянка, нахилившись до мене з виразом материнської стурбованості.

Це запитання спантеличило мене. Я не знав жодної такої особи. Навіть припущення, що мій батько мав приятелів (а тим більше «близьких друзів»), свідчило про вкрай глибоке нерозуміння його особистості, і я не знав, що відповісти.

І лише тоді, коли тарілки віднесли, у той незручний період, коли їсти закінчили, але ще не підвелися з-за столу, до мене раптом дійшло, куди вели їхні запитання, які начебто не стосувалися нашої справи, про мого батька та про моїх діда й бабу Декерів (вони жили в Мериленді, назву міста я не пам’ятав, у якомусь напівселі, відразу за «Гоум Депо»[14]), а також про моїх тіток і дядьків, які не існували. Я був неповнолітній без опікуна. Мене треба було негайно забрати з мого дому (або «середовища», як вони знову й знову повторювали). Поки не пощастить сконтактувати з батьками мого батька, опіку наді мною мало взяти місто.

— Але що ви хочете зробити зі мною? — запитав я вдруге, відсунувши свого стільця, й мій голос надломився від паніки.

Усе здавалося неформальним, коли я вимкнув телевізор і залишив із ними своє помешкання, щоб трохи попоїсти, як вони сказали мені. Ніхто з них не сказав, що вони забирають мене з мого дому.

Енріке подивився у свій блокнот.

— Зрозумій, Тео, — він вимовляв моє ім’я Тєо, вони обоє вимовляли так, неправильно, — ти неповнолітній хлопець, якого ми негайно повинні віддати під надійний нагляд. Ми повинні знайти людей, які взяли б тебе під свою опіку.

— Опіку?

Від цього слова мені скрутило шлунок. Я зразу уявив собі кімнати суду, закриті дортуари, баскетбольні подвір’я, оточені загорожею з колючого дроту.

— Ну, скажімо інакше: які взяли б тебе під свій догляд. І лише доти, доки твої дідусь і бабуся…

— Стривайте, — сказав я, приголомшений тим, як швидко розвиваються події, виходячи з-під мого контролю, і як мої співрозмовники помиляються, вважаючи, що вселяють мені довіру й тепло, кажучи «дідусь і бабуся».

— Ми повинні влаштувати твої справи бодай тимчасово, поки ми не сконтактуємо з ними, — сказала кореянка, нахиляючись до мене. Її дихання пахло м’ятою, але також ледь помітно відгонило часником. — Ми розуміємо, як тобі сумно, але ти не повинен турбуватися. Наша робота в тому й полягає, щоб тримати тебе в безпеці, доки знайдемо людей, які тебе люблять і піклуватимуться про тебе, ти зрозумів?

Це було надто жахливим, щоб бути реальним. Я дивився на два незнайомі обличчя через кабіну, жовтаві у штучному світлі. Навіть припущення, що дідусь Декер і Дороті — це люди, які піклуватимуться про мене, було абсурдним.

— Але що станеться зі мною? — знову запитав я.

— Головна проблема в тому, — сказав Енріке, — щоб знайти людину, яка протягом певного часу піклувалася б про тебе. Таку людину, яка погодилася б співпрацювати з соціальними службами, щоб реалізувати план догляду за тобою.

Їхні спільні зусилля заспокоїти мене — спокійні голоси та співчутлива розумна мова — чимдалі більше дратували мене.

— Облиште! — сказав я, відхиляючись від кореянки, яка перехилилася через стіл і намагалася по-дружньому взяти мене за руку.

— Послухай-но, Тео. Дозволь, я поясню тобі дещо. Ніхто не говорить про те, щоб відіслати тебе в інтернат або сирітський притулок.

— Тоді що?

— Ми знайдемо тобі тимчасову опіку. Тобто відшукаємо для тебе безпечне місце з людьми, які працюватимуть опікунами за державним замовленням.

— А якщо я на це не погоджуся? — сказав я таким гучним голосом, що люди обернулися до мене.

— Послухай-но, — сказав Енріке, відхилившись назад і подавши сигнал, щоб йому принесли ще кави. — Держава має притулки для тих молодих людей, які цього потребують. Гарні притулки. І тепер ми розглядаємо саме цю можливість. Бо в багатьох випадках, таких, як у тебе…

— Я не хочу, щоб мене віддали до притулку!

— І правильно робиш, хлопче! — голосно сказала дівчина з рожевим волоссям, що сиділа за сусіднім столом, де розташувалися завсідники нічних клубів. — Нещодавно «New York Post» тільки й писала про Джонтея та Кешона Дайвенсів, одинадцятирічних близнюків, яких ґвалтував і морив голодом їхній опікун десь неподалік Монінгсайд Гайтс.

Енріке вдав, ніби не почув шпильки.

— Зрозумій, ми прийшли, щоб допомогти тобі, — сказав він, поклавши руки на стіл. — І ми також готові розглянути інші варіанти, якщо вони допоможуть тримати тебе в безпеці й задовольняти твої потреби.

— Ви не сказали, що я не зможу повернутися додому!

— Розумієш, міські установи перевантажені — sí, gracias[15], — сказав він офіціантові, який прийшов долити йому кави в чашку. — Але іноді можна знайти інший вихід, якщо ми приймемо тимчасову ухвалу, а надто в такій ситуації, як твоя.

— Ти розумієш, про що він каже? — Кореянка постукала нігтем по пластмасовій стільниці, щоб привернути мою увагу. — Ніхто не віддасть тебе до притулку, якщо знайдеться хтось, хто захоче пожити з тобою протягом якогось часу. Або навпаки.

— Протягом якогось часу? — повторив я.

З усієї її фрази це були єдині слова, які я зрозумів.

— Може, існує хтось інший, кому ми можемо зателефонувати, з ким тобі було б зручно пожити день або два? Можливо, хтось із твоїх учителів? Або друг вашої родини?

Не знаю чому, але я назвав їм телефонний номер мого давнього приятеля Енді Барбура — перший-ліпший, який спав мені на думку, можливо, тому, що це був перший телефонний номер, крім мого власного, який я завчив напам’ять. Та хоч Енді і я були добрими друзями в початковій школі (разом ходили в кіно, гостювали один в одного з ночівлею, разом займались орієнтуванням у літній школі в Центральному парку), я досі не розумію, чому його ім’я першим злетіло з моїх вуст, бо ми вже не були такими добрими друзями, як раніше. Після початкової школи ми віддалились один від одного й не бачилися по кілька місяців.

— Барбур, із літерою «у», — сказав Енріке, записавши прізвище. — Хто вони тобі, ці люди? Друзі?

— Так, — відповів я. Я знав їх протягом практично всього свого життя. Барбури жили на Парк-авеню. Енді був моїм другом від третього класу. — Його батько обіймає важливу посаду на Волл-стріт, — сказав я і відразу замовк.

Мені раптом згадалося, що батько Енді протягом невідомого мені часу лікувався в психіатричній лікарні Коннектикуту від «виснаження».

— А що ти скажеш про його матір?

— Вони подруги з моєю мамою.

(Це була майже правда, але не зовсім, бо, хоча взаємини між ними й були дружніми, моя мати не була досить багатою й не мала таких суспільних зв’язків, щоб бути рівнею такій героїні світської хроніки, як місіс Барбур.)

— Я питаю не про те. Де вона працює?

— Вона займається доброчинністю, — сказав я після розгубленої паузи. — Як-от організація виставки старовини в Арсеналі.

— Отже, вона домогосподарка?

Я кивнув головою, радий, що моя співрозмовниця знайшла таку влучну фразу. Щоправда, хоч вона й відповідала істині, проте кожен, хто знав місіс Барбур, ніколи не став би її так називати.

Енріке ефектно розписався під якимсь текстом.

— Ми над цим поміркуємо. Хоч я не можу пообіцяти щось конкретно, — сказав він, клацнувши авторучкою і засунувши її до кишені. — Ми, звичайно, можемо залишити тебе на кілька годин із тими людьми, якщо вони справді ті, з ким ти хотів би бути.

Він зліз із дивана й вийшов на вулицю. Крізь переднє вікно я бачив, як він ходить туди-сюди по хіднику й розмовляє по телефону, затикаючи одне вухо пальцем. Потім він набрав інший номер для значно коротшої розмови.

Ми ненадовго зупинилися в моєму помешканні — менш ніж на п’ять хвилин, протягом яких я лише встиг схопити свою шкільну сумку й одяг, який на ходу потрапив мені під руку й не був одягом першої необхідності, а потім знову повернулися в їхню машину («Ти добре пристебнувся?»). Я притулився щокою до холодної шибки й дивився на зелені світлофори в безлюдному каньйоні світанкової Парк-авеню.

Енді жив на верхніх Шістдесятих в одному з шикарних старих офіційних будинків, де вестибюль був наче з кінофільму, в якому грав Дік Пауелл, а консьєржі були переважно ірландцями. Вони служили там тривалий час, і тому я впізнав хлопця, який зустрів нас у дверях: Кеннет, нічний черговий. Він був молодший за більшість інших портьє, страшенно блідий і погано поголений, трохи млявий від нічної праці. Хоч він був приязним хлопцем — іноді лагодив футбольний м’яч для нас із Енді й давав нам дружні поради, як захищатися від шкільних хуліганів, — у домі він мав славу пияка, і, коли він вийшов до парадних дверей, щоб прийняти нас і подивився на мене першим із численних поглядів «Хлопче, я тобі співчуваю», які мені судилося одержувати протягом кількох наступних місяців, я відчув, що він пахне кислим пивом і сном.

— Вони вас чекають, — сказав він, звертаючись до соціальних працівників. — Проходьте.

ІІ

Нас зустрів містер Барбур: спочатку визирнув у щілину, а потім відчинив двері.

— Доброго ранку, доброго ранку, — сказав він, відступаючи назад.

Містер Барбур мав дещо незвичний вигляд, було в ньому щось бліде і сріблясте, так ніби лікування на «фермі для дурників» в Коннектикуті (так він це називав) зробило його осяйним; його очі були дивного й мінливого сірого кольору, а волосся він мав чисто біле, тому здавався старшим, аніж був, аж доки ви помічали, що обличчя в нього молоде й рожеве — можна навіть сказати, хлоп’яче. Його рум’яні щоки й довгий старомодний ніс у поєднанні з рано побілілим волоссям надавали йому приємного вигляду молодика з когорти батьків Конституції, одного з молодших членів Континентального конгресу, телепортованого в двадцять перше століття. Здавалося, він досі був у вчорашньому офісному вбранні: пом’ятій сорочці і штанях від дорогого костюма, що мали такий вигляд, ніби він щойно підняв їх із підлоги в спальні.

— Заходьте, — сказав він уривчасто, потираючи кулаком очі. — Привіт, мій любий, — сказав він мені; почуте від нього «мій любий» здивувало мене навіть у моєму дезорієнтованому стані.

Тьопаючи босими ногами, він повів нас через вистелений мармуром передпокій. Далі в багато декорованій вітальні (що вся сяяла набивним ситцем і була обставлена китайськими вазами) панував не ранок, а радше глибока ніч: світилися слабким світлом лампи під шовковими абажурами, з темряви виступали великі темні картини морських битв, опущені штори затуляли сонячне світло. Там біля невеликого рояля та квіткової композиції завбільшки з валізу стояла місіс Барбур у пеньюарі до підлоги й розливала каву у філіжанки на срібній таці.

Коли вона обернулася, щоб привітати нас, я відчув, що соціальні працівники пильно роздивлялися помешкання та її. Місіс Барбур походила зі світської родини з давнім голландським ім’ям і була такою холодною, білявою та монотонною, що іноді здавалося, ніби з неї висмоктано частину крові. Вона була взірцем стриманості: ніщо ніколи не дратувало її й не уривало їй терпець, і, хоч вона не була красунею, її спокій володів магнетичним притяганням краси — здавалося, навколо неї молекули шикувалися, коли вона заходила до кімнати. Схожа на модну картину, що ожила, вона примушувала голови обертатися до себе й проминала людей, здавалося, не помічаючи того хвилювання, яке створювала у своєму кільватері; очі в неї були широко посаджені, вуха маленькі, високо розташовані й притиснуті до голови, а тіло — довге й тонке, як в елегантної ласки. (Енді також мав усі ці риси, але в недоладних пропорціях, без її витонченої грації.) У минулому її стриманість (або холодність, залежно від того, як на це дивитися) іноді мене бентежила, але того ранку я був вдячний їй за холоднокровність.

— Привіт. Ми оселимо тебе в одній кімнаті з Енді, — сказала вона мені без передмов. — Хоч, боюся, він досі не прокинувся, щоб збиратися до школи. Якщо ти хочеш трохи полежати, то полеж у кімнаті Платта.

Платт був старшим братом Енді й тепер навчався у школі-інтернаті.

— Ти, звичайно, знаєш, де його кімната?

Я сказав, що знаю.

— Ти голодний?

— Ні.

— У такому разі скажи нам, що ми можемо зробити для тебе.

Я знав, що всі вони дивляться на мене. Мій головний біль був більшим, аніж будь-що в цій кімнаті. У круглому дзеркалі в рамі, яке висіло над головою місіс Барбур, вітальня відбивалася ексцентричною мініатюрою: китайські вази, таця для кави, соціальні робітники, що ніяково переступали з ноги на ногу, і все інше.

Зрештою ніякову атмосферу порушив містер Барбур.

— Отже, ходімо, я тебе прилаштую, — сказав він, твердо поклавши руку мені на плече й виштовхуючи з вітальні. — Ні — назад, на корму, на корму. Ага, сюди.

Я був у кімнаті Платта один раз кілька років тому. Платт, який був чемпіоном із лакросу[16] й трохи психопатом, пригрозив, що він виб’є лайно з Енді й з мене. Коли він жив удома, то весь час замикався у своїй кімнаті (Енді сказав мені, що він там курить травичку). Тепер, коли Платт перебував у Ґротоні, усі його постери познімали зі стін і кімната була порожньою й чистою.

Тут лежали гирі й гантелі, стоси журналу «National Geographics», стояв порожній акваріум. Містер Барбур став висувати й засувати шухляди, щось бурмочучи.

— Погляньмо-но, що тут зберігається… Простирадла. І… ще простирадла. Боюся, я ніколи не заходив сюди раніше, ти мені пробач… А що це? Плавки. Сьогодні вони нам не знадобляться, чи не так?

Нишпорячи в третій шухляді, він нарешті знайшов нову піжаму, досі ще з етикеткою, неймовірно негарну, олень на фланелі кольору електрик, не дивно, що її досі ніхто не носив.

— Ну гаразд, — сказав він, пригладивши рукою волосся і стривожено подивившись на двері. — Я тепер залишу тебе самого. Господи, яка страшна пригода трапилася з тобою. Ти, мабуть, почуваєшся жахливо. Добрий, глибокий сон буде для тебе найкращими ліками. Стомився? — запитав він, пильно подивившись на мене.

Чи стомився я? Мені зовсім не хотілося спати, але якась моя частина так затерпла й заніміла, що я перебував практично в комі.

— Може, ти хотів би мати компанію? Чи розпалити для тебе камін у сусідній кімнаті? Скажи мені, чого ти хочеш.

Почувши це запитання, я пережив гострий напад розпачу — бо хоч я погано почувався, він не міг нічого зробити для мене, і з виразу його обличчя я зрозумів, що він також це знає.

— Ми в сусідній кімнаті, якщо тобі буде щось від нас треба — тобто я незабаром поїду на роботу, але хтось там буде… — Його блідий погляд ковзнув по кімнаті й потім повернувся до мене. — Можливо, я вчиню некоректно, але за таких обставин я не бачу шкоди в тому, щоб налити тобі, як казав мій батько, чарчину чогось міцного. Якщо ти цього захочеш. Але, бачу, ти цього не хочеш, — поквапно додав він, помітивши моє збентеження. — Не зважай на мої слова.

Він підступив ближче, і протягом якоїсь незручної миті я думав, що він доторкнеться до мене або обійме мене. Але натомість він плеснув у долоні й потер їх.

— У всякому разі, ми раді тебе прийняти, і я сподіваюся, що тобі у нас буде добре. Ти скажи прямо, якщо потребуватимеш чогось, гаразд?

Він щойно ступив крок, аби вийти з кімнати, як під дверима почувся шепіт, а потім хтось у них постукав.

— До тебе гості, — сказав Барбур і пішов геть.

І до кімнати увійшов Енді, моргаючи очима, поправляючи окуляри. Було очевидно, що вони розбудили його й витягли з ліжка. Пружини гучно заскрипіли, коли він сів поруч мене на краєчок Платтового ліжка, дивлячись не так на мене, як на протилежну стіну.

Він прочистив горло й поправив окуляри. Запала тривала мовчанка. У батареях щось сичало й дзвеніло. Його батьки зникли так швидко, ніби почули сигнал пожежної тривоги.

— От лихо, — сказав Енді через кілька хвилин своїм похмурим рівним голосом.

— Авжеж, — сказав я.

І ми вдвох сиділи мовчки поруч, дивлячись на темно-зелені стіни Платтової кімнати та на світліші квадрати, де раніше були приліплені його постери. Що ми могли сказати один одному?

ІІІ

Навіть тепер, коли я пригадую той час, мене опановує задушливе безнадійне почуття. Усе було жахливим. Люди пропонували мені холодні напої, теплі светри, їжу, яку я не міг їсти: банани, кекси, сандвічі, морозиво. Я казав «так» або «ні», коли до мене озивались, і не відривав погляду від підлоги, щоб ніхто не бачив, як я плачу.

Хоч помешкання Барбурів було величезним за стандартами Нью-Йорка, воно було на першому поверсі, й туди практично не проникало світло навіть із боку Паркової авеню. Хоч ніч там ніколи не наставала, та й день також, проте світло від ламп, яке падало на полірований дуб, створювало враження святкового настрою та безпеки, як у приватному клубі. Друзі Платта називали це помешкання склепаторієм, а мій батько, який раз або двічі приходив сюди забирати мене після ночівлі, згадував про нього як про «Офіс Франка Е. Кемпбелла» за назвою похоронної контори. Але я знаходив втіху в густій темряві з передчуттям війни, в якій легко було заховатися, якщо тобі не хотілося ні з ким розмовляти й не хотілося, щоб хтось на тебе дивився.

Люди приходили, щоб зі мною поспілкуватися, — мої соціальні працівники, звичайно, а також призначений мені міськими організаціями психіатр, який працював на доброчинних засадах, а ще люди з материної служби (деяких із них, наприклад Матильду, я вельми майстерно передражнював, щоб розвеселити матір), навідували мене також люди з університету й ті, з якими вона працювала в модельному бізнесі. Напівзнаменитий актор на ім’я Джед, який іноді святкував із нами День подяки («Твоя мати була королевою Всесвіту, як на мій погляд»), і злегка панкізована жінка в помаранчевому пальті, на ім’я Кіка, що розповіла мені, як вона і моя мати — не маючи ані цента в Іст-Віллідж — улаштували розкішний обід на дванадцять осіб, що не коштував і двадцяти доларів (використавши, крім усього іншого, пакетики з вершками та цукром, які вони поцупили в кафе, та зелень, нишком насмикану з ящика на підвіконні в сусіда). Аннетта, сімдесятирічна вдова пожежника, колишня сусідка моєї мами, коли та жила ще в Нижньому Іст-Сайді, принесла мені коробку печива з італійської пекарні неподалік від місця, де жили вона і моя мама, того самого здобного печива з кедровими горішками, яке вона завжди приносила нам, коли навідувала нас у Саттон-Плейс. Прийшла й Чінція, наша колишня служниця, яка розплакалася, коли побачила мене, й попросила фотографію моєї матері, щоб носити в гаманці.

Місіс Барбур уривала ці візити, якщо вони надто затягувалися, на тій підставі, що я легко стомлювався, але також — я підозрював — вона не хотіла, щоб такі люди, як Чінція або Кіка, монополізували її вітальню на нескінченний період часу. Десь через сорок п’ять хвилин вона приходила й спокійно ставала у дверях. І якщо гості не розуміли натяку, вона подавала голос і дякувала їм за те, що вони прийшли, — дуже чемно, але в такий спосіб, що люди розуміли: час минає — і підводилися. (Її голос, як і голос Енді, був глухий і віддалений; навіть якщо вона стояла поруч із вами, він лунав так, ніби вона передавала повідомлення з Альфи Центавра.)

Навколо мене, над моєю головою, життя родини Барбурів тривало. Щодня дзвінок у дверях дзвонив багато разів: приходили домашні робітниці, няньки, постачальники продуктів, репетитори, викладачі гри на фортепіано, світські дами й бізнесмени в мокасинах, що працювали в благодійних фондах, заснованих місіс Барбур; молодші брат і сестра Енді, Тодді й Кітсі, бігали по темних залах разом зі своїми шкільними друзями. Нерідко пополудні приходили на чашку чаю або кави жінки, які пахли парфумами, з торбинами для закупівель; вечорами пари, вдягнені для вечері, збиралися з бокалами вина та газованої води у вітальні, де щотижня змінювалося квіткове оформлення завдяки пихатому флористу з Медісон-авеню, а на журнальному столику були акуратно розкладені найсвіжіші випуски «Architectural Digest» і «New Yorker».

Якщо містер і місіс Барбури мали безліч клопоту з зайвою дитиною, що несподівано впала їм на голови майже без попередження, у них вистачило такту не показувати цього. Мати Енді зі своїми досить скромними прикрасами і ще скромнішою усмішкою належала до тих жінок, які можуть зателефонувати й до мера в разі потреби, тож вона напрочуд легко вміла долати перешкоди, створювані нью-йоркською бюрократією. Навіть у своєму збентеженні й горі я відчував, що вона впливає на події за лаштунками і полегшує мені життя, захищаючи від брутальності машинерії соціальної опіки — і, як я тепер остаточно зрозумів, від преси. Вона перекинула майже безперервні телефонні дзвінки на свою мобілку. Я чув розмови тихим голосом, інструкції консьєржам. Після того як я витерпів один із тривалих допитів Енріке про те, де перебуває мій батько, — ці допити часто доводили мене до сліз, він міг із тим самим успіхом допитувати мене, щоб довідатися про розташування ракетних баз у Пакистані, — вона попросила мене вийти з кімнати, а тоді своїм контрольованим монотонним голосом поклала цьому кінець («Зрозумійте, очевидно хлопець не знає, де він є, мати також цього не знала… так, я розумію, що ви хотіли б його знайти, але, очевидно, він не хоче бути знайденим і вжив заходів, щоб його не знайшли… він не давав грошей на утримання дитини, він залишив купу боргів, він утік із міста, не сказавши й слова, тож, чесно кажучи, я не розумію, чого ви досягнете, якщо знайдете цього чудового батька й чудового громадянина… Так, так, усе в нього добре й чудово, і якщо ані кредитори, ані ваша установа не спроможні знайти цього чоловіка, тоді я не розумію, навіщо ви знущаєтесь із дитини? Чи можемо ми домовитися, щоб ви поклали цьому край?»)

Деякі риси військового стану, які з’явились у домі після моєї появи, створили певні незручності: наприклад, домашнім робітницям більше не дозволялося слухати новини по радіо «Ten Ten WINS» під час їхньої праці («Ні, ні», — сказала кухарка Етта, кинувши застережливий погляд на мене, коли одна з прибиральниць спробувала увімкнути радіо), а вранці «The Times» відносили безпосередньо містерові Барбуру й не дозволяли, щоб газету читала решта родини. Безперечно, раніше такого звичаю не було: «Хтось знову забрав газету», — скиглила менша сестра Енді Кітсі, перш ніж поринути в провинну мовчанку після погляду матері, і незабаром я здогадався, що газета стала зникати в кабінеті містера Барбура, бо в ній могли бути надруковані речі, що їх мені ліпше не бачити, — так, принаймні, вважали.

На щастя, Енді, який був моїм товаришем у прикрих ситуаціях раніше, розумів, що найменше мені хотілося розмовляти. Кілька перших днів йому дозволили не йти до школи, щоб залишатися зі мною. У його кімнаті з тартановими візерунками, що пахла пліснявою, з двоярусним ліжком, на якому я не раз спав недільними ночами, коли навчався в початковій школі, ми сиділи над шаховою дошкою, й Енді грав за обох нас, бо у своєму очманінні я майже не пам’ятав, як переставляти фігури.

— О’кей, — сказав він, поправляючи окуляри. — Добре. Ти абсолютно переконаний, що йдеш туди?

— Куди йду?

— Так, я розумію, — сказав Енді своїм тонким, нестерпним голосом, який протягом не одного року спонукав шкільних хуліганів спихати його на хідник із ґанку перед нашою школою. — Твоя тура в небезпеці, це правда, але я пропоную тобі пильніше подивитись на свою королеву. Ні, ні, твоя королева. D5.

Йому довелося назвати мене на ім’я, щоб привернути мою увагу. Знову й знову я переживав ту хвилину, коли я і моя мати бігли сходами вгору до музею. Її смугаста парасолька. Дощ лопотів по нас і сипав краплями нам в обличчя. Те, що сталося, я знав, було безповоротним, проте водночас мені здавалося, що в якийсь спосіб я можу повернутися назад на ту залиту дощем вулицю і зробити так, щоб усе сталося інакше.

— Одного дня, — сказав Енді, — хтось, я думаю, то був Малькольм, як пак його звуть, чи інший не менш шанований письменник, — у будь-якому разі, він опублікував велику статтю в «Science Times», указавши на те, що існує більше потенційних партій у шахи, аніж піщинок у всьому світі. От дивно, що відомий письменник для великої газети відчув потребу написати про такий очевидний факт.

— Я згодний, — сказав я, з великим зусиллям відриваючись від своїх думок.

— Хто не знає, що піщинки на планеті, хоч як їх багато, складають скінченну кількість? Абсурдно розводитися на цю тему й перетворювати її на сенсацію. Це звичайний собі факт, а не якась таємниця.

Енді і я в початковій школі стали друзями за досить прикрих обставин. Ми мали дуже високі оцінки, й тому нас перевели у вищий клас. Тепер усі погоджуються, що так робити було не варто, хоч і пояснюють це різними міркуваннями. Цілий рік нам довелося плутатися під ногами хлопців, старших і більших, аніж ми, хлопців, які ставили нам підніжки, штовхали нас, прищемлювали нам пальці дверима, які рвали наші домашні роботи і плювали в наше молоко, які дражнили нас зубрилом, і педрилом, і мудилом (а моє прізвище Декер до того ж було легко перетворити на Мудекер), — протягом того року (Енді своїм трагічним голосом називав його нашим «вавилонським полоном») ми захищалися пліч-о-пліч, наче двоє слабких мурах під збільшувальним склом: нас били по ногах і між ногами, ганяли як зайців; обідаючи, ми забивалися в найдальший куток, щоб нас не обливали кетчупом та не бомбардували курячими нагетсами. Протягом двох років він був моїм єдиним другом і навпаки. Згадувати той час мені тяжко й бентежно: наші війни автоботів, космічні кораблі леґо, персонажі, яких ми запозичували з класичного «Зоряного шляху»[17] (я був Кірком, він — Споком), силкуючись перетворити наші страждання на гру. Капітане, схоже, ці прибульці тримають нас полоненими в симуляції шкіл для людських дітей на Землі.

Перш ніж мене закинули в агресивну юрбу старших хлопців з етикеткою «обдарований» на шиї, мене особливо не цькували й не принижували в школі. Але бідолашний Енді навіть до того, як його перекинули у старший клас, був хронічно переслідуваною дитиною. Худий, засмиканий, він мав непереносимість лактози й таку бліду шкіру, що вона здавалася прозорою, і без потреби користувався такими словами, як «згубний» і «хтонічний», у звичайній розмові. Він був здібний, але дуже незграбний; його невиразний голос, його звичка дихати лише ротом, бо ніс у нього завжди був хронічно закладений, надавали йому радше вигляду дурня, аніж надзвичайно кмітливого хлопця. Серед своїх жвавих, гострозубих, атлетичних братів і сестер, що розривалися між друзями, спортом і шкільними факультативами, він виділявся, наче задрот, що випадково заблукав на поле для лакросу.

Якщо я й зміг якось оговтатися після катастрофи п’ятого класу, то Енді — ні. Він залишався вдома вечорами в п’ятницю та суботу; його ніколи не запрошували ані на вечірки, ані на прогулянки в парку. Наскільки мені було відомо, я залишався його єдиним другом. І хоч завдяки своїй матері він завжди носив модний одяг і одягався як популярний у школі хлопець, а протягом певного часу мав навіть контактні лінзи, ніхто не дозволяв себе ошукати: вороже налаштовані типи, які пам’ятали його ще з давніх невдалих днів, досі штовхали його й називали Тріпіо[18] за давню його помилку, коли він наважився прийти до школи у футболці «Зоряних війн».

Енді ніколи не був надто балакучим, навіть у дитинстві, за винятком рідкісних вибухів базікання (більша частина нашої дружби складалася з мовчазного обміну коміксами). Роки цькування в школі зробили його ще стриманішим і менш комунікабельним — схильним менше застосовувати слова з лексикону Лавкрафта[19], а натомість усе більше закопуватися в глибини математики й фізики. Математика ніколи мене надто не цікавила — я був, як то кажуть, цілковитим гуманітарієм, проте академічних успіхів, яких від мене чекали, я не досяг і не мав охоти домагатися високих оцінок, якщо для цього треба було напружено працювати. Що ж до Енді, то він вивчав поглиблено геть усе і був першим учнем у класі. Безперечно, його послали б навчатися до Ґротона, як і Платта — цього він боявся ще з третього класу, — якби його батьків слушно не турбувала перспектива послати до школи-інтернату сина, якого так переслідували однокласники, що нещодавно мало не задушили на перерві, накинувши на голову пластикову торбу. А крім того, батьки мали й інші побоювання; я довідався, що містерові Барбуру довелося лікуватися на «фермі в Коннектикуті», бо Енді розповів мені своїм незворушним голосом, що батьки боялися, аби Енді не успадкував ту саму вразливість, так він висловився.

Після своїх шкільних занять Енді вдома просив у мене пробачення, мовляв, він повинен навчатися, «на жаль, це необхідно», пояснив він, шморгаючи носом і втираючись рукавом. Його вчення вимагало від нього великих зусиль (це так, ніби спускаєшся в пекло), і він не міг розслабитися бодай на день. І тоді як він трудився над своїми домашніми завданнями, котрі здавалися нескінченними (з хімії та математики, американської історії, англійської мови, астрономії, японської мови), я сидів на підлозі, прихилившись спиною до його комода, мовчки рахуючи: у цей час лише три дні тому вона була жива, лиши чотири дні, лише тиждень тому. Подумки я згадував про те, щó ми їли протягом тих останніх днів, які передували її смерті: згадував наш останній візит до грецького ресторану, наші останні відвідини ресторану «Шун Лі Пелес», останній обід, який вона зготувала для мене (спагеті карбонара) й передостанній обід (страва, яка називалася куркою по-індійському, цю страву її навчила готувати мати ще в Канзасі). Іноді, аби здавалося, що я чимось зайнятий, я гортав давні випуски японського коміксу «Сталевий алхімік» або комікси за творами Г. Веллса, що їх Енді мав у своїй кімнаті, — але не міг зрозуміти жодного малюнка. Здебільшого я дивився на голубів, які сідали, махаючи крильми, на підвіконня, поки Енді заповнював незліченні клітини літерами хірагани[20] — його коліно підстрибувало під столом у міру того, як він працював.

Кімната Енді — спершу велика спальня, яку Барбури поділили на дві частини, — дивилася на Паркову авеню. У години пік на пішохідних переходах ревли клаксони, а вікна палахкотіли золотом, гаснучи тоді, коли рух на вулицях починав рідшати. Протягом ночі (освітлюваної фосфоресцентним світлом вуличних ламп, фіолетові ночі міста ніколи не ставали зовсім чорними) я перевертався з боку на бік, відчуваючи, як низька стеля над другим поверхом ліжка важко тисне на мене, й іноді мені здавалося, що я лежу під ліжком, а не на ньому.

Чи було можливо так сумувати за кимось, як я сумував за своєю матір’ю? Я так сумував за нею, що мені хотілося померти: то була тяжка фізична туга, схожа на страждання без повітря під водою. Не в змозі заснути, я намагався пережити всі свої найкращі спогади про неї — заморозити її у своїй свідомості, щоб ніколи не забути про неї, але замість днів народження та щасливих часів я пам’ятав про всілякі дрібниці: наприклад, як за кілька днів до своєї смерті вона зупинила мене в дверях і скинула нитку з мого шкільного піджака. З якоїсь причини це був один із найчіткіших спогадів, які я зберігав про неї: її зсунуті докупи брови, точний рух руки, яку вона простягла до мене, усе інше. Також кілька разів, важко переходячи від дрімоти до сну, я раптово сідав у ліжку, почувши її голос, який чітко й виразно промовляв у моїй голові зауваження, які вона робила тоді або тоді, але я про них забув, наприклад, казала: «Кинь мені оте яблуко. Цікаво, там, де ґудзики, — це перед чи зад?» Або: «Ця канапа, мабуть, скоро розвалиться».

Світло з вулиці ковзало по чорних смугах підлоги. Я з тугою думав про власну спальню, яка була лише за кілька кварталів звідси; про моє вузьке ліжко з потертою червоною ковдрою. Блищать зірки на стелі, на стіні поштівка з кадром із «Фракенштейна» Джеймса Вейла. Пташки знову повернулися в парк, нарциси розквітли. У цю пору року, коли погода була гарною, ми часом прокидалися рано-вранці й ішли пішки через парк замість сідати в автобус до Вест-Сайду. Якби я тільки міг повернутися назад і змінити те, що відбулося, якось перешкодити йому відбутися. Чому я не наполіг, щоб ми пішли снідати замість іти в музей? Чому містер Бімен не запросив нас до школи у вівторок або четвер?

На другий або третій вечір після того, як загинула моя мати, — і після того, як містер Барбур водив мене до лікаря, щоб з’ясувати причину мого головного болю, — Барбури давали велику вечірку у своєму помешканні, скасувати яку було вже пізно. Лунав якийсь шепіт, були приготування до вечірки, яких я майже не помічав.

— Думаю, — сказала місіс Барбур, увійшовши до кімнати Енді, — тобі з Тео буде краще тут. — Попри її легкий тон не випадало сумніватися, що йшлося не про пропозицію, а про наказ. — Там пануватиме велика нудьга, й навряд чи вам буде весело. Я скажу Етті, щоб вона принесла вам тарілку або дві з кухні.

Енді і я сиділи поруч на нижній койці його ліжка, їли коктейль із морепродуктів та канапки з артишоками з паперових тарілок — тобто він їв, а я сидів із неторканою тарілкою на колінах. Він поставив на DVD фільм із роботами, що вибухали, металевим дощем і полум’ям. Із вітальні долинало цокання келихів, запах воску зі свічок і пахощі парфумів, раз у раз лунав дзвінкий сміх. Піаніст блискуче виконував джазове аранжування «It’s All Over Now, Baby Blue»[21], що, здавалося, долинала до нас із паралельного світу. Усе було втрачено, мене більше не брали до уваги: цілком дезорієнтований, я перебував у чужому помешканні, з чужою родиною, почувався цілком виснаженим, слабким, розгубленим, майже плаксивим, наче в’язень, якого допитували багато днів, не дозволяючи спати. Знову й знову я думав, що мені пора повернутися додому, й у мільйонний раз розумів, що не можу.

IV

Через чотири дні, а може, п’ять, Енді завантажив книжками свій розтягнутий рюкзак і повернувся до школи. Весь той день і наступний я дивився по телевізору «Turner Classic Movies»[22], бо саме цей канал дивилася моя мама, коли поверталася з роботи. Вони показували кінофільми за творами Ґрема Ґріна: «Відомство страху», «Людський фактор», «Повалений ідол», «Зброя для найму». На другий вечір, коли я чекав, що показуватимуть «Третю людину», місіс Барбур (уся вдягнена у Валентіно, вона йшла на якусь подію, що відбувалася в музеї Фріка) увійшла до кімнати Енді й повідомила, що завтра я піду до школи.

— Так будь-кому буде недобре, — сказала вона. — Сидиш тут зовсім сам. Це тобі не на користь.

Я не знав, що їй сказати. Сидіти перед телевізором і дивитися фільми було єдиною моєю діяльністю після смерті мами, що бодай трохи здавалася нормальною.

— Настав час, щоб ти повернувся до якоїсь рутини. Завтра ти до неї повернешся. Я знаю, тобі так не здається, Тео, — сказала вона, коли я нічого не відповів, — але бути заклопотаним — це єдине, що допоможе тобі почуватись нормально.

Я непохитно дивився в телевізор. Я не був у школі від того дня, після якого загинула моя мати, і, доки я туди не повертався, її смерть здавалася, так би мовити, неофіційною в якомусь розумінні. Та коли я туди прийду, вона стане публічним фактом. Крім того, думка про повернення до звичайного повсякдення здавалася мені зрадливою, хибною. Я переживав шок щоразу, коли згадував: її вже нема на світі. Кожна нова подія — усе, що я робитиму протягом решти свого життя, — розлучатиме нас усе більше й більше. Дні, коли її вже не буде, — відстань між нами, яка дедалі зростатиме. З кожним днем мого життя вона буде все далі й далі від мене.

— Тео.

Я сполохано подивився на неї.

— Крок за кроком. Інакше ти не зможеш вийти зі свого стану.

Наступного для по телевізору мали показувати марафон шпигунських фільмів про Другу світову війну («Каїр», «Прихований ворог», «Кодове ім’я Смарагд»), тому я дуже хотів залишитися вдома, щоб подивитися їх. Натомість я виліз із ліжка, коли містер Барбур просунув голову у двері, щоб розбудити нас («Підйом, гопліти!»), і доплентався до автобусної зупинки разом з Енді. День був дощовий і досить холодний, тому місіс Барбур примусила мене вдягти поверх мого одягу старе вовняне пальто Платта, яке зовсім мені не личило. Менша сестра Енді Кітсі танцювала попереду нас у своєму рожевому плащику, обминаючи калюжі й удаючи, що нас не знає.

Я знав, що мої перші відвідини школи будуть жахливими, й переконався в цьому від першої секунди, коли ввійшов до світлого холу і вдихнув знайомий шкільний запах: цитрусовий дезінфектант і щось схоже на сморід від старих шкарпеток. У коридорі висіли оголошення, написані від руки: додаткові тренування по тенісу й уроки кулінарного мистецтва, проби акторів до вистави «Дивна парочка», екскурсія на острів Елліс і квитки на «Весняний концерт» у стилі свінг, які ще можливо купити; важко було повірити, що світ загинув, а всі ці безглузді види діяльності досі тривають.

Як дивно: коли востаннє я сюди приходив, вона ще була жива. Знову й знову я про це думав, і щоразу по-іншому. Вона була жива, коли я востаннє відкривав цю шафку, коли востаннє розгортав цей паскудний підручник з біології, коли востаннє бачив, як Лінді Мейзел маже собі губи блиском пластиковою паличкою. Годі було повірити, що я не можу повернутися назад до цих миттєвостей, до того світу, коли вона ще не померла.

— Співчуваю.

Так казали знайомі, навіть ті люди, які ніколи не озивалися до мене. Інші люди, які сміялися й розмовляли в коридорах, замовкали, коли я їх проминав, дивлячись на мене серйозним або запитальним поглядом. Інші не звертали на мене ані найменшої уваги — так грайливі собаки не звертають уваги на хворого або покаліченого пса в їхньому оточенні; вони або не дивилися на мене, або розступалися переді мною, або веселилися навколо мене, ніби мене там не було.

Зокрема, Том Кейбл уникав мене так старанно, ніби я був дівчиною, яку він обманув і покинув. Під час ланчу я ніде його не бачив. На уроці іспанської мови (він зайшов до класу, вже коли почався урок, пропустивши жахливу сцену, коли всі оточили мене, щоб висловити мені співчуття) він сів не поруч мене, як звичайно, а попереду, витягнувши ноги в прохід. Дощ падав на підвіконня, поки ми перекладали чудернацькі фрази, якими пишався б і Сальвадор Далі: про омарів і пляжні парасольки, про Марісоль із довгими віями, що їде до школи на таксі лаймово-зеленого кольору.

Після уроку, виходячи з класу, я підійшов до нього й привітався, коли він збирав свої книжки.

— Ну як там у тебе справи? — запитав він, відхиляючись назад і зарозуміло вигнувши брови. — Я чув про все.

— Ага. Такий був у нас звичай. Говорити про все стримано, жартувати тільки між собою.

— Не пощастило тобі. Це справжнє лихо.

— Дякую.

— І чом ти не прикинувся хворим? Кажу тобі. Моя мати теж мені скандал влаштувала через усе це лайно. За повною програмою. Ну от, — сказав він, стенувши плечима, коли настала коротка пауза, й озирнувшись навкруги з виглядом «хто, я?», ніби кинув сніжку з каменюкою всередині. — Нехай уже, — сказав він світським тоном. — Але навіщо ти начепив костюм?

— Ти про що?

— Ну, знаєш, — він трохи відступив назад, кинувши іронічний погляд на пальто, — бачу, у тебе однозначно перше місце в конкурсі двійників Платта Барбура.

І всупереч усьому — це був справжній шок після кількох днів жаху й заціпеніння — мене ніби відпустив болючий спазм, і я засміявся.

— Ти мене насмішив, Кейбле, — сказав я, зобразивши бридку Платтову манеру розтягувати слова. Ми обидва добре володіли мімікою передражнювання й нерідко влаштовували тривалі розмови голосами інших людей: тупих телекоментаторів, плаксивих дівчат, лукавих і тупих учителів. — Завтра я перевдягнуся тобою.

Але Том нічого не відповів і не спіймався на мій гачок. Він утратив інтерес до мене.

— Не треба, — сказав він, стенувши плечима, з дурною посмішкою. — Коли-небудь потім.

— Гаразд, потім.

Я був роздратований — що з ним, у біса, діється? Проте це було частиною нашої чорної комедії, смішної лише для нас, — дратувати й ображати один одного; і я був цілком переконаний, що він підійде до мене після уроку англійської мови або перестріне мене, коли ми повертатимемося додому, підбіжить до мене ззаду й ударить по голові підручником з алгебри. Але він цього не зробив. Наступного ранку перед першим уроком він навіть не подивився на мене, коли я сказав «привіт», і його безвиразне обличчя, коли він пропхався повз мене, примусило мене заціпеніти. Лінді Мейзел і Менді Квейф обернулись біля своїх шафок і подивились одна на одну, захихотівши, шоковані: о Боже! Поруч зі мною мій сусід на лабораторних роботах Сем Вайнґартен похитав головою.

— Який мудак, — сказав він гучним голосом, таким гучним, що всі його почули. — Ти справжній мудак, Кейбле, ти це знаєш?

Та мені було байдуже — або, принаймні, я не почувався скривдженим чи пригніченим. Натомість я був розлючений. Моя дружба з Томом завжди мала дику, маніякальну якість, у ній було щось ненормальне й лихоманкове, а отже, небезпечне, і, хоч колишня енергія була в ній присутня, струм змінив свій знак, напруга тихо пошурхотіла у протилежному напрямку, і тепер замість гасати з ним коридорами я хотів запхати його голову в унітаз, вивернути йому руку з суглоба, розквасити його обличчя до крові об хідник, примусити його злизувати собаче лайно та покидьки з бордюру. Чим довше я про це думав, тим більше лютував, і мене іноді опановувало таке божевілля, що я ходив по ванній кімнаті, шепочучи прокляття. Якби Кейбл не виказав мене містерові Бімену («Я знаю, Тео, що ті сигарети належали не тобі»)… якби з вини Кейбла мене не усунули від уроків… якби моя мати не мусила взяти вільний день… якби ми не пішли до музею в той фатальний час… навіть містер Бімен, можна сказати, попросив у мене пробачення за те, що викликав нас до школи на той час. Бо, звичайно, були проблеми з моєю успішністю (і багато інших проблем, про які містер Бімен нічого не знав), але провокація, яка втягла мене в розслідування, історія з сигаретами на шкільному подвір’ї — чия це була провина? Кейбла. Не те щоб я хотів, аби він попросив у мене пробачення. Насправді я ніколи й словом не згадав би йому про це. Але чому я тепер став парією? Персоною нон ґрата? Чому він не хоче навіть розмовляти зі мною? Я був менший, ніж Кейбл, але не на багато, і щоразу, коли він випендрювався в класі (як же без цього?) або пробігав повз мене в коридорі зі своїми новими найкращими друзями, Біллі Ваґнером і Тедом Рендольфом (так раніше ми бігали з ним удвох, завжди наввипередки, що наражає на небезпеку й безумний ризик), — я міг думати тільки про те, як хотілося б мені вибити з нього все лайно, щоб дівчата сміялися, дивлячись, як він відповзає від мене: О Томе! Пхи, пхи! Ти плачеш? (Роблячи все, щоб спровокувати бійку, я ніби випадково вдарив його в ніс дверима від ванної і штовхнув його на автомат з напоями, так що він випустив на підлогу свої бридкі сирні палички, але замість стрибнути на мене — чого я домагався — лише скривився й пішов геть, не сказавши ні слова.)

Не всі уникали мене, звичайно. Багато учнів залишали цидулки й подарунки в моїй шафці (включно з Ізабеллою Кушинг і Мартиною Ліхтблау, найпопулярнішими дівчатами в моєму класі), а мій давній ворог Він Темпл із п’ятого класу здивував мене, підійшовши й міцно мене обійнявши. Але більшість людей ставилися до мене з обережною, напівнажаханою чемністю. Звичайно, я прилюдно не плакав і не турбував інших своєю поведінкою, але всі вони уривали розмови на півслові, коли я сідав біля них за обідній стіл.

Натомість люди дорослі приділяли мені надто багато уваги, яка не могла не бентежити мене. Мені рекомендували завести щоденник, частіше розмовляти з друзями, виготовити колаж пам’яті (усі ці поради, як на мене, були божевільними — інші діти уникали мене, навіть коли я поводився цілком нормально, і найменше мені хотілося б привертати до себе увагу, ділячись із людьми своїми почуттями або виготовляючи терапевтичні вироби в кімнаті мистецтв). Схоже, я провів забагато часу, стоячи в порожніх класних кімнатах та офісах (втупившись поглядом у підлогу, бездумно киваючи головою) зі співчутливими вчителями, які просили мене залишитися після уроків або відводили мене вбік, щоб поговорити зі мною. Мій учитель англійської мови містер Нойспайл, сидячи за своїм столом, розповів мені жахливу історію про те, як його мати померла від рук некомпетентного хірурга, а потім поплескав мене по плечу й подарував чистий блокнот для записів; шкільний консультант місіс Свонсон показала мені кілька дихальних вправ і сказала, що я можу забути про своє горе, виходячи на вулицю й кидаючи в дерево кубиками льоду; навіть містер Боровскі (він викладав математику, а тому його очі не світилися так яскраво, як в інших учителів) відвів мене в коридорі вбік і, розмовляючи дуже тихо на відстані двох дюймів від мого обличчя, розповів мені, яким винним він почувається після того, як його брат загинув в автокатастрофі. (Про провину часто йшлося в цих розмовах. Чи мої вчителі вважали, як і я вважав, що я винний у смерті матері? Схоже, так.) Містер Боровскі почувався таким винним через те, що дозволив братові вести машину п’яним після вечірки, що навіть протягом короткого часу думав накласти на себе руки. Може, і я мав подумати про самогубство. Але самогубство не вирішувало проблеми.

Я вислуховував усі ці поради чемно, зі скляною посмішкою і палахкотючим відчуттям нереальності. Чимало дорослих тлумачили моє заціпеніння як позитивний знак. Особливо мені запам’яталося, як містер Бімен (надміру церемонний британець у своєму пришелепкуватому твідовому кашкеті шофера, якого, попри співчутливе ставлення до мене, я зненавидів ірраціонально як винуватця материної смерті) похвалив мене за мою зрілість і за те, що я «страшенно добре» даю раду своїй ситуації. Можливо, я і справді добре давав раду своїй ситуації, не знаю. Безперечно, я не плакав гіркими слізьми, не розбивав кулаками шибки й не робив нічого такого, що, як мені здавалося, робили люди, котрі почувалися так само, як я. Але іноді горе накочувалося на мене такими хвилями, що я задихався. А коли хвилі відкочувалися назад, я дивився на рештки катастрофи, освітлені таким різким, порожнім і моторошно яскравим світлом, що забував про той час, коли світ був яким завгодно, але не мертвим.

V

Зізнаюся чесно, найменше тоді я думав про діда й бабусю Декерів, та й чого я мав би про них думати, адже соціальні служби так і не змогли знайти їх на основі тієї вбогої інформації, яку я зміг їм дати. Але якось місіс Барбур постукала в двері кімнати Енді й сказала:

— Тео, мені треба поговорити з тобою, вийди на хвилинку, будь ласка.

Щось у її манері свідчило про погані новини, хоч у моїй ситуації було важко уявити, як новини можуть бути ще гіршими для мене, ніж вони були. Коли ми сіли у вітальні під трифутовою композицією з вербового гілля та гілок яблуні з розквітлими квітами, яку щойно привіз флорист, вона схрестила ноги й сказала:

— Мені зателефонували з соціальної служби. Вони знайшли твоїх діда й бабусю. На жаль, схоже, що твоя бабуся хвора.

На мить я розгубився.

— Дороті?

— Якщо ти її так називаєш.

— О! Насправді вона мені не бабуся.

— Розумію, — сказала міс Барбур так, наче вона насправді не розуміла і розуміти не збиралася. — Нехай і так. У всякому разі, вона хвора — якісь проблеми зі спиною, здається, — і твій дід її доглядає. Отака там ситуація, думаю, ти розумієш, і я певна, їм дуже шкода, але вони вважають, що тобі недоцільно відразу переселятися до них. І залишитися в них жити, звичайно ж, — додала вона, коли я нічого не відповів. — Вони запропонували тимчасово оплатити для тебе кімнату в готелі «Голідей Інн» поблизу їхнього дому, але це здається не зовсім практичним, правда?

Я відчув неприємне дзижчання у вухах. Сидячи там під незворушним крижано-сірим поглядом місіс Барбур, я почувався так, ніби мені соромно за себе. Я так боявся думки про те, щоб оселитися в діда Декера й Дороті, що майже викинув їх зі своєї свідомості, але зовсім іншою річчю було довідатися, що вони не хочуть, аби я в них жив.

Іскра співчуття освітила її обличчя.

— Ти не переживай через це, — сказала вона. — І турбуватися тобі не варто. Ми домовилися, що ти залишишся в нас протягом кількох наступних тижнів, щоб, принаймні, закінчити твій навчальний рік у школі. Усі погоджуються на тому, що так буде найкраще. До речі, — сказала вона, нахиляючись ближче, — ти маєш чудовий перстень. Це родинна коштовність?

— Атож, — сказав я. З причин, які мені було важко пояснити, я став носити перстень старого майже всюди, куди йшов. Здебільшого я грався ним, коли він був у кишені мого піджака, але досить часто вдягав на середній палець і носив попри те, що він був завеликий й іноді зісковзував.

— Цікаво. Він належав родині твоєї матері чи батька?

— Матері, — сказав я після короткої паузи — мені не подобався той напрям, якого набула наша розмова.

— Можна мені подивитись на нього?

Я зняв перстень із пальця їй на долоню. Вона піднесла його до лампи.

— Чудовий камінь, — сказала вона. — Сердолік. А ця інталія? Греко-римська? Чи родинний клейнод?

— Так, клейнод. Я думаю.

Вона пильно оглянула міфологічного звіра з великими пазурами.

— Він схожий на грифона. Або на крилатого лева. — Вона напівобернулася до світла й зазирнула всередину персня. — А це гравіювання?

Мій розгублений вираз примусив її спохмурніти.

— Тільки не кажи мені, що ти його ніколи не помічав. Стривай-но.

Вона підвелася на ноги, підійшла до письмового столу, в якому було безліч шухлядок і комірок для паперів, і повернулася до мене зі збільшувальним склом.

— Це буде краще, ніж мої окуляри для читання, — сказала вона, підносячи лупу до очей. — Проте цей давній напис важко роздивитися. — Вона піднесла лупу ближче до персня, потім відвела її далі. — Блеквелл. Це що-небудь означає для тебе?

— Е…

Насправді це щось означало для мене, крім слова, але думка відлетіла геть і зникла, перш ніж матеріалізувалася цілком.

— Я бачу тут також грецькі літери. Дуже цікаво. — Вона поклала перстень знову мені в долоню. — Давня річ, — сказала вона. — Це видно з патини на камені й з того, як він зносився — ось тут, бачиш? Американці мали звичай купувати такі класичні інталії в Європі ще в часи Генрі Джеймса й вставляти їх у персні. На згадку про свою подорож за океан.

— Якщо я їм не потрібен, то куди мені їхати?

На мить місіс Барбур, здавалося, розгубилась. Майже відразу вона опанувала себе й сказала:

— На твоєму місці я не турбувалася б про це тепер. Для тебе, мабуть, справді краще залишитися в нас ще на короткий час до закінчення навчального року, ти хіба не згоден? І, — вона кивнула, — бережи цей перстень, дивись не загуби. Я бачу, як слабко він тримається на твоєму пальці. Ліпше ти зберігав би його в якомусь надійному місці, а не носив отак.

VI

Але я й далі носив перстень. Власне, я знехтував її пораду зберігати його в надійному місці й носив його в кишені. Коли я брав його в руку, він здавався мені дуже важким; якщо я обхоплював його пальцями, золото нагрівалося від моєї руки, але вставлений у нього камінець залишався холодним. Його вага, його старовинна якість, його суміш урівноваженості й блиску в якийсь дивний спосіб заспокоювали мене. Якщо я зосереджував на ньому досить інтенсивну увагу, він мав дивну силу зупиняти мене в моєму нестабільному стані й відгороджувати від навколишнього світу, проте я не хотів думати, звідки прийшов до мене цей перстень.

Не хотів я також думати про своє майбутнє — бо хоч я не прагнув нового життя в сільському Мериленді, крижаної гостинності моїх діда й бабусі Декерів, я тепер серйозно непокоївся про те, що зі мною станеться. Усіх, здавалося, глибоко шокувала ідея оселити мене в готелі «Голідей Інн», запропонована дідусем Декером та Дороті, так ніби вони запропонували мені пожити в їхньому сараї на задньому подвір’ї, але мені вона здалася не такою й поганою. Мені завжди хотілося пожити в готелі, і хоч «Голідей Інн» не був готелем того типу, який я собі уявляв, безперечно, я пристосувався б у ньому жити: гамбургери, замовлювані в кімнату, платні телеканали, басейн улітку — що в цьому поганого?

Усі (соціальні працівники, психіатр Дейв, місіс Барбур) знову й знову запевняли мене в тому, що я не зможу жити сам-один у готелі на передмісті в Мериленді і що хай там як, а до цього ніколи не дійде, — вони, здавалося, не мали жодного уявлення про те, що їхні нібито заспокійливі слова в сотні разів підсилювали мою нервовість.

— Ти повинен пам’ятати, — казав Дейв, психіатр, якого призначили для мене міські організації, — що про тебе дбатимуть у будь-якому разі. — Це був тридцятирічний чоловік у темному одязі й супермодних окулярах, і завжди здавалося, ніби він щойно прийшов із поетичної вечірки, яка відбувалася в підвалі якоїсь церкви. — Бо існує безліч людей, які піклуються про тебе й хочуть для тебе найкращого.

Я став підозріло ставитися до чужинців, які заводили розмови про те, що буде для мене краще, бо саме про це говорили соціальні працівники перед тим, як перейти до теми родини, яка могла б узяти мене на виховання.

— Але я не думаю, що пропозиція діда й бабусі така вже погана, — сказав я.

— Ти про яку саме пропозицію?

— Про ту, щоб оселити мене в готелі. Готель може бути цілком прийнятним місцем для проживання.

— Ти хочеш сказати, що жити у твоїх діда й бабусі тобі зовсім не хочеться? — запитав Дейв, відразу зрозумівши суть моєї думки.

— Ні!

Я ненавидів цю його манеру висловлювати за мене ті думки, які я хотів би приховати.

— Ну гаразд. Можливо, тоді ми сформулюємо твою думку якось інакше. — Він склав руки й замислився. — Чому ти волієш жити радше в готелі, ніж у діда й бабусі?

— Я так не сказав.

Він схилив голову набік.

— Ні, не сказав, але з того, як ти весь час згадуєш про «Голідей Інн», стверджуєш, що це для тебе прийнятний варіант, можна зрозуміти, чому саме ти віддаєш перевагу.

— Це здається мені набагато кращим, ніж бути відданим комусь на виховання.

— Справді так, — він нахилився ближче до мене, — але, будь ласка, послухай, що я скажу. Тобі лише тринадцять років. І ти щойно втратив людину, яка піклувалася про тебе. Жити просто зараз самому — це не вибір. Я хочу тобі сказати, це погано, що твоїм бабусі та діду доводиться нині долати проблеми зі здоров’ям, але я переконаний, і ти мені повір, ми знайдемо кращий вихід, коли твоя бабуся одужає.

Я не сказав нічого. Звичайно ж, він ніколи не зустрічав ані дідуся Декера, ані Дороті. І хоч я сам дуже часто з ними не зустрічався, головне, що я пам’ятав, була цілковита відсутність кревної спорідненості між нами та непроникна байдужість, із якою вони дивилися на мене, так наче я був випадковим хлопчаком, що заблукав до них із вулиці. Перспективу жити в них я не міг навіть уявити і сушив голову, намагаючись щось пригадати про свій останній візит до їхнього дому, — мої спогади були дуже бідними, бо ж я тоді мав сім або вісім років. На стінах у рамках висіли вишиті висловлювання, а ще мою увагу привернула якась штука на пластмасовій стільниці, в якій Дороті сушила продукти. У якусь мить, коли дідусь Декер загорлав, щоб я прибрав свої липкі брудні руки від його іграшкової залізниці, мій батько вийшов покурити (була зима) і не повернувся в дім. «О Господи», — сказала моя мати, коли ми вже сиділи в автомобілі (це вона наполягла, щоб я познайомився з родиною свого батька), і після цього ми сюди більше ніколи не приїздили.

Через кілька днів після пропозиції оселити мене в «Голідей Інн» на адресу Барбурів надійшла поштівка. (До речі: чи не міг я сподіватися на те, що Боб і Дороті, як вони підписалися, підіймуть телефонну слухавку й зателефонують мені? Або сядуть в автомобіль і приїдуть до Нью-Йорка, щоб побачитися зі мною? Але вони нічого такого не зробили — власне, я й не сподівався, що вони примчать до мене з криками співчуття, а проте було б приємно, якби вони здивували мене бодай невеличким, хоч і не характерним для них жестом приязні.)

Насправді поштівку написала Дороті («Боб», вочевидь її рукою, був утиснутий поруч із її власним підписом, уже коли лист був написаний). Цікаво, що конверт мав такий вигляд, ніби його тримали над парою і витягли з нього листа — місіс Барбур? соціальні служби? — хоч сам лист був незаперечно написаний Дороті, її твердим і нерівним європейським почерком, який ми бачили раз на рік на поштівках, надісланих нам на Різдво, почерк — як одного разу прокоментував мій батько, — яким можна було б написати рекламне меню в «Ла Ґулю» з переліком рибних страв дня. На поштівці був зображений обвислий тюльпан, а внизу — надрукований афоризм: «Ніщо у світі не має кінця».

Дороті, з тих небагатьох спогадів, які я зберіг про неї, не належала до людей, які марнують слова, і ця листівка не була винятком. Після короткого теплого вступу — оплакуємо трагічну втрату, думаємо про тебе в цей трагічний час — вона запропонувала послати мені автобусний квиток до Вудбрайра, штат Мериленд, водночас згадавши про те, що з огляду на стан здоров’я вони з дідусем Декером навряд чи зможуть «задовольнити всі вимоги» щодо мого утримання.

— Вимоги? — запитав Енді. — Вона пише так, ніби ти просиш у неї десять мільйонів новенькими купюрами.

Я промовчав. Дивно, але найбільше мене стривожив малюнок на листівці. Він був схожий на ті, які ми бачимо на вертушках в аптеці, нічого незвичайного в них нема, а проте фотографія зів’ялої квітки — незалежно від того, наскільки майстерно вона виконана, — не здавалася такою, яку можна послати людині, в якої щойно померла мати.

— А я ж думав, вона дуже хвора. Чому тоді саме вона написала цього листа?

— Запитай мене про щось легше.

Я й сам здивувався, що рідний дід не визнав за потрібне написати мені бодай рядок і навіть не потурбувався поставити свій підпис під листівкою.

— Можливо, — похмуро сказав Енді, — твій дід занедужав на хворобу Альцгеймера, і вона тримає його ув’язненим у власному домі. Щоб їй дісталися його гроші. Таке часто буває з молодшими дружинами, щоб ти знав.

— Я не думаю, що він має багато грошей.

— Може, й ні, — сказав Енді, навмисне голосно прокашлявшись. — Але прагненням до влади також не слід нехтувати. «Виживає сильніший». Можливо, вона не хоче, щоб тебе включили до спадкоємців.

— Друже, — сказав батько Енді, несподівано визирнувши з-за «Financial Times». — Мені здається, ваша розмова стала не вельми продуктивною.

— Чесно кажучи, я не розумію, чому Тео не може залишитися в нас, — сказав Енді, озвучивши мою власну думку. — Я втішаюся його товариством, а в моїй кімнаті вистачає місця.

— Ми всі хотіли б, аби він із нами жив, — сказав містер Барбур зі щирістю не такою повною й переконливою, як мені хотілося б. — Але що подумає його родина? Наскільки мені відомо, викрадення дітей досі вважається злочином.

— Мені здається, тату, що тут зовсім інша ситуація, — сказав Енді своїм дратівливим, байдужим голосом.

Несподівано містер Барбур підвівся на ноги зі склянкою газованої води в руці. Через ліки, які він приймав, йому було заборонено пити спиртне.

— Тео, я забув тебе запитати. Ти вмієш ходити під вітрилами?

Мені знадобилася хвилина, аби я зрозумів, про що він мене питає.

— Ні.

— О, це погано. Енді чудово провів час у своєму яхт-клубі у штаті Мен торік, правда ж, сину?

Енді промовчав. Він не раз розповідав мені, що то були найгірші два тижні в його житті.

— А читати сигнальні морські прапори ти вмієш?

— Що читати? — перепитав я.

— У моєму кабінеті є чудова таблиця прапорів, яку я тобі покажу. Не роби такого обличчя, Енді. Для кожного хлопця це потрібне знання.

— Безперечно, воно потрібне, якщо він хоче керувати буксирами.

— Ці твої дотепні відповіді мені вкрай обридли, — сказав містер Барбур, хоч вигляд він мав швидше розгублений, ніж роздратований. — Крім того, — сказав він, звертаючись до мене, — ти здивуєшся, коли побачиш, як часто морські прапори застосовують у парадах, кінофільмах і, там, не знаю, на сцені.

Енді скривив обличчя.

— На сцені, — саркастично повторив він.

Містер Барбур обернувся до нього.

— Атож, на сцені. Тобі цей вираз здається кумедним?

— Радше помпезним.

— Боюсь, я не розумію, що ти знайшов у ньому помпезного. Безперечно, це те слово, яке застосувала б твоя прабабуся. (Дід містера Барбура був виключений зі світського товариства за те, що одружився з Ольгою Осґуд, маловідомою кіноакторкою.)

— Я про це й подумав.

— Але як ти хочеш, щоб я це називав?

— Я хотів би знати, тату, коли востаннє ти бачив, щоб морські прапори показували в будь-якій театральній виставі.

— «На півдні Тихого океану», — не замислюючись, відповів містер Барбур.

— А крім «На півдні Тихого океану»?

— Я залишаюся при своїй думці.

— Я сумніваюся, що ти й мати навіть бачили «На півдні Тихого океану».

— Заради Бога, Енді.

— Навіть якщо ви його там бачили. Один приклад не підтверджує твою думку.

— Я припиняю цю абсурдну розмову. Ходімо, Тео.

VII

Після цього я доклав усіх зусиль, щоб стати ідеальним гостем: застеляв своє ліжко; ніколи не забував сказати «дякую» та «будь ласка» і робив усе, що хотіла б моя мати, аби я робив. На жаль, Барбури були не тією родиною, якій можна догодити, посидівши з малюками або помивши посуд. Крім жінки, яка приходила доглядати рослини, — невдячна праця, бо в помешканні було так мало світла, що рослини здебільшого помирали, — і помічниці місіс Барбур, головна робота якої, здавалося, була наводити порядок у шафах і переставляти колекції порцелянового посуду, вони мали неподалік від себе ще вісьмох людей, які працювали на них. (Коли я запитав у місіс Барбур, де стоїть пральна машина, вона подивилася на мене так, ніби я просив лугу та жиру, щоб зварити мило.)

Та хоч від мене нічого й не вимагалося, проте щоб злитися з їхньою відполірованою і складною родиною, я мав постійно перебувати в стані неймовірного напруження й докладати неймовірних зусиль. Я розпачливо хотів розчинитися в обставі — невидимо ковзати між предметами в китайському стилі, як риба між коралових рифів, — а проте, здавалося, я приваблював небажану увагу до себе сотні разів на день: потребою запитувати про кожну дрібничку — від мокрої ганчірки до лейкопластиру та стругачки для олівців; позаяк ключа в мене не було, я щоразу мусив дзвонити, коли виходив або заходив; навіть моїми спробами застеляти вранці власне ліжко, що були спричинені добрими намірами (ліпше дозволити це робити Іренці або Есперанці, пояснила мені місіс Барбур, адже вони звикли до такої роботи й набагато краще заправляють покривало на кутках). Одного разу, надто сильно розчахнувши двері, я зламав декоративний флерон на стародавній вішалці; двічі помилково вмикав сигналізацію; однієї ночі навіть заблукав до спальні містера й місіс Барбурів, шукаючи туалет.

На моє щастя, батьки Енді бували вдома так рідко, що моя присутність не завдавала їм великого клопоту. Якщо місіс Барбур не приймала гостей, вона була відсутня в квартирі від одинадцятої ранку — забігаючи додому на дві години перед обідом, щоб випити джину з лаймом і, як вона висловлювалася, «сполоснутись», — а потім поверталася додому, коли ми вже спали. Щодо містера Барбура, то я бачив його навіть рідше, у вихідні і ще тоді, коли він сидів після роботи, тримаючи в руці обгорнуту серветкою склянку з газованою водою, чекаючи, коли місіс Барбур перевдягнеться для їхнього вечірнього виходу у світ.

Але моєю найбільшою проблемою були молодший брат і молодша сестра Енді. Хоч Платт, на щастя, був відсутній, тероризуючи менших дітей у Ґротоні, проте Кітсі й наймолодший із братів Тодді, якому було лише сім років, вочевидь мене ненавиділи, бо я претендував на ту невеличку увагу, яку вони мали від своїх батьків. Кітсі лютувала й дула губи, закочувала очі й вороже хихотіла, а найбільше псувала мені настрій — бо я ніяк не міг спростувати її звинувачень, — розповідаючи своїм друзям і служницям, що я заходив до її кімнати й познущався з колекції скарбничок, які стояли на полиці над її столом. Щодо Тодді, то він усе більше й більше тривожився в міру того, як минали тижні, а я залишався в їхньому домі; за сніданком він дивився на мене безсоромно нахабним поглядом і часто ставив запитання, які примушували його матір стусати його ногою під столом. Де я жив? Доки я збираюся жити з ними? Чи маю я батька? Тоді де він?

— Слушне запитання, — відповів я, примусивши зареготати Кітсі, яка була популярною в школі й у свої дев’ять років дуже красивою зі своїм білявим волоссям, яке робило Енді геть негарним.

VIII

Повинні були приїхати професійні перевізники, щоб спакувати мамині речі й перевезти їх на склад. Перш ніж вони приїдуть, мені треба було навідати нашу квартиру й забрати там усе, що я хотів би забрати або чого потребував. Думки про картину мене непокоїли. Але вони були невиразними, туманними й зовсім не відповідали її важливості, так ніби це був шкільний проект, який я не закінчив. Я мав намір рано чи пізно віднести її до музею, хоч не уявляв собі, як це зробити, щоб не спричинити переполоху.

Один шанс повернути картину я вже пропустив — коли місіс Барбур не пустила в дім якихось слідчих, що постукали в двері й запитали мене. Я зрозумів, що вони були слідчими чи навіть полісменами, з того, що розповіла мені Келлін, валлійка, яка доглядала молодших дітей. Вона привела Тодді додому з продовженого дня, коли з’явилися незнайомці й запитали про мене.

— Нишпорки, розумієш? — сказала вона, значущим жестом піднявши брову. Вона була кремезною балакучою дівкою з такими червоними щоками, ніби протягом цілого дня стояла біля вогню. — Такий у них був вигляд.

Я був надто наляканий, аби запитати в неї, що то був за вигляд. А коли я хотів розпитати місіс Барбур, що вона скаже про тих несподіваних гостей, вона була заклопотана й не могла приділити мені увагу.

— Пробач мені, — сказала вона, не дивлячись на мене, — але чи не можемо ми поговорити про це згодом?

Через півгодини вона чекала гостей, серед яких були дуже відомий архітектор і знаменитий танцюрист з Нью-Йоркського міського балету; вона намагалася застебнути своє намисто й була засмучена, бо кондиціонер не працював як слід.

— Мене в чомусь звинувачують?

Це запитання вихопилося з мене, перш ніж я зрозумів, що кажу. Місіс Барбур відірвалася від своєї роботи.

— Тео, не говори дурниць, — сказала вона. — Ті люди були дуже чемними, дуже стриманими, тільки що я не маю часу розмовляти з ними тепер. Вони прийшли надто несподівано, не зателефонувавши. Тож я мусила сказати, що тепер не найкращий час для розмови, що вони, безперечно, й самі побачили.

Вона показала на постачальників провізії, що сновигали туди-сюди, й на інженера-будівельника, який стояв на сходах і світив ліхтариком у вентиляційний отвір кондиціонера.

— А тепер іди собі. Де Енді?

— Він прийде додому через годину. Учитель астрономії повів їхній клас на екскурсію до планетарію.

— На кухні ви знайдете що поїсти. Тістечок у мене не так багато, але сандвічів можете їсти, скільки вам захочеться. А коли розріжуть торт, то й вам дістанеться по шматочку.

Її поведінка була такою безтурботною, що я забув про несподіваних гостей, аж доки через три дні вони не з’явились у школі під час мого уроку з геометрії, один молодший, другий старший, недбало вдягнені, чемно постукали у відчинені двері.

— Можна нам поговорити з Теодором Декером? — сказав молодший чоловік, схожий на італійця, звертаючись до містера Боровскі, тоді як другий приязно зазирав до класу.

— Ми хочемо тільки поговорити з тобою, — сказав старший чоловік, коли ми рушили до страшної для мене конференц-зали, де ми з матір’ю мали зустрітися з містером Біменом у той день, коли вона померла. — Не бійся.

Це був темношкірий чоловік із сивою борідкою, суворий на вигляд, але досить приязний, схожий на холоднокровного копа, яких показують у телесеріалах.

— Ми намагаємося звести докупи все, що сталося в той день, і, сподіваємося, ти нам допоможеш.

Спочатку я був наляканий, та коли він сказав «Не бійся!», я повірив йому — поки він не відчинив двері до конференц-кімнати. Там сиділи мій затятий ворог у твідовому кашкеті, тобто містер Бімен, як завжди помпезний у своїй камізельці та з ланцюжком від годинника; мій соціальний працівник Енріке; місіс Свонсон, шкільний консультант (та сама особа, яка сказала мені, що я почуватимуся краще, коли почну кидати кубиками льоду в дерево); психіатр Дейв у своїх звичних чорних джинсах «Levi’s» і светрі з високим коміром; і — цілком для мене несподівано — місіс Барбур на високих підборах і в перламутрово-сірому костюмі, який, здавалося, коштував більше грошей, аніж усі люди, що були в цій кімнаті, заробляли за місяць.

На моєму обличчі було, мабуть, написано, що я перебуваю в стані паніки. Можливо, я не був би такий переляканий, якби краще розумів те, чого не усвідомлював на той час: я неповнолітній, і один із моїх батьків або опікунів повинен представляти мене на офіційному інтерв’ю — і тому до зали покликали всіх, хто міг вважатися моїм захисником. Та коли я побачив усі ці обличчя й диктофон на столі, то дійшов висновку, що всі ці офіційні представники зібралися вирішити мою долю й розпорядитися мною, як вони вважатимуть за найкраще.

Я напружено сів і став вислуховувати їхні запитання «для розігріву» (Чи маю я якісь хобі? Чи займаюся якимсь спортом?), аж поки всі переконалися в тому, що вступне базікання не дуже мене розслабило.

Пролунав дзвоник, який повідомив про кінець уроків. Загриміли двері, загомоніли голоси зовні в коридорі.

— Ти труп, Талгайме! — весело вигукнув якийсь хлопець.

Італієць — він сказав, що його звуть Рей, — підтяг свого стільця до мене, сівши зі мною коліно в коліно. Він був молодий, але кремезний, схожий на добродушного водія лімузина, і його очі з опущеними додолу кутиками мали вологий і сонний вираз, ніби він був напідпитку.

— Ми хочемо розпитати тебе про те, що ти пам’ятаєш, — сказав він. — Понишпор у своїй пам’яті, спробуй уявити собі загальну картину того ранку, зможеш? Бо, можливо, пригадавши якісь дрібниці, ти зможеш відновити в пам’яті щось таке, що допоможе нам.

Він сидів так близько до мене, що я вдихав його дезодорант.

— Наприклад?

— Наприклад, що ти їв на сніданок того ранку. З цього було б непогано почати, еге ж?

— Гм… — промурмотів я, втупившись у золотий опізнавальний браслет на його зап’ястку.

Я не думав, що вони про це запитають. Правда була в тому, що того ранку ми зовсім не снідали, бо я мав проблеми у школі і моя мати гнівалася на мене, але я був надто збентежений, щоб признатися в цьому.

— Ти не пам’ятаєш?

— Млинці, — бовкнув я в розпачі.

— Справді? — Рей подивився на мене гострим поглядом. — Їх спекла твоя мати?

— Так.

— Що вона в них поклала? Чорниці, шматочки шоколаду?

Я кивнув.

— І те, й те?

Я відчував, що всі дивляться на мене. Потім містер Бімен сказав — пихато, ніби ми сиділи на його уроці з суспільної моралі:

— Немає сенсу вигадувати відповідь, якщо ти не пам’ятаєш.

Темношкірий — він сидів у кутку з розкритим записником — нагородив Бімена гострим застережним поглядом.

— Загалом-то він має провали в пам’яті, — втрутилася до розмови місіс Свонсон тихим голосом, граючись окулярами, які звисали з її шиї на ланцюжку. Вона була вже бабусею, але носила вузькі білі блузки й мала довгу сиву косу, яка звисала в неї по спині. Діти, яких посилали до її кабінету, прозвали її Свамі. Під час наших психологічних консультацій, крім поради кидати кубиками льоду в дерева, вона навчила мене триступеневого дихання, щоб визволяти свої емоції, і змусила намалювати мандалу, що символізувала моє поранене серце. — Він ударився головою. Чи не так, Тео?

— Це правда? — запитав Рей, подивившись мені просто у вічі.

— Так.

— Тебе оглянув лікар?

— Не відразу, — сказала місіс Свонсон.

Місіс Барбур схрестила ноги.

— Я відвела його до травматичного пункту при Нью-Йоркській пресвітеріанській церкві, — холодно сказала вона. — Коли його привели в мій дім, він скаржився на головний біль. Ми відвели його до лікаря, коли минуло вже більше доби відтоді, як стався вибух. Схоже, ніхто не запитав його, чи поранений він.

Енріке, соціальний працівник, хотів щось відповісти на це звинувачення, та, побачивши на собі погляд старшого чорного копа (чиє прізвище я щойно пригадав — Морріс), замовк.

— Послухай-но, Тео, — сказав Рей, ляснувши мене по коліну. — Я знаю, що ти хочеш нам допомогти. Справді хочеш?

Я кивнув головою.

— Чудово. Але якщо ми запитаємо тебе про щось, чого ти не знаєш? Не соромся і скажи, що не знаєш.

— Ми хочемо поставити тобі безліч запитань і побачити, чи зможемо розбудити твою пам’ять бодай почасти, — сказав Морріс. — Згоден?

— Ти чогось хочеш? — запитав Рей, пильно дивлячись на мене. — Ковток води? Чи, може, лимонаду?

Я похитав головою — газовані напої були заборонені на території школи, й містер Бімен відразу сказав:

— Мені шкода, але всі газовані напої на території школи заборонені.

Рей скривився, і я не певен, помітив чи не помітив містер Бімен цей його вираз.

— Пробач, малий, я старався, — сказав він, обернувшись до мене. — Я вибіжу звідси й принесу тобі лимонаду з крамниці, якщо ти захочеш, згоден? А зараз повернімося до запитань. — Він плеснув у долоні. — Як довго ви з матір’ю були в музеї, перш ніж прогримів перший вибух?

— Близько години, думаю.

— Ти думаєш чи ти знаєш?

— Я думаю.

— Ти думаєш, минуло більше години? Менше години?

— Не думаю, щоб минуло більше години, — сказав я після тривалої паузи.

— Розкажи, що ти пам’ятаєш про вибух.

— Я не бачив, що сталося, — сказав я. — Усе було чудово, а тоді стався гучний спалах і як бахнуло…

— Як це, гучний спалах?

— Я мав на увазі не спалах. Я хотів сказати, що бахнуло гучно.

— Ти сказав, бахнуло, — промовив чорний полісмен Морріс, ступивши крок уперед. — А ти не зміг би описати нам трохи детальніше, як саме бахнуло?

— Не знаю. Просто… дуже гучно, — докинув я, а вони всі дивилися на мене, ніби чекали чогось іще.

У тиші, яка настала, я почув тихе клацання: місіс Барбур, нахиливши голову, непомітно перевіряла пошту на своєму «блекбері».

Морріс прокашлявся.

— А як щодо запаху?

— Тобто?

— Ти відчув якийсь особливий запах перед самим вибухом?

— Не думаю.

— Не відчув нічого? Ти певен?

Поки відбувався допит — ті самі запитання по колу, трохи переміщувані, аби збити мене з пантелику, вони знову й знову підкидали щось нове, а я тримався й безнадійно чекав, коли вони дійдуть до картини. Тоді мені доведеться просто визнати свою провину й змиритися з наслідками, хоч би якими вони були (мабуть, вони будуть тяжкими, адже мене мають віддати під опіку держави). Десь разів зо два я мало не зізнався в усьому, опанований страхом. Але чим більше запитань вони мені ставили (Де я був, коли дістав удар по голові? Кого я бачив або розмовляв, коли виходив із музею?), тим очевиднішим для мене ставало, що вони нічого не знали про те, що зі мною сталося, в якій залі я був, коли вибухнула бомба, і навіть який я знайшов вихід, щоб покинути музей.

Вони мали план будівлі; зали були там позначені номерами, а не назвами, галерея 19А і галерея 19В, лабіринти з літер і цифр до числа 27.

— Де ти був, коли пролунав перший вибух? — запитав Рей, показуючи пальцем. — Тут чи тут?

— Не знаю.

— Подумай.

— Не знаю, — повторив я майже істеричним тоном.

У діаграмі зал було щось плутане, комп’ютерне, схоже на кадри з відеогри або реконструкцію Гітлерового бункера, яку я бачив на історичному каналі. Насправді це не мало для мене ніякого сенсу й не зображувало той простір, яким я його пам’ятав.

Він показав на інше місце.

— А як щодо цього квадрата? Це виставковий стенд із картинами. Я знаю, всі ці зали дуже схожі, але, може, ти пригадаєш, де ти був відносно того стенда?

Я окинув діаграму безнадійним поглядом і нічого не відповів. (Вона здавалася мені такою незнайомою ще й тому, що вони показували те місце, де було знайдено тіло моєї матері, — тобто за кілька кімнат звідти, де я був, коли вибухнула бомба, — хоч я це зрозумів значно пізніше.)

— Отже, ти не бачив нікого, коли виходив із музею, — підбадьорливо сказав Морріс, повторюючи те, що я їм уже сказав.

Я похитав головою.

— Тобі не запам’яталося нічого особливого, так?

— Нічого, лише засипані уламками тіла людей. Обладнання, повсюди розкидане.

— Ніхто не заходив туди, де стався вибух, і не виходив звідти?

— Я не бачив нікого, — вперто повторив я.

Ми про це вже говорили.

— Отже, ти не бачив ані пожежників, ані працівників рятувальних команд?

— Ні, не бачив.

— Отже, ми можемо припустити, що їм було наказано покинути будівлю, коли ти там проходив. Тож ми говоримо про часовий відтинок, який тривав від сорока хвилин до півтори години після першого вибуху. Це правильне припущення?

Я невпевнено стенув плечима.

— Це «так» чи «ні»?

— Я не знаю, — сказав я, дивлячись у підлогу.

— Чого ти не знаєш?

— Я не знаю, — знову повторив я, і мовчанка, яка по цьому запала, була такою тривалою й ніяковою, що мені захотілося плакати.

— Ти чув другий вибух?

— Пробачте, що втручаюся, — сказав містер Бімен, — це справді необхідно?

Рей, який здійснював допит, обернувся до нього.

— Перепрошую?

— Я не переконаний, чи є сенс примушувати його знову все це переживати.

Підкреслено нейтральним тоном Морріс сказав:

— Ми досліджуємо місце злочину. Це наша робота — з’ясувати, що там відбулося.

— Це так, але ж у вас мають бути й інші способи з’ясувати такі рутинні речі. Я думаю, там були всі можливі види камер спостереження.

— Звісно, були, — сказав Рей досить різко. — Проте камери нічого не бачать крізь пилюку й дим. Або коли вибух розвертає їх об’єктивом у стелю. Отже, — сказав він, зітхнувши й відхиляючись назад на стільці. — Ти згадав про дим. Ти відчув його запах чи бачив його?

Я кивнув головою.

— Так бачив чи відчув?

— І те, й те.

— З якого напрямку, ти думаєш, він ішов?

Я знову хотів був сказати, що не знаю, але містер Бімен не закінчив свій аргумент.

— Пробачте мені, але я не бачу ніякого глузду у встановленні камер спостереження, якщо вони не працюють у надзвичайних ситуаціях, — сказав він, звертаючись до кімнати загалом. — Із сучасними технологіями, всі ці твори мистецтва…

Рей обернувся, ніби хотів кинути якусь сердиту репліку, але Морріс, що стояв у кутку, підняв руку й сказав:

— Хлопець — важливий свідок. Від системи спостереження мало користі в таких випадках. Мені прикро, але, якщо ви не припините свої коментарі, мені доведеться попросити вас вийти, сер.

— Я тут як адвокат хлопця. Я маю право ставити запитання.

— Тільки в тому разі, якщо вони мають прямий стосунок до становища хлопця.

— Може, це й дивно, але мені здавалося, що мають.

На ці слова Рей, що сидів на стільці переді мною, розвернувся.

— Сер, якщо ви й далі перешкоджатимете розслідуванню, то вам таки доведеться вийти, — сказав він.

— Я не хочу перешкоджати вашому розслідуванню, — сказав Бімен після напруженої мовчанки. — Це надто далеко від моїх намірів, запевняю вас. Продовжуйте, будь ласка, — сказав він, роздратовано махнувши рукою. — Я не збираюся зупиняти вас.

І допит тривав. З якого напрямку поширився дим? Якого кольору був спалах вибуху? Хто заходив до тієї зали перед самим вибухом? Хто з неї виходив? Чи помітив я щось незвичайне, що завгодно, до вибуху чи після нього? Я подивився на фотографії, які вони мені показали, — невинні обличчя людей на вакаціях, нікого я не впізнав. Паспортні фото азіатських туристів і громадян старшого віку, мами й прищуваті підлітки, що усміхалися на тлі синього студійного тла, — звичайні обличчя, з тих, що не запам’ятовуються, проте всі вони пахли трагедією. Потім ми повернулися до плану. Чи можу я спробувати, ще бодай раз, визначити місце свого перебування на цій мапі? Тут чи там? Може, все-таки тут?

— Я не пам’ятаю.

Я повторював і повторював цю фразу. Почасти тому, що й справді нічого не пам’ятав, почасти тому, що був наляканий і зацікавлений у тому, щоб мій допит якнайскоріше закінчився, але також через атмосферу неспокою й очевидного нетерпіння, що запанувала у вітальні: інші дорослі, схоже, мовчки погодилися, що я не знаю нічого й мені пора дати спокій.

І несподівано, перш ніж я це зрозумів, усе закінчилося.

— Тео, — сказав Рей, підвівшись на ноги й поклавши свою м’ясисту руку мені на плече. — Я хочу подякувати тобі, друже, за те, що ти погодився допомогти нам.

— Та пусте, — сказав я, приголомшений тим, як раптово все закінчилося.

— Я знаю, як тобі було важко. Ніхто не захотів би вдруге пережити те, що ти пережив. Це так, — він показав руками рамку, — ніби ми збираємо докупи шматочки картини-пазла, намагаючись зрозуміти, що там відбулося, і, можливо, ти маєш кілька частинок із цього пазла, яких більше ніхто не має. Ти справді дуже нам допоміг, дозволивши поговорити з тобою.

— Якщо ти пригадаєш щось іще, — сказав Морріс, нахилившись, щоб подати мені свою візитівку (яку місіс Барбур швидко перехопила й поклала до своєї сумочки), — ти нам зателефонуєш? Ви йому нагадаєте, міс, — сказав він, звертаючись до місіс Барбур, — щоб він нам зателефонував, коли він щось пригадає? Офісний номер телефону записаний на візитівці, але — він дістав із кишені авторучку, — якщо ви не заперечуєте, поверніть мені її на мить, будь ласка.

Без жодного слова місіс Барбур відкрила сумочку й подала йому його візитівку.

— Дякую. — Він клацнув авторучкою й записав номер на її звороті. — Тут ви маєте номер моєї мобілки. Ви завжди можете залишити послання в моєму офісі, але якщо не додзвонитеся туди, телефонуйте мені на мобільний, гаразд?

Коли всі посунули до виходу, місіс Свонсон підпливла до мене й приязно обняла мене за плечі.

— Привіт, — сказала вона таким тоном, ніби була моїм найближчим другом. — Як твої справи?

Я відвернувся й скривив гримасу — більш-менш о’кей.

Вона погладила мені руку, наче я був її улюбленим котом.

— От і гаразд. Я знаю, тобі було нелегко. Ти не хотів би зайти до мого кабінету на кілька хвилин?

Я з тривогою озирнувся на психіатра Дейва, який стовбичив на задньому плані, а за ним стояв Енріке, упершись руками в боки, з очікувальною напівусмішкою на обличчі.

— Пробачте мені, будь ласка, — сказав я з розпачем у голосі, — я хочу повернутися на уроки.

Вона схопила мене за руку і — я помітив — скинула поглядом на Дейва й Енріке.

— Звичайно, повертайся, — сказала вона. — Який тепер у вас урок? Я тебе проведу.

ІХ

Був урок англійської — останній того дня. Ми вивчали поезію Волта Вітмена.

Юпітер з’явиться, зажди лиш трохи, настане інша ніч, Плеяди з’являться,

Вони безсмертні всі, ці зорі: і срібні, і золоті, — вони засяють знов…[23]

Байдужі обличчя. У класі було жарко й панував сонний настрій пізнього полудня, вікна відчинені, вуличний шум долинав він Вест-Енд-авеню. Діти спиралися на лікоть і малювали картинки на берегах своїх зошитів.

Я дивився у вікно, на темну цистерну з водою на даху протилежного будинку. Допит (так я його називав) дуже мене стривожив, збуривши хвилю різних відчуттів, які навалювалися на мене в найнесподіваніші хвилини: задушливий сморід згорілих хімікатів і дим, іскри дротів, біле й холодне аварійне сяйво, що скаламучувало мені пам’ять. Таке траплялося зі мною цілком раптово, у школі або на вулиці, — я застигав, ступивши півкроку, і хвиля відчуттів накочувала на мене знов, очі дівчини зустрічалися з моїм поглядом у ту дивну мить, коли світ обвалювався. Іноді, не чуючи, що мені сказано, я ловив на собі здивований погляд мого лабораторного напарника з біології, або чоловік, якому я затуляв холодильник із напоями в корейській крамниці, казав: «Відійди, хлопче, вбік, я не хочу стовбичити тут цілий день».

Хіба, любе дитя, ти плачеш тільки за Юпітером?

Ти плачеш тільки за похороном зірок?

Вони не показали мені фотографій ані дівчини, ані старого, що їх я впізнав би. Я тихенько опустив ліву руку в кишеню піджака й намацав перстень. За кілька днів до того ми вивчали слово «кревний» — «споріднений по крові». Обличчя старого було таке зранене й покалічене, що я не зміг би сказати, яким воно було насправді, а проте дуже добре пам’ятав тепле й слизьке відчуття його крові на своїх руках, у якомусь розумінні його кров була досі на мені, я відчував її запах і смак у моєму роті, й це допомагало мені зрозуміти, чому люди говорять про кревних братів і як кров поєднує людей. Мій англійський клас читав «Макбета» восени, але тільки тепер я почав розуміти, чому леді Макбет ніяк не могла стерти кров зі своїх рук і чому та кров залишалася там навіть тоді, коли її було змито.

Х

Оскільки іноді я будив Енді, горлаючи й метаючись уві сні, місіс Барбур стала давати мені маленьку зелену пігулку під назвою елавіл, що, як пояснила вона, не дозволятиме мені лякатися вночі. Це мене збентежило, адже мої сни я не міг навіть назвати кошмарами, а лише тривожними інтерлюдіями, коли моя мати надовго затримувалася на роботі й не могла повернутися додому, бо десь на її шляху випалені вулиці були запруджені іржавими автомобілями, а на подвір’ях гавкали собаки на ланцюгах. З тривогою в серці я шукав її у службових ліфтах і покинутих будівлях, чекав її в темряві на занедбаних автобусних зупинках, дивився на жінок, схожих на неї у вікнах поїздів, що мене проминали, й ніколи не встигав схопити слухавку, коли вона телефонувала мені в дім Барбурів, — ці розчарування та невдачі били по мені важким кулаком, і я прокидався, дихаючи з тяжким присвистом, стривожений і вкритий потом у вранішньому світлі. Найбільших мук мені завдавали не намагання знайти її, а те, що я прокидався і згадував: моя мама померла.

Коли я ковтав зелену пігулку, навіть ці сновидіння провалювалися в задушливий морок. (Тепер я став замислюватися, хоч тоді про це не думав, що місіс Барбур порушувала всі правила, даючи мені не приписані лікарем ліки на додачу до жовтих капсул і крихітних помаранчевих кульок, які я одержував від психіатра Дейва.) Коли сон до мене приходив, я ніби падав у глибоке чорне провалля, й іноді мені було дуже важко прокинутися вранці.

— Чорний чай — ось єдині ліки, — сказав містер Барбур одного ранку, коли я куняв над сніданком, і налив мені філіжанку зі свого добре нагрітого чайника. — Чистий асам. Так міцно заварювати чай уміла лише моя мати. Він виводить усі ліки з твого організму. Як Джуді Ґарленд робила? Перед виставою? Моя бабуся розповідала, що Сід Люфт[24] завжди телефонував до китайського ресторану й замовляв там великий чайник міцного чаю, щоб вивести з неї всі барбітурати, це було, якщо не помиляюся, в Лондоні, вона тоді грала в театрі «Палладіум», і міцний чай тільки й міг привести її до тями, іноді їм доводилося докласти багато зусиль, щоб її розбудити, витягти з ліжка й одягти…

— Він не може таке пити, це ж як акумуляторна кислота, — сказала місіс Барбур, укинувши до чашки два кубики цукру й доливши туди товстий шар вершків, перш ніж подати трунок мені. — Тео, мені набридло торочити тобі те саме, але ти повинен чогось поїсти.

— О’кей, — сказав я сонно, але так і не надкусив свого кексу з чорницями.

Уся їжа мала смак картону. Я не був голодний протягом тижнів.

— То, може, хочеш тост із корицею? Або вівсянку?

— Це безглуздо, що ти не дозволяєш нам пити каву, — сказав Енді, який мав звичку щодня без відома батьків купувати в «Старбаксі» по величезній чашці кави, коли йшов до школи й коли повертався додому. — Ти відстала від часу.

— Можливо, — холодно відповіла місіс Барбур.

— Навіть півчашки мені допомогло б. Нерозумно з твого боку посилати мене на восьму сорок п’ять на урок поглибленого вивчення хімії без краплі кофеїну.

— А ти заплач, — сказав містер Барбур, не відриваючись від газети.

— Твоє ставлення до цього хибне. Усім іншим учням дозволено пити каву.

— А це неправда, — мовила місіс Барбур. — Бетсі Інґерсолл сказала мені…

— Може, місіс Інґерсолл і забороняє Сабіні пити каву, але Сабіні знадобилася б не одна філіжанка, аби поглиблено вивчити бодай що-небудь.

— Твоє зауваження безпідставне, Енді. Й дуже недобре.

— Це лише правда, — холодно відказав Енді. — Сабіна дурна як пень. Я побажав би їй поберегти здоров’я, бо нічого іншого їй не світить.

— Мозок — іще не все, мій любий. Ти їстимеш, яйце, якщо Етта зготує тобі пашот? — сказала місіс Барбур, звертаючись до мене. — Або підсмажить яєчню? Або омлет? Або все, чого ти захочеш?

— Я люблю омлет, — сказав Тодді. — Я міг би з’їсти чотири яйця.

— Ні, ти не зможеш, — заперечив містер Барбур.

— Ні, я зможу! Я з’їм їх шість! Я можу з’їсти цілий лоток!

— Я ж не декседрин у тебе прошу, — сказав Енді. — Хоч я міг би дістати його в школі, якби захотів.

— Тео, — сказала місіс Барбур, звертаючись до мене. Я побачив, що Етта, кухарка, стоїть у дверях. — То що ти вирішив із яєчнею?

— Ніхто ніколи в нас не запитує, чого ми хочемо на сніданок, — сказала Кітсі; і хоч вона сказала це дуже гучно, усі вдали, ніби нічого не чули.

ХІ

Одного недільного ранку я вибрався на світло з важкого й плутаного сну, від якого не залишилося нічого, крім дзеленчання у вухах і болю за чимось, що вислизнуло від мене й упало в прірву, де я більш ніколи його не побачу. Але якимсь чином — посеред цього глибокого падіння, обірваних нитей, утрачених фрагментів, яких я більше ніколи не зможу знайти, — проступило речення й поповзло крізь темряву, наче рядок новин унизу телевізійного екрана: Гобарт і Блеквелл. Подзвони в зелений дзвінок.

Я лежав, дивлячись у стелю, не наважуючись поворухнутися. Слова були такими чіткими, ніби хтось передав їх мені надрукованими на аркуші. І водночас якимсь дивовижним чином весь обсяг забутої пам’яті відкрився й виплив на поверхню разом із ними, наче одна з тих паперових кульок із чайнатауну, які набирають води й розквітають, коли їх кинеш у склянку з водою.

Наповнену значущістю мить раптом розколов сумнів: чи це справжня пам’ять, чи він справді сказав ці слова, чи вони приснилися мені? Незадовго до смерті матері я прокинувся, переконаний у тому, що шкільна вчителька (якої насправді не було) на ім’я місіс Молт поклала мені в їжу розтовчене скло, бо я порушив дисципліну, — у світі мого сновидіння це був ідеально логічний перебіг подій, — і я лежав, обплутаний тривогою, дві або три хвилини, перш ніж реальні відчуття повернулися до мене.

— Енді! — покликав я, а тоді звісив голову й подивився на нижню койку, яка була порожня.

Полежавши ще кілька хвилин із широко розплющеними очима й дивлячись на стелю, я спустився донизу й намацав перстень у кишені свого шкільного піджака, піднявши його до світла, щоб роздивитися напис. Потім швидко поклав його назад до кишені й одягся. Енді вже снідав разом із рештою Барбурів — недільний сніданок був для них великою подією, я чув, що всі вони зібралися в їдальні, містер Барбур щось невиразно говорив, він іноді любив побазікати. На мить зупинившись у холі, я звернув у протилежному напрямку, до вітальні, й дістав «Білі сторінки» в мереживній обгортці з комода під телефоном.

Гобарт і Блеквелл. Ось вони — безперечно, бізнесова контора, хоч телефонний запис не повідомляв, чим саме вона займається. У мене пішла обертом голова. Побачивши імена, написані чорним по білому, я захвилювався, наче в мене зійшовся пасьянс. Адреса вказувала на Віллідж, Десяту Західну вулицю. Після короткого вагання, охоплений великою тривогою, я набрав номер.

Поки йшов дзвінок, я стояв і грався латунним каретним годинником на столі у вітальні, кусаючи нижню губу й дивлячись на оправлені в рамки фотографії водоплавних птахів, виставлені на столі: крячок, великий баклан, скопа звичайна, водяний пастушок. Я не знав, як поясню, хто я такий і що мені треба від них.

— Тео?

Я аж підскочив, почуваючись винним. Місіс Барбур у тонкому, як павутиння, сірому кашемірі ввійшла до кімнати з філіжанкою кави в руці.

— Що ти робиш?

У телефоні досі йшов виклик набраного номера.

— Нічого, — сказав я.

— То поквапся. Твій сніданок вистигає. Етта зготувала французькі грінки.

— Дякую, — сказав я. — Я зараз прийду.

І саме в ту мить на лінії пролунав механічний голос телефонної компанії і сказав, щоб я зателефонував пізніше.

Я приєднався до Барбурів, вельми стурбований, — я сподівався, що відповість бодай автовідповідач, — і з подивом побачив, що не хто інший, як Платт Барбур (набагато більший і з червонішим обличчям, ніж коли я бачив його востаннє), сидить на тому місці за столом, де звик сидіти я.

— А, ось і ти, — сказав містер Барбур, уриваючи себе на половині речення, витираючи губи серветкою й підхоплюючись на ноги. — Ось ти й прийшов. Доброго ранку. Ти пам’ятаєш Платта, правда ж, пам’ятаєш? Платте, це Теодор Декер — друг Енді, пригадуєш?

Говорячи, він відійшов геть і повернувся зі ще одним стільцем, який незручно втиснув навпроти гострого кутка столу.

Коли я сів скраю — на три або чотири дюйми нижче, аніж будь-хто, на непропорційний бамбуковий стілець, який відрізнявся від усіх інших, — Платт зустрівся зі мною поглядом без особливого інтересу й відвів його вбік. Він приїхав з інтернату на вечірку і, схоже, мав похмілля.

Містер Барбур знову сів і поновив розмову на свою улюблену тему — про вітрильний спорт.

— Як я вже сказав, тобі завдає великої шкоди брак упевненості в собі. Ти почуваєшся невпевнено на кільовій яхті, Енді, — сказав він, — і немає, до чорта, жодної причини, щоб ти так себе почував, крім того, що ти не маєш досвіду самостійного ходіння під вітрилом.

— Річ не в тому, — сказав Енді своїм замогильним голосом. — Головна причина та, що я ненавиджу яхти.

— Дурниці, — сказав містер Барбур, підморгуючи мені, ніби я був схильний пожартувати разом із ним, а це була неправда. — Ні, мене ти не одуриш знудженою фізіономією. Погляньте на цю фотографію на стіні, зняту дві весни тому в Сенібелі! Цей хлопець не був знуджений ані морем, ані небом, ані зірками, ні, не був, сер!

Енді роздивлявся сніговий краєвид на пляшці з кленовим соком, поки його батько своїм запаморочливим голосом, за яким годі було встежити, пишномовно розповідав, як ходіння під вітрилом дисциплінує і збадьорює хлопців, наділяє їх сильним, як у стародавніх моряків, характером. Енді розповідав мені, що в минулі роки він переносив свої морські подорожі значно легше, бо йому дозволялося сидіти в каюті, де він читав книжку або грав у карти з меншими братом і сестрою. Але тепер він став досить великим, щоб допомагати команді, — а це означало довгі, напружені, залиті сліпучим сонцем дні, коли він працював на палубі поруч із невблаганним Платтом, і ось він, цілком дезорієнтований, пірнає під рангоут, намагається не заплутатися в кільцях каната й не звалитися на борт, а тим часом їхній батько вигукує накази й тішиться солоними бризками.

— Боже, пригадай, скільки було сонця, коли ми мандрували в Сенібелі! — Батько Енді відхилився назад на стільці й закотив очі, дивлячись на стелю. — Хіба це було не прекрасно? Оті червоні й помаранчеві хмари на заході сонця? Спалахи полум’я й червоні жарини? Щось подібне до атомного вибуху? Чисте полум’я, що проривалося крізь небесне склепіння й лилося з неба? А згадай товстий, масний місяць, оточений синім туманом неподалік Гаттераса, — як у Максфілда Перріша, так, Саманто?

— Що, вибач?

— Максфілд Перріш — художник, який мені подобається. І хіба його твори не нагадують ці неозорі небеса, — він розвів руки, — з хмарами, що утворюють справжні замки? Пробач мені, Тео, я не хотів стукнути тебе в ніс.

— Хмари малював Констебль.

— Ні, ні, я зовсім не його мав на увазі, художник, про якого я кажу, набагато більш мені подобається. Словом, яке небо висіло над водою в ту ніч. Чарівне. Як над Аркадією.

— Про яку ніч ти говориш?

— Не кажи мені, що ти її не пам’ятаєш! Це ж була кульмінація всієї подорожі!

Платт, відхилившись на своєму стільці, сказав єхидно:

— Кульмінацією подорожі для Енді було, коли ми зупинилися перекусити в тій забігайлівці.

Енді сказав тоненьким голосом:

— Мама також не любить ходити під вітрилом.

— Я справді не захоплююся цим видом спорту, так, не захоплююся, — сказала місіс Барбур, потягшись за ще однією полуницею. — Тео, мені б дуже хотілося, щоб ти з’їв бодай невелику частку від свого сніданку. Ти не повинен померти з голоду, не торкаючись їжі, як тепер. Ти починаєш виглядати дуже виснаженим.

Хоч містер Барбур і дав мені кілька уроків про морські прапори у своєму кабінеті, мене також не вельми захоплювали його розповіді про мандри під вітрилом.

— Бо яким був найбільший подарунок, що його мені дав батько? — сказав містер Барбур із великою переконаністю в голосі. — Море. Любов до моря. Відчуття моря. Тато подарував мені океан. І це буде трагічною, — Енді, дивись на мене, я до тебе звертаюся, — це буде трагічною втратою, якщо ти надумаєш повернутися спиною до того єдиного, що дарувало мені свободу, дарувало…

— Я намагався полюбити його. Але відчував до нього лише вроджену ненависть.

— Ненависть? — Ошелешена пауза. — Ненависть до чого? До зірок і до вітру? До неба й до сонця? До свободи?

— У випадку, якщо якась із цих речей пов’язана з плаванням на човні, — так.

— Ну, знаєш, — містер Барбур оглянув стіл, не виключивши й мене зі свого спантеличеного погляду, — ти знову показуєш себе вкрай дурним. Море, — він обернувся до Енді, — заперечуй його скільки хочеш, але ти народився з ним у крові, успадкував його від фінікійців, від стародавніх греків…

Та коли містер Барбур перейшов до Маґеллана, до навігації за зорями, до Біллі Бада[25] («Я пам’ятаю, як валлієць Тафт пішов на дно, лише щока рожево зблиснула на хвилях»), я відчув, що мої думки повернулися до Гобарта й Блеквелла: я намагався вгадати, хто такі Гобарт і Блеквелл і що вони роблять. Прізвища звучали так, ніби йшлося про двох затхлих старих адвокатів або навіть фокусників, таких собі партнерів у бізнесі, що шастають в освітленій свічками темряві.

Те, що телефон у них досі працює, здалося мені обнадійливим знаком. Телефон у моєму домі був від’єднаний. Як тільки мені вдалося пристойно втекти від мого сніданку та моєї неторканої тарілки, я повернувся до телефону у вітальні. Іренка кружляла навколо мене, пилососила кімнату, змітала порох зі старовинних дрібничок навколо мене, а Кітсі сиділа в кутку біля комп’ютера, сповнена рішучості навіть не дивитися на мене.

— Кому ти телефонуєш? — запитав Енді, який у стилі своєї родини підійшов до мене так тихо, що я не почув.

Я міг не розповідати йому нічого, проте знав, що можу довіритися, бо він триматиме рот на замку. І ніколи нікому не викаже мою таємницю, тим більше своїм батькам.

— Людям, яких я не знаю, — сказав я спокійно, відступивши трохи вбік, щоб не стояти на лінії дверей. — Так, це звучить дивно. Але ти знаєш той мій перстень?

Я розповів йому про старого і думав, як розповісти також про дівчинку, про зв’язок, який я відчував із нею, і про те, як мені хочеться знову її побачити. Але Енді — чого слід було сподіватися — уже перескочив від особистого до логіки розвитку ситуації. Він подивився на «Білі сторінки», які лежали відкритими на телефонному столі.

— Вони живуть у місті?

— На Західній Десятій.

Енді чхнув і прочистив ніс. Через весняні алергії він почувався недобре.

— Якщо ти не зможеш сконтактувати з ними телефоном, — сказав він, згортаючи свій носовичок й поклавши його до кишені, — то чому б тобі просто не піти до них?

— Справді? — сказав я. Мені здавалося нечемним просто прийти до тих людей, спершу не зателефонувавши. — Ти так вважаєш?

— Так би я сам зробив.

— Не знаю, — сказав я. — Можливо, вони не пам’ятають мене.

— Якщо вони побачать тебе власною персоною, то скоріше тебе пригадають, — слушно зауважив Енді. — Інакше ти можеш здатися їм якимсь диваком, що телефонує й хоче вдати з себе невідомо кого. Ти не турбуйся, — сказав він, подивившись через плече. — Я нікому нічого не скажу, якщо ти мене про це попросиш.

— Диваком? — перепитав я. — А кого я можу з себе вдати?

— Ну, наприклад, чимало психів телефонують сюди тобі, — сухо повідомив мені Енді.

Я промовчав, не знаючи, як мені це проковтнути.

— До того ж якщо вони не беруть слухавку, то щó ти робитимеш? Якщо не підеш туди зараз, то потім не зможеш вирватися раніше за наступні вихідні. А ти ж хочеш поговорити з ними.

Енді визирнув у коридор, де Тодді стрибав у незвичайних черевиках із пружинками, а місіс Барбур розпитувала Платта про вечірку в Моллі Волтербік.

Він мав рацію.

— Гаразд, — сказав я.

Енді поправив окуляри.

— Я піду з тобою, якщо хочеш.

— Ні, не треба, — сказав я.

Я знав, що Енді повинен був сьогодні зануритись у «японський досвід», потрібний для додаткового бала, — група поглибленого вивчення мала відвідати чайний будиночок «Торая», потім піти подивитися новий фільм Міядзакі[26] в Лінкольн-центрі; не те щоб Енді потребував додаткових балів, але екскурсії з класом були його єдиним соціальним життям.

— Ну гаразд, — сказав він, засунув руку глибоко до кишені й дістав звідти мобільний телефон. — Візьми. Про всяк випадок. — Він потицяв пальцем в екран. — Я зняв для тебе блокування паролем. Можеш користуватися.

— Мені його не треба, — сказав я, дивлячись на гладенький малий телефон і заставку на екрані — аніме-картинку Віртуальної дівчини Акі (голої, у високих порно-чоботях).

— Бери, бери. Ніколи-бо не знаєш, що тобі може знадобитися, — сказав Енді, коли я завагався. — Візьми.

ХІІ

І сталося так, що десь близько пів на дванадцяту я був уже в дорозі на Віллідж автобусом, який ішов від П’ятої авеню, з адресою Гобарта й Блеквелла в кишені, записаною на сторінці з монограмою, яку я видер із записника місіс Барбур, що лежав біля телефону.

Вийшовши з автобуса на Вашингтон-сквер, я блукав десь сорок п’ять хвилин, шукаючи адресу. Віллідж із його безладним розташуванням будинків (трикутні квартали, вулиці, що там або там закінчуються глухими кутами) — це та місцевість, де легко заблукати, й мені тричі доводилося зупинятись і питати дорогу: в газетній крамниці, де продавали кальян для куріння марихуани та порножурнали для геїв, потім у переповненій пекарні, де гриміла оперна музика, і зрештою в дівчини в білій майці та комбінезоні з відром у руках, яка, стоячи на вулиці, мила шваброю для вікон вітрину книгарні.

Потрапивши нарешті на Західну Десяту вулицю — яка була безлюдною, — я пішов нею, рахуючи номери. Я був у досить занедбаній частині вулиці, де стояли здебільшого житлові будинки. Табунець голубів вистрибував переді мною по мокрому хіднику, по троє в ряд, наче крихітні надуті пішоходики.

Багато номерів були напівстертими, і коли я вже подумав, що проминув потрібний мені дім й доведеться повернутися назад, то несподівано виявив, що дивлюся на слова «Гобарт і Блеквелл», намальовані акуратною старовинною дугою над вікном крамниці. Крізь запилюжені вікна я побачив стафордширських керамічних собак і майолікових котів, тьмяний і запорошений срібний та кришталевий посуд, старовинні стільці, канапи, обтягнуті жовтавою старою парчею, вишукану фаянсову клітку для птахів, мініатюрні мармурові обеліски на мармурових столах і двійко алебастрових какаду. Така крамниця сподобалася б моїй матері — туго напакована товаром, дещо напіврозвалена, зі стосами старих книжок на підлозі. Але жалюзі на дверях були опущені: зачинено.

Більшість тутешніх крамниць не відчинялися раніше за дванадцяту годину, а то й першу. Щоб убити трохи часу, я пройшов до Ґрінвіч-стріт, до ресторану «Слон і зáмок», куди ми з матір’ю іноді заходили, коли бували в нижньому місті. Та, щойно зайшовши туди, я збагнув свою помилку: різномасті порцелянові слоники, офіціантка в чорній футболці з волоссям, скрученим у хвіст на потилиці, яка, усміхаючись, попрямувала до мене, — це було занадто, я не міг дивитися на кутовий стіл, де ми з матір’ю снідали, коли приходили сюди востаннє, мені довелося пробурмотіти якесь вибачення й вибігти на вулицю.

Я стояв на хіднику, серце в мене калатало. Голуби літали низько в закіптюженому небі. Ґрінвіч-авеню була майже безлюдною: двоє виснажених чоловіків, які схоже, всю ніч з’ясовували кулаками свої стосунки; жінка зі скуйовдженим волоссям у завеликому для себе светрі з високим коміром прямувала до Шостої авеню з таксою на повідку. Мені здавалося трохи дивним, що я перебуваю у Віллідж сам-один, бо це було місце, де вранці на вихідні не можна було побачити багато дітей; воно здавалося дорослим, рафінованим, дещо просякнутим алкоголем. Усі тут здавались або п’яними, або такими, які щойно виповзли з ліжка.

Позаяк тут майже не було відчинених крамниць, а я був трохи розгублений і не знав, що мені далі робити, я пішов назад у напрямку «Гобарта та Блеквелла». Для мене, який приїхав сюди з верхнього міста, все у Вілліджі здавалося здрібнілим і старим, плющ і виноград тут виростали просто з будинків, трави й помідори вирощували в діжках, що стояли на вулицях. Написи над барами були зроблені вручну, як на сільських тавернах: їх прикрашали малюнки коней і котів, півнів, гусей та свиней. І ця інтимність примушувала мене почуватися тут зайвим; я поспішав повз невеличкі відчинені двері з опущеною головою, відчуваючи, як за ними починається навкруг мене веселе й приватне недільне життя.

Жалюзі крамниці «Гобарт і Блеквелл» були досі опущені. Я мав таке відчуття, що вона була зачинена протягом не одного дня. Надто холодна, надто темна, й у ній не відчувалося внутрішнє життя, як в інших будівлях вулиці.

Я зазирав у вікно й намагався придумати, що робити далі, коли несподівано побачив рух: велика тінь ковзнула в глибині крамниці. Я здригнувся, завмер. Тінь рухалася легко, як, кажуть, ковзають привиди, не дивлячись ані праворуч, ані ліворуч, вона промайнула під дверима й зникла в темряві.

Притиснувши руку до лоба, я вдивлявся в чорні, завалені всякою всячиною глибини крамниці, потім постукав по склу.

Гобарт і Блеквелл. Подзвони в зелений дзвінок.

Дзвінок? Дзвінка не було. Вхід до крамниці був зачинений залізними дверима. Я пройшов до наступних дверей — скромного житлового будинку, номер дванадцятий, — а тоді повернувся назад до номера восьмого, то був дім із коричневого каменю. Там були сходинки, які вели на другий поверх, але цього разу я помітив щось, чого не помічав раніше: вузькі двері, затиснуті між номером 8 і номером 10, напівзаховані за рядом старомодних бляшаних баків для сміття. Чотири чи п’ять сходинок вели вниз, до непримітних дверей, що були десь на три фути нижче від рівня хідника. На них я не побачив жодного оголошення, жодного знаку, але мою увагу відразу привернула зелена пляма — приліплений хвостик зеленої ізоляційної стрічки під кнопкою в стіні.

Я спустився сходами й кілька разів натиснув на кнопку дзвінка, здригнувшись від істеричного деренчання (яке мало не примусило мене податися навтьоки) і кілька разів глибоко вдихнувши, щоб набратися сміливості. Потім — так зненацька, що я відсахнувся назад, — двері відчинились, і переді мною постав величезний чоловік, що вразив мене своєю несподіваною зовнішністю.

Він був заввишки близько двох метрів. Худий, з рельєфною щелепою, кремезний, він чимось скидався на ірландських поетів та майстрів кулачного бою, чиї портрети висіли в одному з барів мідтауну, де мій батько полюбляв пити. Його волосся було здебільшого сивим і потребувало стрижки, а шкіра мала хворобливий білий колір із такими глибокими червонястими тінями під очима, що, здавалося, його ніс зламаний. Поверх його одягу був накинутий розкішний халат з атласними полами, що спускалися йому майже до кісточок, нагадуючи одяг, який міг носити головний персонаж в одному з кінофільмів тридцятих років: зношений, а проте досі розкішний.

Я був такий здивований, що втратив дар мови. У його манері не було нічого нетерплячого, радше протилежне. Він дивився на мене безвиразним поглядом очей із темними повіками, чекаючи, коли я скажу йому, чого прийшов.

— Пробачте мені… — Я проковтнув слину, моє горло було сухе… — я не хотів турбувати вас…

Він лагідно закліпав очима, коли запала мовчанка, так ніби чудово мене зрозумів і навіть на думці не мав, що я прийшов для того, аби потурбувати його.

Я понишпорив у кишені й подав йому перстень на розкритій долоні. Його велике бліде обличчя змінило вираз. Він подивився на перстень, а тоді на мене.

— Звідки він у тебе? — запитав він.

— Він дав його мені, — відповів я. — І сказав, щоб я приніс його сюди.

Він стояв і дивився на мене твердим поглядом. Протягом якоїсь миті я думав, він скаже мені, що не розуміє, чого я від нього хочу. Потім, не кажучи й слова, відступив назад і відчинив двері.

— Я Гобі, — сказав він, коли я завагався. — Заходь.

Розділ IV

Льодяник із морфієм

І

Незайманість позолоти, що скісно блищала від запорошених вікон: позолочені купідони, позолочені комоди й торшери — і запах, який перебивав гострий запах старого дерева, — сморід скипидару, олійної фарби та лаку. Я йшов за господарем помешкання через майстерню по стежці, протоптаній у тирсі, повз дошки з інструментами, розбиті стільці й перевернуті столи, що виставили в повітря ноги. Хоч він і був чималий на зріст, його хода відзначалася певною елегантністю, моя мати назвала б його «плавцем», бо він переносив своє величезне тіло, здавалося, без жодних зусиль. Дивлячись на п’яти його взутих у пантофлі ніг, я простежив, як він піднявся вузенькими сходами до тьмяної кімнати, застеленої товстим килимом, де на п’єдесталах стояли чорні урни, а штори з китицями були низько опущені для захисту від сонця.

Від мертвої тиші, яка панувала в кімнаті, в мене захолонуло серце. Зів’ялі квіти стояли, похиливши голівки, в масивних китайських вазах, і важка атмосфера абсолютної закритості навалилася на кімнату: повітря було таке задушливе, що ним було важко дихати, як і в нашому помешканні на Саттон-плейс, коли місіс Барбур водила мене туди, щоб я забрав там деякі необхідні для себе речі. Я вже знав таку тишу; так замикався в собі дім, коли хтось у ньому помирав.

Зненацька я пошкодував, що прийшов сюди. Але чоловік — Гобі, — здавалося, відчув мою розгубленість, бо раптово обернувся до мене. Хоч він не був молодим, на його обличчі зберігалися якісь ознаки хлопчика: по-дитячому сині очі, світлі й здивовані.

— Що з тобою? — спитав він. — Ти не дуже добре почуваєшся?

Співчутливий тон його голосу збентежив мене. Я стояв у затхлій, заваленій старовинними меблями темряві, не знаючи, що сказати.

Схоже, й він не знав, що сказати. Він розкрив рота й відразу його закрив; потім похитав головою, ніби хотів прочистити її. Він мав років п’ятдесят-шістдесят, погано поголений, із сором’язливим, приємним обличчям із великими рисами, ані вродливий, ані негарний, чоловік, який мав завжди здаватися найбільшим у кімнаті, хоч у якомусь неясному, липучому розумінні він також здавався нездоровим, із темними плямами під очима й блідим обличчям, яке нагадувало мені єзуїтських мучеників, намальованих на церковних фресках у Монреалі, куди наша школа їздила на екскурсію: великих, кмітливих, смертельно блідих європейців, яких гурони зв’язали й посадили на палю.

— Ти вже мені пробач, я тут трохи…

Він озирався навколо з туманною несфокусованою напругою, як озиралася моя мати, коли чогось не могла знайти. Голос у нього був грубий, але вимова правильна, як у містера О’Ші, мого вчителя історії, який виріс на бандитській околиці Бостона, проте довчився до Гарварду.

— Може, я прийду іншого разу? Якщо так буде краще.

На ці слова він подивився на мене дещо стривоженим поглядом.

— Ні, ні, — сказав він, запонок на ньому не було, брудні манжети звисали нижче від зап’ястків, — ти лише дай мені хвилину, щоб зосередитись, — сказав він неуважно, відкидаючи з обличчя пасмо сивого волосся. — Ходи-но сюди.

Він підвів мене до вузької, твердої на вигляд канапи з орнаментальними підлокітниками й різьбленою спинкою. Але вона була завалена подушками та ковдрами і, здавалося, ми обидва водночас переконалися, що через купу постільної білизни сісти там неможливо.

— О, пробач, — пробурмотів він, відступивши назад так швидко, що ми майже наштовхнулись один на одного. — Я тут прилаштувався, можливо, не в найкращий спосіб, але я мусив якось усамітнитися, щоб не чути всього того, що…

Відвернувшись від мене (через що я не почув кінець його фрази), він переступив через книжку, яка лежала сторінками донизу на килимі, та чашку з коричневим колом усередині від випитого чаю й підвів мене до пузатого, обтягнутого багатою матерією крісла з торочками й сидінням, вигадливо прикрашеним великими шапочками цвяхів, — то було турецьке крісло, як я довідався згодом; він був одним із кількох людей у Нью-Йорку, які ще вміли набивати такі крісла.

Бронза з крильцями, срібні дрібнички. Сірі запорошені страусові пера у срібній вазі. Я невпевнено примостився на краєчку крісла й роззирнувся навкруги. Краще було б стояти на ногах: так легше піти.

Він нахилився, стиснувши руки між колінами. Але замість того щоб сказати щось, лише дивився на мене й чекав.

— Мене звуть Тео, — несподівано озвався я після тривалої мовчанки. Моє обличчя було таким гарячим, що, здавалося, зараз запалає. — Теодор Декер. Але всі називають мене Тео. Я живу в передмісті, — додав я невпевнено.

— А я Джеймс Гобарт, але всі називають мене Гобі. — Його погляд був сумний і довірливий. — Я живу в центрі.

Я розгублено подивився вбік. Чи не жартує він?

— Пробач. — Він на мить заплющив очі, потім розплющив їх. — Не звертай на мене уваги. Велті, — він подивився на перстень у себе в долоні, — був моїм діловим партнером.

Був? Годинник із місячним циферблатом задеренчав у тиші своїми трибами та ланцюжками, важкий, схожий на річ капітана Немо, перш ніж віддзвонити чверть години.

— Он як, — сказав я. — А я думав…

— Ні. Мені шкода. А ти не знав? — додав він, пильно подивившись на мене.

Я подивився вбік. Я не усвідомлював, як мені хотілося знову побачити старого. Попри те що я бачив і що я знав, я все ж зберігав дитячу надію, що він у чудесний спосіб вижив, як виживає вбивця на телебаченні, який після рекламної паузи виявляється живим і спокійно лікується в лікарні.

— А як ця річ потрапила до тебе?

— Що? — заскочено перепитав я.

Я звернув увагу на те, що стрілки годинника показували десяту годину, невідомо, чи то ранку, чи то вечора, тобто дуже далеко від точного часу.

— Ти сказав, він сам передав його тобі?

Я незручно засовався.

— Так. Я…

Я знову відчув шок, довідавшись про його смерть, так ніби втратив його вдруге, і сприймав його смерть під зовсім іншим кутом зору.

— Він був при свідомості? Він розмовляв із тобою?

— Так, — почав я, а тоді замовк.

Я почувався нещасним. Перебування у світі старого, посеред його речей — у сонній підводній атмосфері цієї кімнати, її запилюженого оксамиту, її розкоші, її тиші, — зробило дуже гострим відчуття його втрати.

— Я радий, що він був не сам, — сказав Гобі. — Йому було б дуже тяжко.

Він затис перстень у руці, підніс кулак до рота й подивився на мене.

— О Господи. Та ти ж зовсім малюк, — сказав він.

Я ніяково всміхнувся, не знаючи, як мені на це відповісти.

— Пробач, — сказав він більш діловим тоном, певно, бажаючи мене підбадьорити. — Розумієш, я знаю, як йому було зле, я бачив його тіло. — Він, здавалося, шукав потрібні слова. — Перш ніж вони тебе туди кличуть, вони підчищають їх, як можуть, і застерігають, що видовище буде не з приємних. Ви й самі це розумієте, звичайно ж, але не можете підготувати себе до чогось подібного. Кілька років тому нашій крамниці дісталася ціла добірка фотографій Метью Бреді[27] — сцени з Громадянської війни, такі жахливі, що нам було дуже нелегко продати їх.

Я не сказав нічого. Я не мав звички втручатися в розмову дорослих, крім «так» або «ні», коли на мене тиснули, та все одно я був приголомшений. Упізнати тіло моєї матері викликали її друга Марка, який був лікарем, але ніхто мені про це багато не розповідав.

— Пам’ятаю, якось я читав оповідання про солдата, це було, здається, в битві під Шайло[28]. — Він звертався до мене, але не приділяв усієї своєї уваги мені. — Чи то під Ґеттісберґом? Солдат там так збожеволів від шоку, що почав ховати на полі битви птахів і білок. Під час перехресного вогню гинуло також багато малих звірят. Безліч крихітних могилок.

— Під Шайло за два дні загинуло двадцять чотири тисячі людей, — вихопилося в мене.

Його погляд тривожно зупинився на мені.

— П’ятдесят тисяч полягли під Ґеттісберґом. Це стало результатом застосування нової зброї. Куль Міньє та магазинних гвинтівок. Тому там і поклали стільки трупів. У нас в Америці була окопна війна ще до Першої світової. Більшість людей про це не знають.

Я бачив, що він не певний, як зреагувати на мої слова.

— Ти цікавишся Громадянською війною? — запитав він після тривалої паузи.

— Можна сказати й так, — різко відповів я.

Я знав багато про польову артилерію федеральної армії, бо писав на цю тему роботу, так напхавши її технічними подробицями й фактами, що вчитель наказав мені переписати її, і я також знав про фотографії вбитих під Антіетамом, які зробив Бреді: я бачив ці фото в Інтернеті, знімки хлопців, залитих кров’ю під носом і біля рота.

— Ми з класом шість тижнів вивчали добу Лінкольна.

— Бреді мав фотостудію недалеко звідси. Ти коли-небудь її бачив?

— Ні.

У мені мало не виникла якась думка, щось істотне й невисловлюване, пов’язане зі згадкою про тих солдатів із блідими обличчями. Але думка відразу й зникла, лишився тільки образ: мертві розкарячені хлопці, що дивляться в небо.

Мовчанка, яка запала, була нестерпно болісною. Схоже, жоден із нас не знав, що говорити далі. Зрештою Гобі переклав ногу на ногу.

— Я хочу сказати, пробач мені, що я тобі про це нагадую, — сказав він, затинаючись.

Я засовався на своєму стільці. Ідучи сюди, я був надто наповнений цікавістю й не подумав, що мені самому, можливо, доведеться відповідати на якісь запитання.

— Я знаю, що про це розмовляти важко. Але… я ніколи не думав…

Мої черевики. Цікаво, що я ніколи не придивлявся до своїх черевиків. Зношені носаки. Розсмикані шнурки. Ми підемо в суботу до крамниці «Блумінгдейл» і купимо тобі нові. Але так і не купили.

— Мені не хочеться ворушити тяжкі спогади. Але… він був при свідомості?

— Так. Можна сказати. Тобто…

Я помітив, яким стривоженим, напруженим стало його обличчя, і якась моя віддалена частина метнулася до нього, щоб розповісти йому всі подробиці, яких він не знав і яких йому не треба було знати, і я не повинен був розповідати йому про вивалені назовні нутрощі, про бридкі шрами, які виникали перед моєю свідомістю навіть тоді, коли я не спав.

Тьмяно освітлені портрети, порцелянові спанієлі на поличці над каміном, позолочений маятник, що гойдався тік-так, тік-так…

— Я почув, як він мене кличе. — Я протер очі. — Коли я прийшов до тями. — Це було схоже на спробу розповісти про свій сон. Дуже нелегко. — І я підійшов до нього й сів поруч, і все було непогано. Тобто не так погано, як вам може здатися, — докинув я, бо було надто очевидно, що це неправда.

— Він розмовляв із тобою?

Глитнувши, я кивнув головою. Темні меблі червоного дерева, пальми в діжках.

— Він був притомний?

Я знову кивнув головою. У роті в мене з’явився поганий присмак. Те, що я пережив, не можна було підсумувати, воно не мало сенсу й не могло бути перетворене на історію: пилюка, тривожні звуки, те, як він тримав мене за руку, ціле життя, яке ми прожили з ним удвох, плутані речення, назви міст та імена людей, про яких я ніколи не чув. Іскри з обірваних дротів.

Він не відривав від мене погляду. У горлі пересохло, мене трохи нудило. Мить не переходила в мить, як зазвичай, і я чекав від нього наступних запитань, але він мовчав.

Нарешті він похитав головою, ніби хотів прочистити її.

— Розумієш…

Він здавався не менш збентеженим, аніж я; його халат, розпущене сиве волосся надавали йому вигляду короля, який утратив корону, в костюмованій виставі для дітей.

— Пробач мені, — сказав він, знову похитавши головою. — Усе це таке нове для мене.

— Що ви сказали?

— Розумієш, — він нахилився вперед і швидко-швидко закліпав очима, — твоя розповідь дуже відрізняється від того, що мені досі казали. Вони сказали, що він помер миттєво. І дуже наполягали на цьому.

— Але ж… — почав я схвильовано.

Невже він думає, що я все вигадав?

— Ні, ні, — поквапно промовив він, піднявши руку, щоб заспокоїти мене. — Думаю… я переконаний, що вони це розповідають кожному. — Помер миттєво? — сказав він сумно, поки я все ще дивився на нього. — Не відчув болю? Так і не зрозумів, що його вдарило?

І тоді я раптом похолов, усвідомивши, що це могло означати для мене. Моя мати також «померла вмить». Смерть не завдала їй «ані найменшого болю». Соціальні працівники так на цьому наполягали, що в мене навіть не виникло сумніву, звідки вони про це знають.

— Хоч я маю сказати, мені було важко уявити, що він може покинути світ у такий спосіб, — сказав Гобі, порушивши коротку мовчанку, яка запала після цього обміну фразами. — Спалах блискавки, й він падає мертвий. Розумієш, я вже тоді мав відчуття, що все було не так, як вони мені розповідали.

— Тобто? — сказав я, підвівши погляд, приголомшений трагічною новою можливістю, на яку раптом наштовхнувся.

— Попрощатися біля брами, — промовив Гобі. Здавалося, він частково говорить сам із собою. — Ось чого він хотів би. Прощальний погляд, передсмертне хайку — він не схотів би покинути світ, не зупинившись на цій дорозі, щоб востаннє поговорити з кимось. «Чайний будиночок посеред вишневого цвіту на дорозі в смерть».

Я нічого не зрозумів. Промінь сонця пробився крізь опущені штори й розітнув затінену кімнату, впав на тацю зі скляними карафами й утворив світляні призми, які спалахували то там, то там і ковзали по стінах, наче інфузорії під мікроскопом. Хоч у кімнаті стояв гострий запах диму, камін був чорним, застиглим, а ґратки забиті попелом, наче вогонь тут не розпалювали дуже давно.

— Дівчинка, — боязко сказав я.

Його погляд знову ковзнув до мене.

— Там була також дівчинка.

Протягом якоїсь миті він, здавалося, мене не розумів. Потім відхилився назад на стільці й швидко закліпав очима, ніби по його обличчю стікала вода.

— Де вона? — запитав я зі страхом. — З нею все гаразд?

— Ні, — сказав він, потерши перенісся, — ні.

— Але вона жива? — запитав я, неспроможний повірити в її смерть.

Він підняв свої брови так, що я витлумачив це як ствердну відповідь.

— Їй пощастило.

Але його голос і його манера, здавалося, стверджували протилежне.

— Вона тут?

— Розумієш…

— Де вона? Я можу її побачити?

Він зітхнув тоном, схожим на роздратування.

— Їй звелено лежати тихо й не приймати гостей, — сказав він, нишпорячи у своїх кишенях. — Вона не при собі — важко вгадати, як вона може сприйняти твій візит.

— Але вона одужає?

— Будемо сподіватися. Але загроза ще не минула. Якщо застосувати дуже неясну фразу, що її так полюбляють лікарі.

Він дістав сигарети з кишені свого халата. Непевними руками запалив одну, потім недбало кинув пачку на розмальований японський столик, що стояв між нами.

— Що? — запитав він, відганяючи долонею дим від свого обличчя, коли побачив, як я дивлюся на пожмакану французьку пачку, схожу на ту, з якої люди дістають сигарети в старих кінофільмах. — Не кажи мені, що ти також хочеш закурити.

— Ні, дякую, — сказав я після незручної мовчанки.

Я був переконаний, що він жартує, хоч моя переконаність не була стовідсоткова.

У відповідь він часто заморгав, стурбовано дивлячись на мене крізь тютюновий дим, ніби щойно зрозумів про мене якийсь важливий факт.

— Це ти, правда ж? — несподівано запитав він.

— Що?

— Ти той самий хлопець, так? Чия мати там загинула?

Я був такий приголомшений, що нічого йому зразу не відповів.

— Звідки… — почав я, маючи на меті запитати: «Звідки ви знаєте?», але мій язик не захотів повертатися.

Він потер око й несподівано випростався, ніби щойно розлив свій трунок на стіл.

— Пробач. Розумієш, я не так почав. Господи, я… — Він зробив туманний жест, ніби хотів сказати: «Я виснажений і припустився помилки».

Я не вельми чемно відвернувся від нього, засліплений хвилею емоцій, які мали нудотний присмак. Після смерті матері я майже не плакав, а тим більше в присутності людей, — навіть на церковній службі в її пам’ять, де люди, які її майже не знали (а були й такі, що перетворювали її життя на пекло, як, наприклад, Матільда), схлипували та втирали носи навкруг мене.

Він помітив, що я засмутився, й почав щось казати, але передумав.

— Ти щось їв? — несподівано запитав він.

Я був надто здивований, щоб відповісти. Їжа — це останнє, про що я міг подумати.

— Так я й думав, — сказав він, зі скрипом підіймаючись зі свого місця. — Ходімо, щось вигадаємо.

— Я не голодний, — сказав я так грубо, що мені аж стало соромно за себе. Після смерті моєї матері всі, здається, тільки й думали про те, щоб напхати мені чогось у горлянку.

— Ну звісно. — Вільною рукою він відігнав хмару диму. — Але ходімо, будь ласка. Зроби мені приємність. До речі, ти не вегетаріанець?

— Ні! — ображено відповів я. — Чому ви про це подумали?

Він засміявся — коротко, гостро.

— Ти не обурюйся. Більшість друзів Піппи не споживають м’ясної їжі, вона також.

— Он як, — розгублено сказав я, і він подивився на мене зі жвавою, неквапливою цікавістю.

— То знай, що я також не вегетаріанець, — сказав він. — Я готовий їсти все що завгодно, навіть найхимерніші страви. Отже, ми з тобою знайдемо якийсь вихід.

Він поштовхом відчинив двері, і я вийшов за ним у напханий усілякими речами коридор, стіни якого були обвішані заплямованими дзеркалами та старими фотографіями. Він швидко йшов попереду мене, а я намагався не відставати й водночас дивитися: на фото були родинні групи, білі колони, веранди й пальми. Тенісний корт, моріжок, застелений перським килимом. Служники в білих костюмах, вишикувані в один ряд. Мій погляд зупинився на містері Блеквеллі — носатий і привабливий, в ошатному білому одязі, на спині горб навіть у молодості. Він прихилився до стіни над морем, поблизу пальм; поруч нього, на стіні, тримаючи руку на його плечі й на голову вище від нього, — усміхалася маленька Піппа. Хоч якою крихіткою вона була, схожість із сучасною Піппою вражала: її шкіра, очі, голова, нахилена під тим самим кутом, і волосся, руде, як у нього.

— Це ж вона, правда? — запитав я, і в ту саму мить усвідомив, що це не може бути вона.

Ця світлина зі своїми злинялими кольорами та одягом, який давно вийшов із моди, була знята задовго до того, як я народився.

Гобі обернувся й підійшов подивитися на фотографію.

— Ні, — спокійно відповів він, тримаючи руки за спиною. — Це Джульєтта. Мати Піппи.

— А де вона тепер?

— Джульєтта? Померла. Від раку. У травні минуло шість років. — І продовжив, мабуть, збагнувши, що говорить надто коротко. — Велті був старшим братом Джульєтти. Власне кажучи, напівбратом, єдинокровним. Один батько — різні матері — тридцять років різниці між ними. Але він виховував її як власну дитину.

Я підійшов, щоб подивитися ближче. Вона прихилилася до нього, її щічка гарно виділялася на тлі рукава його піджака.

Гобі прокашлявся.

— Вона народилася, коли їхній батько мав шістдесят років, — спокійно сказав він. — Надто старий, щоб цікавитися малою дитиною, а тим паче що він ніколи не мав слабкості до дітей.

Двері на протилежному кінці коридору були прочинені; він розчахнув їх поштовхом ноги і зупинився, дивлячись у темряву. Я підійшов до нього навшпиньках і витяг шию, але майже негайно він відштовхнув мене назад і клацнув дверима, зачинивши їх.

— Це вона?

Хоч було надто темно, аби можна щось роздивитися, я зловив недружній блиск очей тварини, зелений колір яких світився на протилежному боці кімнати.

— Не тепер.

Його голос пролунав так низько, що я ледве його почув.

— Хто там із нею? — прошепотів я, прихилившись до одвірка, не бажаючи відійти. — Кіт?

— Собака. Нянька не схвалює його присутність, але Піппа хоче, щоб він спав з нею в ліжку, і, чесно кажучи, я не в змозі його прогнати, бо він дряпає двері й скавучить. Сюди, ходімо.

Рухаючись повільно, зі скрипом, нахиляючись уперед, як це властиво старим людям, він штовхнув двері, й ми ввійшли до тісної кухні зі слуховим вікном на стелі і старою грубкою, з плавними лініями, томатно-червоного кольору, схожою на космічний корабель 1950-х років. Просто на підлозі тут лежало безліч книжок — кухарських, словників, старих романів, енциклопедій; полиці були завалені старовинною порцеляною, що мала з півдесятка форм. Поблизу вікна, біля пожежного виходу, злинялий дерев’яний святий підняв руку для благословення; на бічній полиці поряд зі срібним чайним прибором розмальовані тварини пхалися по двоє в Ноїв ковчег. Мийка була завалена брудним посудом, а на столах та підвіконнях стояли пляшечки з ліками, брудні філіжанки, громадилися стоси непрочитаної пошти й рослини від флориста, сухі й коричневі у своїх вазонах.

Він посадив мене за стіл, відсунувши вбік якісь рахунки та старі номери журналу «Antiques».

— Чай, — сказав він таким тоном, ніби пригадував один із товарів у списку своїх закупівель.

Поки він порався біля плити, я дивився на кільця від кавових філіжанок на скатертині. Я нетерпляче засовався на своєму стільці й роззирнувся навколо.

— Е… — почав я.

— Що таке?

— А потім я зможу з нею побачитись?

— Можливо, — сказав він, стоячи до мене спиною й миючи віничком порцелянову філіжанку. — Якщо вона прокинеться. Їй доводиться терпіти сильний біль, і ліки допомагають їй заснути.

— Що з нею сталося?

— Ну, розумієш… — Його тон був водночас уривчастим і стриманим, і я відразу його впізнав — достоту так говорив я, коли хтось розпитував мене про матір. — Її сильно вдарило по голові, у черепі утворилася тріщина, якщо сказати тобі правду, то вона певний час перебувала в комі, а ліва нога була так потрощена, що її мало не відрізали. «Шматки мармуру в панчосі», — сказав він, невесело засміявшись. — Так висловився її лікар, коли подивився на рентгенівський знімок. Дванадцять переломів. П’ять операцій. Минулого тижня, — сказав він, напівобернувшись, — їй повитягували штифти, й вона так просилася додому, що їй дозволили, але за умови, аби частину дня в нас була санітарка.

— Вона ще не ходить?

— Звичайно, ні, — сказав він, піднісши сигарету до рота, щоб зробити затяжку. Він якось примудрявся куховарити однією рукою і курити другою, як капітан буксира або кухар у таборі лісорубів у якомусь старому фільмі. — Вона не може навіть сидіти довше ніж півгодини.

— Але вона одужає?

— Ми всі на це сподіваємося, — сказав він не вельми обнадійливим тоном. — Ти знаєш, — він подивився на мене, — якщо ти там був, то це просто диво, що з тобою все о’кей.

— Ну, знаєте… — Я ніколи не знав, як відповідати, коли люди висловлювали подив — а вони робили це часто, — що зі мною все о’кей.

Гобі прокашлявся й витяг сигарету з рота.

— Отакі-от справи. — Я бачив із виразу його обличчя, він жалкує, що сказав мені не те. — Думаю, з тобою вони теж розмовляли? Слідчі?

Я подивився на скатертину.

— Так.

Я відчував, що ліпше мені надто не розводитися на цю тему.

— Не знаю, як було з тобою, але мені ті люди здалися дуже делікатними — й дуже поінформованими. Отой ірландець пережив багато таких подій, він розповів мені про бомби у валізах, що їх переносили в Англії та в паризькому аеропорту, про вибух на хіднику біля кав’ярні в Танжері, коли загинули десятки людей, а той, хто був біля самої бомби, не дістав жодної подряпини. Він розповів мені, що їм доводилося спостерігати дивні ефекти, а надто в старих будівлях. Закритий простір, нерівні поверхні, матеріали з відбивними властивостями — усе дуже непередбачуване. Схоже на акустику, сказав він. Вибухові хвилі нагадують хвилі звукові — вони відскакують і змінюють напрямок. Іноді вікна в крамницях вилітають на відстані багатьох миль. Іноді, — мій співрозмовник відсунув зап’ястям волосся з очей, — спостерігається явище, яке він назвав захисним ефектом. Речі, дуже близькі до вибуху, залишаються неушкодженими. Наприклад, у котеджі, який висадила в повітря ІРА[29], філіжанка на столі залишилася цілою. Або те, що відбулося з тобою. Людей переважно вбивають уламки скла та будівель, іноді на дуже далекій відстані. Камінець або скляна скалка на такій швидкості не поступаються кулі.

Я провів пальцем по квітчастому візерунку на скатертині.

— Я…

— Ти мені пробач. Можливо, я дарма став обговорювати цю тему.

— Ні, ні, — жваво заперечив я. Для мене було великою полегкістю слухати, як хтось прямо й обізнано говорить на теми, що їх більшість людей воліють уникати. — Річ не в тому. Просто…

— Що?

— Я думав про те, як вона вибралася?

— Їй насправді пощастило. Її присипало цілою купою сміття — пожежники її не знайшли б, якби один собака не загавкав. Вони частково розчистили ту купу, підперли балку — і ти можеш собі уявити, вона була притомна, розмовляла з ними весь час, хоч тепер не пам’ятає про це нічого. На щастя, вони встигли витягти її звідти, перш ніж надійшов наказ усім покинути музей, — скільки часу, ти сказав, ти там лежав непритомний?

— Не пам’ятаю.

— Ну й тобі пощастило. Якби їм довелося піти й залишити її там, як сталося, певно, з деякими людьми… О, нарешті, — сказав він, коли чайник засвистів.

Коли він поставив переді мною тарілку з їжею, там не було на що дивитися — підрум’янений на вогні окраєць хліба, а на ньому пухка жовта маса. Але вона пахла приємно. Я обережно покуштував її. Це був розплавлений сир із накришеними помідорами, притрушений каєннським перцем та ще чимось, чудовий на смак.

— Пробачте, що це? — запитав я, поклавши до рота ще один шматок.

Він трохи збентежився.

— Ця страва, власне, не має назви.

— Вона смачна, — сказав я, дещо здивований із того, яким голодним я був.

Моя мати готувала такий сир на підрум’яненому хлібі, який ми іноді їли в неділю ввечері, взимку.

— Ти любиш сир? Мені треба було запитати тебе.

Я кивнув головою, мій рот був надто повний, щоб відповісти. Хоча місіс Барбур постійно напихала мене морозивом і солодощами, я мав таке враження, ніби не споживав нормальної їжі відтоді, як померла моя мати, — принаймні тієї їжі, яка була нормальною для нас: нашвидкуруч зготованої печені, омлету або напівфабрикатних макаронів із сиром, — яку я їв, сидячи на кухонних сходах і розповідаючи, як минув мій день.

Поки я їв, він сидів за столом, підперши підборіддя своїми великими білими долонями.

— Чим ти захоплюєшся? — несподівано запитав він. — Спортом?

— Перепрошую?

— Що тебе цікавить? Якісь ігри абощо?

— Ну, наприклад, відеоігри. «Доба завоювань». Або «Божевілля якудзи».

Він здався мені здивованим.

— А що ти скажеш про школу? Які твої улюблені предмети?

— Історія, думаю. Англійська мова також, — сказав я після короткої паузи. — Але англійська мова буде вельми нудною наступні п’ять тижнів — ми перестали вивчати літературу й повертаємося до граматики, тепер складаємо схеми речень.

— А яка література тобі більше до вподоби? Англійська чи американська?

— Американська. Яку ми вивчаємо тепер. Або вивчали раніше. Цього року ми також вивчаємо американську історію. Але останнім часом вона була страх нудною. Та ми вже злізли з Великої депресії, і стане набагато веселіше, коли перейдемо до Другої світової війни.

Давно я вже так не тішився розмовою. Він ставив мені багато різноманітних і цікавих питань, наприклад які художні твори я останнім часом читав і чим саме середня школа відрізняється від початкової; яка дисципліна мені дається найважче (іспанська мова), яким є мій улюблений історичний період (я точно не знав, але що завгодно, крім Юджина Дебса та історії американських профспілок, на вивчення якої ми згаяли надто багато часу) і ким я хочу бути, коли виросту (найменшого уявлення), — звичайні теми для розмов, але мені було приємно поговорити з дорослим, який цікавився мною, а не лише тим нещастям, яке мене спостигло, не витягуючи з мене інформацію й не позначаючи у свідомості ті Речі, Які Треба Сказати Дитині, Що Пережила Тяжке Потрясіння.

Ми зрештою перейшли на тему письменників, від Теренса Вайта[30] й Толкієна до Едґара По, ще одного з моїх улюблених письменників.

— Мій батько казав, що По — письменник пересічний. Що це, мовляв, Вінсент Прайс[31] американської літератури. Але я вважаю таку оцінку несправедливою.

— Атож, вона несправедлива, — серйозним голосом сказав Гобі, наливаючи собі філіжанку чаю. — Навіть якщо не любиш По, то не варто забувати: це він винайшов детективний жанр у літературі. І наукову фантастику. Загалом, він винайшов велику частину двадцятого століття. Власне кажучи, я тепер не в такому захваті від нього, в якому був малим хлопцем, але навіть якщо він тобі не подобається, то не можна просто записати його в диваки.

— Мій батько так і робив. Він мав звичай ходити по кімнаті й декламувати ідіотським голосом «Аннабель Лі»[32], аби розлютити мене, бо знав, що мені подобається цей вірш.

— То твій батько — письменник?

— Ні. — Не знаю, звідки він це взяв. — Він актор. Або ним був.

Ще до того як я народився, він зіграв кілька випадкових ролей у телесеріалах, головні ролі йому ніколи не діставалися, він був або розбещеним гультяєм, або нечесним бізнес-парнером, якого в кінці фільму вбивали.

— Я щось міг чути про нього?

— Ні. Тепер він працює в офісі. Тобто працював.

— І що ж він робить тепер? — запитав Гобі.

Він надів перстень на мізинець і раз у раз крутив його великим і вказівним пальцем другої руки, ніби хотів переконатися, що він досі там.

— Хто знає? Він покинув нас.

На мій подив, він засміявся.

— Вам на радість, чи не так?

— Не знаю, — сказав я, стенувши плечима. — Іноді мені з ним було цікаво. Ми дивилися спортивні передачі та поліційні бойовики, й він розповідав мені, як вони домагалися спеціальних ефектів, із кров’ю й таким іншим. Але я навіть не знаю. Іноді він був п’яний, коли приїздив забрати мене до школи. Я про це не говорив ані з психіатром Дейвом, ані з місіс Свонсон, ані з кимось іншим. Я боявся розповісти про це матері, але хтось із інших матерів її повідомив. А потім… — це була довга історія, я в ній трохи заплутався й хотів закінчити її якнайшвидше, — він зламав руку в барі, зчинив бійку з кимось, у тому барі, він любив ходити туди щодня, але ми нічого про це не знали, бо він казав, що працює до пізнього часу, він мав там багато друзів, яких ми не знали, й вони надсилали йому поштівки, коли відпочивали в таких місцях, як Вірґінські острови абощо, на нашу домашню адресу, й моя мати спробувала переконати його, щоб він пішов до «Анонімних алкоголіків», але він не захотів. А то, бувало, консьєржі збиралися під нашими дверима й починали галасувати, аби він знав, що вони тут, і тримав себе в руках.

— Тримав себе в руках?

— Атож, бо здебільшого мав звичку галасувати саме він. Розумієте, — я відчув, що наговорив зайвого, — він міг здійняти галас із будь-якої причини. Ну, наприклад, тоді, коли йому доводилося залишитися зі мною, бо мама мусила працювати. Він завжди був у поганому настрої. Я не повинен був озиватися до нього, коли він дивився новини або спорт, таке було правило. Тобто я хочу сказати… — Я зніяковіло замовк, бо відчув, що загнав себе в кут. — Хай там як, а все це було давно.

Він відкинувся на стільці й подивився на мене: великий, стриманий чоловік, хоч його очі мали тривожний синій колір, як у малого хлопця.

— А що тепер? — запитав він. — Тобі подобаються люди, в яких ти живеш?

— Ну… — я замовк із повним ротом, не знаючи, що мені сказати про Барбурів, — думаю, вони люди приємні.

— Я радий, що ти так думаєш. Правда, я не можу сказати, що добре знаю Саманту Барбур, хоч і виконував деяку роботу для родини в минулому. Вона має добрий нюх.

На ці слова я перестав їсти.

— Ви знаєте Барбурів?

— Не його, а її. Хоч його мати була колекціонером, але вся її колекція дісталася братові внаслідок якоїсь родинної сварки. Велті міг би розповісти тобі про це більше. Хоч він і не був схильний до базікання, — поквапно докинув він. — Велті був дуже стриманий, застебнутий на всі ґудзики, але люди йому довіряли, він був такої вдачі, ти розумієш? Чужинці були з ним відвертими — замовники, люди, яких він майже не знав, він був таким чоловіком, із яким люди любили ділитися своїми проблемами. Але, звичайно ж, кожен любитель мистецтва й антикваріату в Нью-Йорку знає Саманту Барбур. Її дівоче прізвище Ван дер Плейн. Хоч вона мало що купувала, Велті бачив її на кількох аукціонах, і вона, безперечно, володіє цікавими речами.

— Хто вам сказав, що я живу в Барбурів?

Він швидко закліпав очима.

— Про це повідомляли в газеті, — сказав він. — Ти не читав?

— У газеті?

— У «Times». Ти справді її не читав?

— У газеті щось було написано про мене?

— Ні, ні, — швидко відповів він. — Не про тебе. Про дітей, які втратили своїх рідних під час вибуху в музеї. Більшість із них були туристами. Там була одна маленька дівчинка… майже немовля… дитина дипломата з Південної Америки…

— Що вони написали про мене в газеті?

Він скривився.

— Сирота в такому становищі… Відома своєю доброчинністю світська левиця не змогла лишитися осторонь… Ну й усе таке. Ти можеш собі уявити.

Я збентежено дивився у свою тарілку. Сирота? Доброчинність?

— То була дуже співчутлива стаття. Я так зрозумів, що ти захистив одного з синів місіс Барбур від розбишак? — сказав він, опустивши свою велику сиву голову, щоб подивитись мені у вічі. — Це було в школі? Йдеться про іншого обдарованого хлопця, якого перевели у вищий клас?

Я похитав головою.

— Тобто?

— Це був син Саманти? Якого ти захистив від групи старших хлопців у школі? Його били, а ти втрутився й також отримав на горіхи?

Я знову похитав головою — геть ошелешений.

Він засміявся.

— Яка скромність! Ти не повинен бентежитись.

— Але ж усе було не так, — спантеличено відповів я. — Нас обох били однаково. Били щодня.

— Так і розповідалося в тій історії. Але ж ти не побоявся заступитися за нього. Пам’ятаєш розбиту пляшку? — сказав він, коли я нічого не відповів. — Хтось намагався порізати сина Саманти Барбур розбитою пляшкою, а ти…

— А, он ви про що, — збентежено відповів я. — Та це ж була дрібниця.

— Тебе самого порізали. Коли ти намагався допомогти йому.

— Але все було не так! Кавано стрибнув на нас обох! А на хіднику лежав осколок від розбитої пляшки.

Він знову засміявся — густим і гучним сміхом великого чоловіка, що так відрізнявся від його рафінованого голосу.

— Хай там як усе було, — сказав він, — ти, безперечно, потрапив у цікаву родину.

Він підвівся на ноги, підійшов до буфету, дістав звідти пляшку віскі й налив його на два пальці в не дуже чисту склянку.

— Саманта Барбур не схожа на добру й приязну душу — принаймні не справляє такого враження, — сказав він. — Але, здається, вона робить багато добра своїми фондами та збиранням коштів, чи не так?

Я мовчав, дивлячись, як він знову ставить пляшку в буфет. Світло у слуховому вікні було сірим і молочним; краплі дрібного дощу накривали скло.

— Ви знову відчините крамницю? — запитав я.

— Не знаю, — зітхнув він. — Усім цим розпоряджався Велті — покупцями, продажем. Щодо мене, то я ремісник, а не бізнесмен. Brocanteur, bricoleur[33]. Я рідко підіймався сюди, працював переважно в підвалі, шліфуючи та поліруючи. Тепер його нема — і це дуже незвично. Люди приходять, щоб забрати речі, які він їм продав, щось привозять, а я й не знаю, що це він купив, не знаю, де шукати документи, який із них чого стосується… Існує мільйон запитань, які я б хотів йому поставити, я все віддав би, аби поговорити з ним бодай п’ять хвилин. А надто про те, що стосується Піппи. Як її лікувати й усе таке.

— Розумію, — сказав я, знаючи, як непереконливо це прозвучало.

Ми перейшли на непевну територію смерті моєї матері, розтягнутих мовчанок, хибних усмішок, туди, де слова нічого не означають.

— Він був чудовим чоловіком. Таких, як він, небагато. Лагідний, чарівний. Люди завжди жаліли його за його горб, хоч я ніколи не зустрічав чоловіка, так щедро обдарованого щасливим світовідчуттям. І, звичайно, клієнти любили його… він завжди був надзвичайно компанійським чоловіком. «Світ не приходить до мене, — так він казав, — то я сам до нього піду».

Цілком несподівано озвався айфон Енді: прийшла есемеска.

Гобі, не донісши склянку до рота, різко здригнувся:

— Що це було?

— Зачекайте секунду, — сказав я, нишпорячи в кишені. Текст надійшов від Філа Лефкова, одного зі школярів, із якими Енді навчався в японському класі: «Привіт, Тео, це Енді, з тобою все о’кей?» Я швидко вимкнув телефон і запхав його назад до кишені.

— Пробачте? — запитав я. — Що ви сказали?

— Я забув. — Він протягом якоїсь миті дивився в простір, а тоді похитав головою. — Я ніколи не сподівався, що побачу цей перстень знову, — сказав він, подивившись на нього. — Це так на нього схоже — попросити, щоб ти приніс його сюди й поклав мені в руку. Я нічого не казав, але думав, що хтось поцупив його в морзі.

Телефон знову запищав на високій ноті.

— Ще раз пробачте, — сказав я, витягши його й прочитав у тексті Енді:

«Просто хочу переконатися, що тебе не вбили!!!»

— Пробачте, — сказав я, тримаючи кнопку натиснутою про всяк випадок. — Цього разу він справді вимкнений.

Але він тільки всміхнувся, дивлячись у свою склянку. Краплі дощу падали на слухове вікно й капали з нього, відкидаючи водяні тіні, що струменіли вниз по стіні. Надто засоромлений, аби щось сказати, я чекав, коли він підхопить нитку нашої розмови, а що він її не підхопив, то ми сиділи мовчки, поки я цмулив вистиглий чай («лапсанг сушонг», задимлений і своєрідний на смак) і гостро відчував дивний характер свого життя й того, де я перебував.

Я відсунув тарілку вбік.

— Дякую вам, — сказав я шанобливо, блукаючи поглядом по кімнаті — це було справді смачно.

Я говорив (як стало моєю звичкою), щоб зробити приємність своїй матері, якщо вона мене чула.

— О, який ти чемний! — сказав він засміявшись, але не іронічно, а по-дружньому. — Тобі подобається?

— Про що ви?

— Мій Ноїв ковчег. — Він кивнув у бік полиці. — Я думав, ти на них дивишся.

Потерті дерев’яні тварини (слони, тигри, бики, зебри й навіть у кінці двійко мишей) терпляче стояли в черзі, чекаючи на свою чергу, щоб піднятись у ковчег.

— Вони належать їй? — запитав я після зачарованої мовчанки.

Бо тварини були розставлені з такою любов’ю (великі коти не дивились один на одного; павич відвернувся від подруги, милуючись своїм віддзеркаленням у тостері), що я уявив собі, як вона годинами намагалася розставити їх усіх як годиться.

— Ні, — сказав він, поклавши руки на стіл, — це була одна з найперших антикварних речей, яку я придбав тридцять років тому. На розпродажі виробів американських народних ремесел. Я невеликий фахівець із народної творчості, ніколи ним не був — ця річ не найвищого ґатунку, вона не пасує до решти того, що я маю, але хіба не завжди саме якась недоречна річ, яка не справляє враження, є чомусь для тебе найдорожчою?

Я відсунув свій стілець, не в змозі далі тримати ноги нерухомо.

— Чи можу я побачити її тепер? — запитав я.

— Якщо вона прокинулася, — сказав він, стиснувши губи, — я не бачу в цьому нічого поганого. Але лише на одну хвилину, пам’ятай про це. — Коли він підвівся на ноги, його громіздка, сутула висота знову захопила мене зненацька. — Проте я мушу тебе попередити — у голові в неї каша. До того ж, — він обернувся уже в дверях, — уникай згадувати про Велті, якщо тобі пощастить.

— Вона не знає, щo з ним сталося?

— Знає, — сказав він уривчастим голосом. — Проте, коли їй хтось каже, вона знову впадає в розпач. Запитує, коли це сталось і чому ніхто нічого їй не сказав.

ІІ

Коли він відчинив двері, штори були опущені, й моїм очам знадобилася мить, щоб звикнути до темряви — ароматичної й запашної, з присмаком хвороби та ліків. Над ліжком висів у рамці постер кінофільму «Чарівник країни Оз». Запашна свічка опливала у склянці, яка правила за свічник, посеред усіляких абищиць і вервиць, аркушів з нотами, паперових квітів і давніх валентинок, навколо були підвішені на стрічках, здавалося, сотні вітальних поштівок із побажаннями якнайшвидшого одужання, а під стелею зловісно миготіли сріблясті надувні кульки, опускаючи вниз металеві ниті, що гойдалися, наче жала медуз.

— До тебе гості, Піп, — сказав Гобі гучним і веселим голосом

Я побачив, як заворушилася її ковдра. З-під неї вистромився лікоть.

— Угум, — сказав сонний голос.

— У тебе зовсім поночі, моя люба. Ти не дозволиш мені підняти штори?

— Ні, не треба, від світла в мене болять очі.

Вона була меншою, ніж я її пам’ятав, і її обличчя — пляма в темряві — було дуже білим. Голова в неї була поголена, залишилося тільки пасмо волосся над лобом. Коли я боязко підійшов ближче, то побачив блиск металу в неї на скроні — заколка або шпилька, подумав я спочатку, перш ніж розгледів, що над вухом у неї грізним клубком згорнулися медичні металеві скоби.

— Я чула вас у коридорі, — сказала вона тихим хрипким голосом, перевівши погляд від мене до Гобі.

— Що ти чула, голубко? — запитав Гобі.

— Чула, як ви розмовляли. Космо також вас чув.

Спочатку я не помітив собаки, а потім побачив — сірий тер’єр скулився біля неї, посеред подушок і м’яких іграшок. Коли він підняв голову, я побачив його сиву шерсть на морді та затягнуті катарактою очі — він був дуже старий.

— Я гадав, ти спиш, голубко, — сказав Гобі, простягши руку, щоб почухати собаці підборіддя.

— Ти завжди це кажеш, але я ніколи не сплю. Привіт, — сказала вона, поглянувши на мене.

— Привіт.

— Хто ти?

— Мене звуть Тео.

— Яка музика тобі до вподоби?

— Я не знаю, — сказав я, а тоді, щоб не здаватися дурним, додав: — Бетховен.

— Чудово. Ти схожий на хлопця, якому подобається Бетховен.

— Справді? — приголомшено запитав я.

— Я тобі це сказала як комплімент. А я не можу слухати музику. Через головний біль. Це справжній жах. Ні, не треба, — сказала вона Гобі, який прибирав книжки, марлю та пакети з паперовими серветками зі стільця, який стояв поруч із ліжком. — Нехай він сяде тут.

— Сідай краще тут, — сказала вона мені, трохи посунувшись у ліжку, щоб звільнити для мене місце.

Спершу подивившись на Гобі, аби переконатися, що так буде о’кей, я сів на ліжко, обережно, однією сідницею, намагаючись не потурбувати пса, який підвів голову й дивився на мене сердитим поглядом.

— Не бійся, він тебе не вкусить. Хоч іноді він кусається. — Вона сонно подивилася на мене. — Я тебе знаю.

— Ти пам’ятаєш мене?

— Ми з тобою друзі?

— Так, — сказав я бездумно, а тоді збентежено подивився на Гобі, адже я їй збрехав.

— Я забула твоє ім’я, ти мені пробач. Хоч пам’ятаю твоє обличчя. — Потім, погладивши собаку по голові, вона сказала: — Я не впізнала свою кімнату, коли повернулася з лікарні. Я пам’ятала своє ліжко, свої речі, але кімната була інакшою.

Тепер, коли мої очі звикли до темряви, я побачив крісло-візок у кутку кімнати, пляшечки з ліками на столі біля її ліжка.

— Які твори Бетховена подобаються тобі?

— Ну…

Я дивився на її руку, що лежала на покривалі, на ніжну шкіру на внутрішній частині її руки з лейкопластиром на згині ліктя.

Вона сіла в ліжку, дивлячись повз мене на Гобі, чий силует маячив в освітлених дверях.

— Мені не можна говорити багато? — запитала вона.

— Ні, голубко.

— Я не думаю, що дуже стомилася. Сама не зрозумію. Ти стомлюєшся протягом дня? — запитала вона мене.

— Іноді. — Після смерті матері я нерідко засинав у класі й відключався в кімнаті Енді після школи. — Раніше зі мною такого не було.

— Зі мною теж. Тепер мене весь час хилить у сон. Я не можу зрозуміти чому. Це так занудно.

Гобі — я це помітив, озирнувшись на освітлені двері, — на мить відступив убік. Хоч це було дуже на мене не схоже, але з якоїсь незрозумілої причини мене опанувало нестримне бажання взяти її за руку, і тепер, коли ми були наодинці, я це зробив.

— Ти не проти? — запитав я в неї.

Усе відбувалося повільно, ніби я пересувався в глибокій воді. Було дуже дивно тримати чиюсь руку — руку дівчини, — а проте напрочуд нормально. Я раніше ніколи нічого подібного не робив.

— Зовсім ні. Це приємно. — Потім після короткої паузи — протягом якої я чув, як хрипко дихає маленький тер’єр, — вона сказала: — Ти не заперечуватимеш, якщо я на кілька секунд заплющу очі?

— Ні, — сказав я, проводячи великим пальцем по її суглобах, перебравши всі кісточки.

— Я знаю, це дуже нечемно, але нічого не можу з собою вдіяти.

Я дивився на її заплющені повіки, стулені губи, бліду шкіру та синці, бридку залізну скобу над вухом. Дивне сполучення того, що мене в ній хвилювало, і того, що хвилювати не може, наповнювало мене легким і бентежним почуттям.

Я винувато поглянув назад і побачив, що Гобі стоїть у дверях. Повернувшись навшпиньках до коридору, я тихо зачинив за собою двері, радий, що в коридорі так темно.

Удвох ми повернулися до вітальні.

— Як вона тобі? — запитав він так тихо, що я ледве почув.

Що я мав відповісти на це запитання?

— Думаю, о’кей.

— Вона перестала бути собою. — Він засмучено замовк, глибоко зануривши руки в кишені халата. — Тобто вона є — і її немає. Вона не впізнає багатьох людей, які були близькими до неї, розмовляє з ними дуже офіційно, проте іноді надзвичайно відверта з чужими, весело базікає з людьми, яких ніколи не знала, ставиться до них як до давніх друзів. Мені сказали, що таке з нею буває часто.

— Чому їй не дозволяють слухати музику?

Він підняв брову.

— О, вона її слухає, іноді. Але буває, здебільшого в другій половині дня, музика псує їй настрій — вона думає, що повинна практикуватися, повинна вивчити якусь річ для школи, хвилюється. З нею буває важко. Хоча грати на аматорському рівні вона цілком зможе, так мені кажуть.

Несподівано пролунав дзвінок, від якого ми обидва стрепенулися.

— Ага, — сказав Гобі, дещо розгубившись і подивившись на неймовірно гарний старовинний наручний годинник. — Це, мабуть, прийшла медсестра.

Ми подивились один на одного. Ми не закінчили нашу розмову. Нам ще багато треба було сказати.

Дзвінок задзвенів знову. У кінці коридору загавкав собака.

— Щось вона рано сьогодні, — сказав Гобі, поспішаючи до дверей із дещо невдоволеним виглядом.

— Можна я прийду ще? Щоб побачитися з нею?

Він зупинився. Схоже, моє прохання його вкрай здивувало.

— Авжеж, приходь, — сказав він.

Знову дзвінок.

— Приходь у будь-який час, — сказав Гобі. — Ми завжди раді бачити тебе.

ІІІ

— То як ти там погостював? — запитав Енді, коли ми вдягалися для обіду. — Це було якось дивно?

Платт подався на поїзд, щоб повернутися назад до своєї школи, місіс Барбур вечеряла з керівництвом якогось доброчинного закладу, й містер Барбур повів решту нас обідати в яхт-клубі (куди ми ходили лише тими вечорами, коли місіс Барбур мала якісь інші справи).

— Той чоловік знає твою матір.

Енді, зав’язуючи краватку, скорчив гримасу: усі знають його матір.

— Було трохи дивно, — сказав я. — Але добре, що я туди поїхав. Ось візьми, — сказав я, діставши з кишені мобілку Енді.

Енді перевірив повідомлення, потім вимкнув її й поклав до кишені. Після короткої мовчанки він, іще тримаючи руку в кишені, підняв погляд, але подивився кудись повз мене.

— Я розумію, як тобі зле, — сказав він несподівано. — Дуже прикро, що з тобою сталося таке лихо.

Його голос — безвиразний, як у робота на автовідповідачі, — на мить перешкодив мені зрозуміти, щó він каже.

— Вона була чудова, — сказав він, досі не дивлячись на мене. — Тобто…

— Ага, — пробурмотів я без особливого бажання продовжувати цю розмову.

— Я хочу сказати, мені бракує її, — сказав Енді, зустрівши мій погляд очима, майже наповненими жахом. — Я ніколи не знав нікого, хто потім помер би. Хіба що свого діда Ван дер Плейна. Але досі я не втрачав нікого, хто подобався б мені.

Я не сказав нічого. Моя мати завжди була дуже прихильна до Енді, терпляче розпитувала про його домашню метеорологічну станцію, про те, скільки очок він набрав у своїх «Галактичних битвах», аж поки він густо червонів від задоволення.

Молода, жартівлива, любителька розваг, приязна, вона була цілковитою протилежністю його матері: моя мати кидала летючі тарілки з нами в парку та обговорювала з нами фільми про зомбі, дозволяла нам у суботу вранці лежати з нею в ліжку, їсти зацукровані пластівці й дивитися мультики. І мене іноді трохи навіть дратувало бачити, яким по-дурному веселим він ставав у її присутності, бігаючи за нею й базікаючи про четвертий рівень тієї гри, якою захоплювався, неспроможний відірвати погляд від її заду, коли вона нахилялася, щоб дістати якусь річ із холодильника.

— Вона була крутезна, — сказав Енді своїм замогильним голосом. — Ти пам’ятаєш, як вона повезла нас на автобусі в Нью-Джерсі на збори любителів кіножахіть? А того покидька на ім’я Ріп, який переслідував нас, умовляючи її взяти участь у його фільмі про вампірів?

Його наміри, звісно, були найкращими, я знав. Але для мене було нестерпно розмовляти про щось пов’язане з моєю матір’ю або про колишній час, і я відвернувся.

— Я навіть не думаю, що він був якось причетний до кіножахіть, — сказав Енді безвиразно, тягуче. — Думаю, він був таким собі фетишистом. Усі його балачки про підземелля та про дівчат, прив’язаних до лабораторних столів, були звичайнісінькою порнухою. Ти пам’ятаєш, як він просив її приміряти вампірські зуби?

— Так. Саме тоді вона вирішила звернутися в поліцію.

— Шкіряні штани. Його химерний пірсинг. Може, він і справді готувався поставити фільм про вампірів, але він, безперечно, був тим іще збоченцем, ти це помітив? А яка гидка посмішка? Й у виріз він весь час їй зазирав.

Я показав йому середній палець.

— Гаразд, ходімо, — сказав я, — мені їсти хочеться.

— Справді?

Я втратив дев’ять чи десять фунтів ваги, відколи померла мати, — цього було досить, щоб місіс Свонсон почала безсоромно зважувати мене у своєму офісі на тих самих вагах, на які вона ставила дівчат із розладами харчування.

— А ти не голодний?

— Так, але я думав, ти стежиш за своєю фігурою. Щоб улізти у свою випускну сукню.

— Пішов на хер… — сказав я незлобиво, відчиняючи двері, й наштовхнувся на містера Барбура, який стояв за ними, чи то підслуховуючи, чи збираючись постукати — важко було сказати.

Спаленівши від сорому, я щось забелькотів, заникуючись, — лаятись у домі Барбурів було категорично заборонено, — але містер Барбур не був роздратований.

— Добре, Тео, — сухо сказав він, дивлячись поверх моєї голови. — Я радий був почути, що ти почуваєшся краще. Ходімо тепер, замовимо стіл.

IV

Протягом наступного тижня всі помітили, що мій апетит поліпшився, навіть Тодді.

— Ти закінчив своє голодування? — з цікавістю запитав він мене одного ранку.

— Тодді, їж свій сніданок.

— Але я думав, що це так називається. Коли люди навмисне не хочуть їсти.

— Голодування оголошують люди, які сидять у в’язниці, — холодно сказала Кітсі.

— Кицю! — тоном застереження сказав містер Барбур.

— Але він учора з’їв три вафлі, — повідомив Тодді, дивлячись на байдужих батьків і намагаючись зацікавити їх своєю проблемою. — А я — лише дві. А сьогодні вранці він з’їв миску каші й шість шматків бекону, але ви сказали, що п’ять шматків бекону — це забагато для мене. Чому мені не дозволено з’їсти бодай п’ять шматків?

V

— Що ж, вітаю тебе тут, — сказав Дейв, психіатр, зачинивши двері й сівши навпроти мене у своєму офісі: килими, полиці, заставлені старими книжками («Наркотики і суспільство»; «Дитяча психологія: інакший підхід»); і бежеві штори, які з дзижчанням відкриваються, коли натиснути кнопку.

Я збентежено посміхнувся, блукаючи поглядом по кімнаті, дивлячись на пальму у вазоні, на бронзову статую Будди, на все, крім нього.

— Отак-от. — Слабкий шум вуличного руху долинав сюди з Першої авеню, роблячи мовчанку між нами безмежною, міжгалактичною.

— Як у тебе справи сьогодні?

— Більш-менш… — Зустрічей із Дейвом я дуже боявся, це випробування, яке я мусив витримувати двічі на тиждень, я міг порівняти хіба що з візитом до стоматолога. Мені було прикро, що я його не люблю, бо ж він докладав таких зусиль для налагодження контакту зі мною, завжди питав мене, які кінофільми мені подобаються, які книжки, записував для мене всілякі диски, вирізав статті з журналу «Game Pro», що, на його думку, могли сподобатися мені, а іноді навіть водив мене до закусочної, де купував мені гамбургер, — а проте щоразу, коли він починав ставити мені запитання, я застигав, ніби він випихав мене на сцену в п’єсі, з якої я не знав жодного рядка.

— Ти сьогодні здаєшся якимсь неуважним.

— Гм… — Повз мою увагу не проминуло, що чимало книжок, які стояли на полицях Дейва, мали у своїх назвах слово «секс»: «Підліткова сексуальність», «Секс і знання», «Форми сексуальної девіантності» і моя улюблена — «Вийти із сутінок: Як розпізнати сексуальну залежність». — Думаю, зі мною все гаразд.

— Ти так думаєш?

— Зі мною і справді все гаразд. Тут і думати нема чого.

— Справді? — Дейв відхилився назад у кріслі, піднявши ногу й погойдавши черевиком. — Це чудово. — А тоді: — Чому ти не хочеш мені розповісти про те, що з тобою відбувається?

Я почухав собі брову, подивився вбік.

— Іспанська мова досі мені дається важко — я мушу пройти ще один тест, мабуть, наступного понеділка. Але я написав на відмінно твір про Сталінградську битву. Це означає, що я поміняю своє В з мінусом з історії на повноцінне В.

Він так довго мовчав, дивлячись на мене, що я відчув себе загнаним у глухий кут і сушив собі голову, чого б йому сказати ще.

— Це все? — зненацька запитав він.

— Ну… — Я подивився на свої великі пальці.

— А як із твоїми тривогами?

— Трохи краще, ніж було, — сказав я, подумавши, як погано, що я нічого не знаю про Дейва.

Він був одним із тих чоловіків, які носять обручки, зовсім не схожі на обручки, — може, той перстень не мав ніякого стосунку до обручки, просто свідчив про те, що він пишається своїми кельтськими предками. Якби мене попросили вгадати, я сказав би, що він недавно одружився й дружина щойно народила йому дитину, — він мав такий переконливий вигляд молодого батька, наче йому доводилося щоночі прокидатися й міняти малому підгузки, а проте хто знає.

— А як у тебе справи з ліками? Що ти скажеш про побічні ефекти?

— Думаю, краще, — сказав я, почухавши ніс.

Я перестав ковтати свої пігулки, бо через них почувався геть стомленим і мені дуже боліла голова, тому я став кидати їх в умивальник у ванній і змивати.

Дейв помовчав хвилину.

— Отже, я не помилюся, якщо скажу, що загалом ти почуваєшся краще?

— Думаю, що ні, — сказав я після мовчанки, дивлячись на штукенцію, яка висіла на стіні над його головою. Вона була схожа на перекошену рахівницю з глиняних кульок та мотузяних вузлів, і мені здавалося, що велику частину свого нинішнього життя я прожив, її роздивляючись.

Дейв усміхнувся.

— Ти вважаєш, цього треба соромитись. Але те, що ти почуваєшся краще, не означає, що ти забув свою матір. Або що ти менше її любиш.

Розгнівавшись на його припущення — мені таке й на думку не спадало, — я відвернувся від нього й став дивитись у вікно, на депресивний краєвид з будинком із білої цегли, що стояв на протилежному боці вулиці.

— А ти маєш бодай якесь уявлення, чому тобі стало краще?

— Ні, не маю, — коротко відповів я.

«Краще» було не те слово, яке виражало мої почуття. Такого слова взагалі не було. Ішлося, власне про такі дрібні речі, про які й згадувати не хотілося, — сміх у шкільному коридорі, жива ящірка, яка сновигала в тераріумі в науковій лабораторії, — робили мене щасливим на одну мить, а вже наступної миті змушували плакати. Іноді вечорами вологий, колючий вітер залітав у вікна з Паркової авеню, саме в ту годину, коли вуличний рух рідшав і місто порожніло, готуючись до нічного сну; накрапав дощ, на деревах розпукувалися бруньки, весна переходила в літо; музика поодиноких автомобільних гудків на вулиці і вологий запах мокрих хідників були заряджені електрикою, духом натовпу, нерухомих, самотніх секретарок, гладких чоловіків із торбами для товарів, скрізь панувала незграбна печаль створінь, які проштовхувалися до життя. Протягом тижнів я був замерзлим, замкненим у собі; тепер я відкручував кран у ванній, пускав воду на повну потужність і мовчки скиглив. Усе було сире, болюче, плутане й неправильне, а проте я почувався так, ніби проламувався з морозної води крізь кригу до сонця й колючого холоду.

— Ну й де ти був? — запитав Дейв, намагаючись перехопити мій погляд.

— Тобто?

— Про що ти подумав саме тепер?

— Ні про що.

— Не кажи дурниць. Це надто важко — не думати зовсім ні про що.

Я стенув плечима. Крім Енді, я нікому не розповідав про те, що їздив на автобусі до Піппи, і ця таємниця підсвічувала все, мов сяйвом сновидіння; паперові маки, тьмяне світло від опливлої свічки, липучий жар її руки в моїй руці. Та хоч це була найпомітніша і найреальніша подія, яка сталася зі мною за останній час, я не хотів псувати її, розповідаючи про неї, а надто йому.

Ми сиділи мовчки ще довгу хвилину або дві. Потім Дейв нахилився вперед зі стурбованим виразом обличчя й сказав:

— Ти зрозумій, Тео, коли я питаю тебе, що ти думаєш протягом цих мовчанок, я не намагаюсь ані смикати тебе, ані поставити в незручне становище, ані щось таке.

— О, я це знаю, — сказав я з нелегким почуттям, учепившись пальцями у твід, яким був обтягнутий підлокітник крісла.

— Я тут для того, щоб поговорити з тобою про те, про що ти сам хотів би поговорити. Або… — почувся тріскіт дерева, коли він підвівся на своєму стільці, — ми взагалі не повинні говорити. Але мене турбує, чи ти, бува, чогось не приховуєш.

— Ну, знаєте, — сказав я після паузи, що здавалося, ніколи не закінчиться, змагаючись зі спокусою подивитися вбік на годинник. — Я, власне, хочу…

Скільки ми маємо ще хвилин? Сорок?

— Бо я почув від інших дорослих, які беруть участь у твоєму житті, що останнім часом твій інтерес до життя посилився. Ти став більше працювати в класі, — сказав він, коли я нічого не відповів. — Брати активнішу участь у суспільному житті. Став нормально їсти. — У тиші з вулиці долетів звук сирени «швидкої допомоги». — Тож мені хотілося б, аби ти допоміг мені зрозуміти, щó у твоєму житті змінилося.

Я здвигнув плечима, почухав щоку. Хіба можна це пояснити? Було б дурним навіть намагатися це зробити. Навіть моя пам’ять почала здаватися мені туманною й зоряною від нереальності, наче сон, подробиці якого стають усе менш виразними й проникними, коли ти намагаєшся їх затримати в пам’яті. Що було важливим, то це почуття, солодка, глибока течія, наділена такою владною силою, що в класі, на шкільному автобусі, лежачи в ліжку й намагаючись думати про щось безпечне або приємне, про якесь середовище або місце, де мої груди не були б перевантажені тривогою, мені треба було тільки зануритись у цей теплокровний потік і дозволити, щоб він переніс мене в потаємне місце, де все добре. Коричневі стіни, краплі дощу на шибках, глибока тиша й відчуття глибини та дистанції, схожі на лаковане тло картини дев’ятнадцятого століття. Зношені до ниток килими, розмальовані японські віяла, старовинні валентинки, що виблискують у світлі свічок, П’єро та голуби й серця в гірляндах квітів. Бліде обличчя Піппи в темряві.

VI

— Послухай, — сказав я Енді через кілька днів, коли ми виходили зі «Старбаксу» після школи, — ти можеш прикрити мене на сьогодні?

— Ясно, зможу, — сказав Енді, зробивши глибокий ковток кави. — А як надовго?

— Я не знаю.

Залежно від того, скільки в мене забере пересадка на Чотирнадцятій вулиці, можливо, я дістануся до центру хвилин за сорок п’ять. Автобусом у буденний день їхати буде ще довше.

— На три години?

Він скривився; якщо його мати буде вдома, вона почне розпитувати його.

— Що я їй скажу?

— Скажи їй, мене затримали в школі або щось таке.

— Вона подумає, ти потрапив у якусь халепу.

— А їй хіба не все одно?

— Так, але я не хотів би, щоб вона зателефонувала до школи, аби довідатися, що там сталося.

— Скажи їй, я пішов у кіно.

— Тоді вона запитає, чому я не пішов із тобою. Я скажу їй, що ти в бібліотеці.

— Це така очевидна брехня.

— Гаразд, чому нам тоді не сказати їй, що твій куратор від соціальної служби призначив тобі термінове побачення? Або що ти вирішив вихилити двійко коктейлів у барі готелю «Four Seasons»?

Він передражнював свого батька. Враження було таким сильним, що я засміявся.

— Fabelhaft[34], — відповів я голосом містера Барбура. — Дуже смішно.

Він стенув плечима.

— Головна зала відчинена сьогодні до сьомої, — сказав він своїм звичайним, тягучим і безвиразним голосом. — Але я не знаю, до якої зали ти пішов, бо ти забув сказати мені про це.

VII

Двері відчинилися швидше, ніж я сподівався, тоді як я дивився вниз по вулиці й думав про щось інше. Цього разу він був чисто поголений, пахнув милом, його довге сиве волосся було акуратно зачесане назад і закладене за вуха; і одягнений він був так само шикарно, як містер Блеквелл, коли я вперше його побачив.

Його брови підскочили вгору. Він, вочевидь, був здивований побачити мене.

— Привіт!

— Я прийшов невчасно? — запитав я, дивлячись на білосніжну манжету його сорочки, гаптовану червоними китайськими літерами, такими дрібними й стилізованими, що їх було майже не видно.

— Аж ніяк! Правду кажучи, я сподівався, що ти нас навідаєш.

На ньому були червона краватка з блідо-жовтим візерунком, чорні оксфордські черевики, чудово скроєний темно-синій костюм.

— Прошу, заходь.

— Ви кудись ідете? — запитав я, боязко подивившись на нього.

Костюм зробив його іншим чоловіком, менш меланхолійним і неуважним, більш енергійним — не схожим на Гобі мого першого візиту, такого собі елегантного, але занедбаного білого ведмедя.

— Так, іду. Але не тепер. Сказати правду, у нас тут казна-що коїться. Але байдуже.

Що він мав на увазі? Я пішов за ним у середину дому — через ліс майстерні, ніжки від столів та розламані стільці і далі через похмуру вітальню на кухню, де тер’єр Космо бігав туди-сюди й скавулів, цокаючи кігтями по плитці. Коли ми туди увійшли, він ступив на кілька кроків назад й агресивно подивився на нас.

— Чому він тут? — запитав я, нахилившись, щоб погладити йому голову, а потім відсмикнув руку, коли він сахнувся від мене.

— Що? — запитав Гобі.

Він здавався стурбованим.

— Космо. Він не хоче бути з нею?

— Це її тітка. Вона не хоче, щоб він був там.

Він наповнював чайник біля мийки, і я помітив, що чайник тремтів у його руках.

— Тітка?

— Так, — сказав він, поставивши чайник на вогонь, а потім нахилившись, щоб почухати підборіддя собаці. — Бідолашна жабко, ти тепер не знаєш, що робити, чи не так? Марґарет дотримується дуже суворих поглядів на перебування собак у кімнаті хворого. Звичайно, вона має слушність. А тепер і ти з’явився, — сказав він, подивившись через плече дивним веселим поглядом. — Знову тебе викинуло на наш берег. Піппа тільки про тебе й говорить відтоді, як ти її навідав.

— Справді? — радісно запитав я.

— «Де той хлопець?» «До мене приходив хлопець». Учора вона сказала мені, що ти сюди прийдеш іще, — промовив він із теплим і дзвінким сміхом. — І опа — ти вже тут.

Він підвівся, хруснувши коліньми й витерши зап’ястком свій бугруватий білий лоб.

— Якщо ти трохи почекаєш, то зможеш увійти до неї й побачити її.

— Як вона почувається?

— Набагато краще, — сказав він переконано, не дивлячись на мене. — Так багато всього сталося. Тітка забирає її до Техасу.

— Техасу? — перепитав я після приголомшеної паузи.

— Боюся, що так.

— Коли?

— Післязавтра.

— Ні!

Він скривив гримасу, але вона моментально розгладилася.

— Так, я збираю їй речі в дорогу, — сказав він веселим голосом, що не відповідав виразові горя, який ковзнув по його обличчю. — До неї весь час приходили люди. Друзі зі школи — власне, це перша спокійна хвилина, яку ми маємо за тривалий час. Цей тиждень був дуже клопітним.

— Коли вона повернеться?

— Не скоро, думаю. Марґарет забирає її туди жити.

— Назавжди?

— О ні! Не назавжди, — сказав він голосом, який примусив мене усвідомити, що він хотів сказати саме назавжди. — Зрештою, вона переселяється не на іншу планету, — додав він, коли побачив моє обличчя. — І, звичайно ж, я навідуватиму її.

— Але ж… — Я почувався так, ніби на мене обвалилася стеля. — Я думав, вона живе тут. Із вами.

— Власне, так і було. Дотепер. Хоч я переконаний, що там їй буде набагато краще, — додав він без переконаності в голосі. — Це велика зміна в нашому житті, але в тривалій перспективі, я переконаний, це буде краще.

Я бачив, він не вірить жодному своєму слову.

— Але чому вона не може залишитися тут?

Він зітхнув.

— Марґарет — зведена сестра Велті, — сказав він. — Вона найближча родичка Піппи. Кревна родичка, чого я не можу сказати про себе. Вона думає, Піппі буде краще жити в Техасі і вона вже досить одужала, щоб туди переїхати.

— Я не схотів би жити в Техасі, — сказав я, не знаючи, що говорити. — Там дуже жарко.

— Я думаю, що й лікарі там не такі добрі, як тут, — сказав Гобі, обтрушуючи з рук пилюку. — Хоч ми з Марґарет маємо різні думки щодо цього.

Він сів і подивився на мене.

— Твої окуляри подобаються мені, — сказав він.

Я не хотів розмовляти про свої нові окуляри, я вважав, вони мені не потрібні, хоч крізь них я справді бачив набагато краще. Місіс Барбур купила оправу для мене в крамниці Мейровіца після того, як я показав поганий результат перевірки зору в шкільному медпункті. Тепер я мав круглі окуляри в черепаховій оправі, вони здавалися солідними й дорогими, і дорослі зі шкури пнулися, аби переконати мене в тому, що вони мені дуже личать.

— Що там діється у вашому районі? — запитав Гобі. — Ти не можеш собі уявити, яку сенсацію справив твій візит. Власне кажучи, я навіть сам хотів навідати тебе в передмісті й не приїхав з однієї причини — мені вкрай не хотілося розлучатися з Піппою, адже вона так скоро мене покине. Усе це сталося дуже швидко, зрозумій. Я маю на увазі ситуацію з Марґарет. Вона схожа на їхнього батька, старого містера Блеквелла, — коли їй стукне щось у голову, то вона не заспокоїться, доки не доб’ється свого.

— А він теж поїде в Техас? Я про Космо.

— О ні, йому й тут буде добре. Він жив у цьому домі з тримісячного віку.

— А він не страждатиме?

— Сподіваюся, що ні. Хоч, правду кажучи, йому буде тоскно без Піппи. Космо і я були в добрих стосунках, хоч він глибоко переживав, коли помер Велті. Він був собакою Велті й прихилився до Піппи зовсім недавно. Ці маленькі тер’єри, яких завжди тримав Велті, дітей не люблять — мати Космо Чессі була справжнім жахом.

— Але чому Піппа повинна їхати туди?

— Ну ти ж розумієш, — сказав він, потираючи око, — це єдиний логічний вихід. Марґарет у технічному розумінні — найближча родичка Піппи. Хоч Марґарет і Велті майже не розмовляли, коли Велті був іще живий, принаймні в останні роки.

— Чому?

— Ну, знаєш… — Я бачив, він не хоче нічого пояснювати мені. — Це все дуже складно. Марґарет терпіти не могла матір Піппи, розумієш.

Коли він це сказав, до кімнати ввійшла діловита, висока й гостроноса жінка віку молодої на вигляд бабусі, з гострим, аристократично-хижим обличчям і рудим волоссям, помережаним сивиною. Її костюм і черевики могла б носити й місіс Барбур, щоправда, місіс Барбур терпіти не могла такого кольору — лаймово-зеленого.

Вона подивилася на мене, потім — на Гобі.

— Це хто? — холодно запитала вона.

Гобі голосно зітхнув, він явно був роздратований.

— Заспокойся, Марґарет. Це той хлопець, який був із Велті, коли він помер.

Вона зиркнула на мене крізь свої окуляри без оправи — а тоді засміялася різким сміхом, гучним і самовдоволеним.

— Вітаю, — сказала вона — несподівано сама чарівність, простягши до мене тонкі червоні руки, вкриті діамантами. — Я Марґарет Блеквелл Пірс. Сестра Велті. Зведена сестра, — поправила вона себе, глянувши через моє плече на Гобі, коли побачила, як я нахмурив брови. — Велті і я мали одного батька. Моєю матір’ю була Сьюзі Делафілд.

Вона промовила це ім’я таким тоном, ніби воно мало щось означати. Я подивився на Гобі, щоб зрозуміти, що він про все це думає. Вона перехопила мій погляд і різко глянула на нього, перш ніж обернула свою увагу — суцільний блиск — на мене.

— Який же ти чудовий маленький хлопчик, — сказала вона мені. Її довгий ніс був трохи червоний на кінчику. — Я дуже рада, що зустріла тебе. Джеймс і Піппа розповіли мені все про твій візит — це було щось надзвичайне. Ми всі були такі схвильовані. А ще, — вона схопила мене за руку, — я мушу подякувати тобі від усього серця, що ти повернув мені перстень діда. Він багато означає для мене.

Її перстень? Я знову збентежено подивився на Гобі.

— Він також багато означав би для мого батька. — У її дружній манері було щось відрепетируване («відра чарівності», як сказав би містер Барбур); а проте мідний колір її схожості з містером Блеквеллом і Піппою вабив мене до неї, змушуючи злитися на себе самого. — Ти знаєш, як ми загубили його раніше, чи не так?

Засвистів чайник.

— Ти вип’єш трохи чаю, Марґарет? — запитав Гобі.

— Так, будь ласка, — швидко відповіла вона. — З лимоном і медом. І долийте в нього краплю скотчу. — Звертаючись до мене набагато більш дружнім голосом, вона сказала: — Мені дуже прикро, але, боюсь, у нас, дорослих, багато справ, які ми повинні розв’язати сьогодні. Незабаром маємо зустрітися з адвокатом. Як тільки прийде медсестра Піппи.

Гобі прокашлявся.

— Я не бачу жодної шкоди в тому…

— Ви мені дозволите зайти до її кімнати й побачитися з нею? — запитав я, надто нетерплячий, щоб дослухати до кінця його речення.

— Звичайно, — швидко відповів Гобі, перш ніж тітка Марґарет устигла втрутитись, майстерно уникнувши її роздратованого погляду. — Ти пам’ятаєш, як до неї йти, так? Он у тому напрямку.

VIII

Першими словами, які вона мені сказала, були:

— Вимкни, будь ласка, світло.

Вона сиділа в ліжку з навушниками від айпода у вухах і мала засліплений і розгублений вигляд у світлі горішньої лампи.

Я вимкнув її. Кімната здавалася порожньою з картонними ящиками, що стояли під стінами. Рідкий весняний дощик скапував на підвіконня. Зовні, на темному подвір’ї, пінистий цвіт розквітлої груші білів на тлі мокрої цегли.

— Привіт, — сказала вона, міцніше стиснувши руки, що лежали на ковдрі.

— Привіт, — відповів я і збентежився, так скуто це в мене вийшло.

— Я знала, що це ти! Я чула, як ти говорив на кухні.

— Справді? Звідки ти знала, що то був я?

— Я ж бо музикантка! У мене дуже гострий слух.

Тепер, коли мої очі звикли до темряви, я помітив, що вона здавалася менш слабкою, ніж тоді, коли я приходив до неї минулого разу. Її волосся трохи відросло, і скоби були зняті, хоч опуклу лінію рани було ще видно.

— Як ти почуваєшся? — запитав я.

Вона всміхнулася.

— Спати хочеться. — Сон прозвучав у її голосі, хрипкуватому й такому милому на перепадах. — Хочеш приєднатися?

— Приєднатися до чого?

Вона відвернула голову вбік, витягла з вуха один навушник і подала його мені.

— Слухай.

Я сів біля неї на ліжко й застромив навушник у вухо: неземні мелодії, безликі, пронизливі, наче радіосигнал із раю.

Ми подивились одне на одного.

— Що це? — запитав я.

— Еее… — Вона подивилася на айпод. — Палестріна.

— Он як… — Але мені було байдуже, що то було. Єдиною причиною, чому я це слухав, були дощове світло, біле дерево за вікном, грім, вона.

Мовчанка, що запала між нами, була щасливою й дивною, поєднана дротом і крижаними голосами, які тонко відлунювали.

— Ти не розмовляй, — сказала вона. — Якщо не маєш такого бажання. — Її повіки були важкі, а голос сонний і схожий на таємницю. — Люди завжди люблять розмовляти, але я віддаю перевагу мовчанці.

— Ти плакала? — запитав я, придивившись пильніше.

— Ні. Ну добре, дуже трошки.

Ми сиділи там, нічого не кажучи, і я не почувався ані ніяково, ані дивно.

— Я повинна поїхати звідси, — раптом сказала вона. — Ти знаєш?

— Знаю. Він мені сказав.

— Це жахливо. Я не хочу нікуди їхати.

Вона пахла сіллю, ліками й чимось іншим, схожим на запах ромашкового чаю, який моя мати купувала в крамниці «Ґрейс», трав’янистий і солодкий.

— Вона здається приємною, — обережно сказав я. — Я думаю.

— Я думаю, — наче луна, озвалася вона, провівши кінчиком пальця по краю ковдри. — Вона щось говорила про плавальний басейн. І про коней.

— Це має бути цікаво.

Вона збентежено закліпала повіками.

— Можливо.

— Ти вмієш їздити верхи?

— Ні.

— Я теж не вмію. Хоч моя мати вміла. Вона любила коней. Завжди зупинялася поговорити з запряженими кіньми в південній частині Центрального парку. І схоже було, — я не знав, як це сказати, — схоже було, ніби вони говорили з нею. Здавалося, вони обертали голови й дивилися навіть зашореними очима, куди вона йде.

— Твоя мати також померла? — боязко запитала вона.

— Так.

— Моя мати померла вже давно. — Вона замислилася на мить. — Я не можу пригадати коли. Вона померла одного року після моїх весняних канікул, так що я втратила свої весняні канікули й тиждень після весняних канікул теж. Ми школою збиралися на екскурсію в Ботанічні сади, але мені не пощастило її здійснити. Мені дуже бракує мами.

— Чому вона померла?

— Вона хворіла. Твоя мати також хворіла?

— Ні. Вона стала жертвою нещасного випадку. — Але мені не хотілося більше говорити на цю тему. — В усякому разі, вона дуже любила коней, моя мама. Коли вона була підлітком, вона мала коня, який іноді почувався самотнім. І він любив підходити до будинку, класти голову на підвіконня й дивитися, що там відбувається всередині.

— Як його звали?

— Палітра.

Я любив, коли мати розповідала мені про стайні в Канзасі: на балках там сиділи сови та кажани, коні іржали й форкали. Я знав імена всіх коней і собак її дитинства.

— Палітра! Він був різнокольоровим?

— Він був плямистий, можна сказати так. Я бачив його фотографії. Іноді — влітку — він приходив і дивився на неї, коли вона дрімала пополудні. Вона чула, як він дихає під самими шторами.

— Це так приємно! Я люблю коней. Просто…

— Що?

— Я хочу залишитися тут! — У неї мало не бризнули сльози. — Я не знаю, чому я повинна їхати!

— А ти скажи їм, що хочеш залишитися.

Коли наші руки доторкнулися? Чому її рука була такою гарячою?

— Я їм сказала! Але всі думають, мені буде краще там.

— Чому?

— Я не знаю, — сказала вона роздратовано. — Там спокійніше, кажуть вони. Але я не люблю спокій, я люблю слухати всілякі звуки.

— Мене також хочуть забрати звідси.

Вона сперлася на лікоть.

— Ні! — сказала вона стривоженим голосом. — Коли?

— Я не знаю. Скоро, я думаю. Я повинен жити зі своїм дідом і бабусею.

— Он як, — журливо сказала вона, відхилившись на подушки. — Я не маю ані діда, ані бабусі.

Я просунув свої пальці між її пальцями.

— Мої дід і бабуся — люди не дуже приємні.

— Мені шкода.

— Ет, пусте, — сказав я таким нормальним голосом, яким міг, хоч моє серце стугоніло так, що я відчував, як пульс стрибає в кінчиках моїх пальців. Її рука в моїй була оксамитовою, гарячою і трохи липкою.

— А ти не маєш інших родичів?

Її очі були такими темними в блідому світлі з вікна, що здавалися зовсім чорними.

— Ні. Хоча… — Чи вважати родичем батька? — Ні, не маю.

Запала тривала мовчанка. Ми досі були з’єднані навушниками: один у її вусі, другий — у моєму. Співали морські мушлі. Співали янгольські хори й перли. Перебіг подій несподівано вповільнився; було таке враження, ніби я забув, як правильно дихати; знову й знову ловив себе на тому, що затримую дихання, а потім повітря вилітає з мене хрипко й надто гучно.

— Що це була, ти сказала, за музика? — запитав я, аби що-небудь сказати.

Вона сонно всміхнулася й потяглася до загостреного, не апетитного на вигляд льодяника, який лежав на клаптику фольги на її нічному столику.

— Палестріна, — сказала вона, застромивши льодяника в рот. — Висока меса. Чи щось подібне. Усі ці твори дуже схожі.

— Тобі вона подобається? — запитав я. — Твоя тітка?

Вона дивилася на мене кілька довгих тактів. Тоді акуратно поклала льодяник на фольгу і сказала:

— Вона здається приємною жінкою. Я думаю. Проте я зовсім її не знаю. І це мене бентежить.

— Але чому ти повинна їхати?

— Ідеться про гроші. Гобі нічого вдіяти не може — він мені не справжній дядько. Він лише прикидається моїм дядьком, каже вона.

— Я хотів би, аби він був тобі справжнім дядьком, — сказав я. — Я хочу, щоб ти залишалася тут.

Несподівано вона сіла, обхопила мене руками й поцілувала; і вся кров прилинула до моєї голови, то було таке відчуття, ніби я падав із високої скелі.

— Я…

Мене опанував жах. У своєму очманінні я простяг руку, щоб витерти з губів поцілунок, — але він не був ані мокрим, ані вологим, і я відчував, як він горить на тильному боці моєї долоні.

— Я не хочу, щоб ти звідси поїхала.

— Я теж не хочу нікуди їхати.

— Ти пам’ятаєш, що мене бачила?

— Коли?

— Саме перед тим.

— Ні.

— А я тебе пам’ятаю, — сказав я. У якийсь спосіб моя рука знайшла дорогу до її щоки, і я незграбно відсмикнув її і притиснув до свого боку, стиснувши пальці в кулак і майже сівши на нього. — Я там був.

І саме тут я помітив, що Гобі стоїть у дверях.

— Привіт, давня любове моя. — І хоч тепло в його голосі було переважно адресоване їй, я знав, що частина його призначалася й для мене. — Я ж тобі сказав, що він повернеться.

— Казав! — сказала вона, сідаючи в ліжку. — Він тут.

— То ти слухатимеш мене наступного разу?

— Я тебе слухала. Але я тобі не повірила.

Кінчик штори ковзнув по підвіконню. Я наче в тумані чув, як співає за вікном вуличний рух. Сидячи на краєчку її ліжка, я почувався так, ніби настала та мить, коли сон переходить у денне світло й, перш ніж змінитися, ці два стани зливаються докупи, перетворюються на туманну й плинну ейфорію: дощове світло, Піппа в ліжку, Гобі в дверях і її поцілунок (з тим дивним присмаком, який, тепер я розумію, був присмаком льодяника з морфієм), що прилип до моїх губ. Проте я не переконаний, що навіть морфієм можна було пояснити те, як легко я почувався в ті хвилини, як був огорнутий щастям і красою. У напівзабутті ми попрощалися (ми не пообіцяли писати одне одному; либонь, вона була ще надто слабка для цього), і я опинився в коридорі, де вже стояли медсестра й тітка Марґарет, розмовляючи голосно й спантеличено, і я відчув на своєму плечі важку руку Гобі, то був сильний заспокійливий потиск, наче якір, який давав мені знати, що все буде о’кей. Я не відчував такого доторку до себе, відколи померла моя мати, — дружнього, заспокійливого посеред плутаних подій, — і, як приблудний собака, що тужить за любов’ю, я відчув, як мене опанувало глибоке почуття відданості, несподівана переконаність зі слізьми на очах у тому, що це місце добре, цей чоловік надійний і я можу довіряти йому, ніхто мене тут не скривдить.

— О, — скрикнула тітка Марґарет, — ти плачеш? Ви це бачите? — звернулася вона до молодої медсестри (яка кивала головою, всміхалася, намагалася вгодити, явно перебуваючи під її чарами). — Який же він чудовий хлопець! Ти сумуватимеш за нею, чи не так? — Її усмішка була широкою і впевненою в собі, у своїй порядності й справедливості. — Ти обов’язково маєш нас навідати. Я завжди з великою радістю приймаю гостей. Мої батьки… вони мали один із найбільших тюдорівських будинків у Техасі…

І вона базікала, налаштована приязно, як папуга. Але я вже присягнув на вірність іншій. І смак Піппиного поцілунку — гірко-солодкий і дивний — залишався зі мною, поки я повертався додому, до передмістя, сонно розхитуючись в автобусі, танучи від щастя та від смутку, від зоряного болю, який підіймав мене над вітряним містом, наче паперового змія: моя голова була в дощових хмарах, а серце в небі.

ІХ

Я тяжко переживав думку про її від’їзд. Я не міг про це думати. У той день, коли вона мала від’їхати, я прокинувся з болем у серці. Дивлячись на небо над Парковою авеню, темно-синє й погрозливе, прямісінько з пейзажів Голгофи, я уявляв, як вона дивиться на це саме небо з вікна свого літака, — і, коли ми з Енді йшли до автобусної зупинки, опущені очі та похмурі обличчя перехожих, здавалося, віддзеркалювали й побільшували мій смуток через неминучу розлуку з нею.

— Еге ж, у Техасі нудьга, — сказав Енді, шморгаючи носом; очі в нього були рожеві й стікали слізьми від пилку, тож він був іще більше схожий на лабораторного щура, ніж зазвичай.

— Ти там був?

— Атож — у Далласі. Дядько Гаррі й тітка Тесс жили там певний час. Там немає інших розваг, крім ходіння в кіно, й ти нікуди не можеш піти пішки, треба, щоб хтось повіз тебе на автомобілі. Вони також мають гримучих змій і смертні вироки, які я вважаю примітивними й неетичними в дев’яносто восьми відсотках випадків. Але для неї, можливо, там буде й краще.

— Чому?

— Насамперед клімат, — сказав Енді, сякаючи носа в один з носовичків із пресованої бавовни, який він щоранку витягав із шухляди у своїй шафі. — Люди швидше одужують у теплому кліматі. Саме тому мій дід Ван дер Плейн перебрався жити до Палм-Біч.

Я промовчав. Я знав, що Енді можна довіряти; я цінував його думку, а проте, розмовляючи з ним, іноді почувався так, ніби розмовляю з однією з комп’ютерних програм, які імітують людські відповіді.

— Якщо вона житиме в Далласі, то хай неодмінно піде до Музею природи й науки. Хоч, можливо, він видасться їй маленьким і несучасним. У тамтешньому IMAX навіть 3D немає. Вони також беруть додаткову плату за прохід до планетарію, а це безглуздя, бо їхній планетарій навіть порівнювати не можна з Гейденським[35].

— Гм…

Іноді я питав себе, чи існує спосіб виштовхати Енді з його башти для задротів-математиків? Цунамі? Напад десептиконів?[36] Ґодзілла[37] на П’ятій авеню? Він був планетою без атмосфери.

Х

Чи хтось коли-небудь почувався таким самотнім? Повернувшись до Барбурів, у гамір і повну родину, яка не була моєю, я тепер почувався навіть самотнішим, ніж зазвичай, а надто коли почав наближатися кінець навчального року й мені було неясно (та й Енді також), чи вони візьмуть мене у свій літній будинок у штаті Мен. Місіс Барбур із її характерною делікатністю примудрялася обминати цю тему навіть серед картонних ящиків і відкритих валіз, які стали всюди з’являтися в домі. Містер Барбур та його найменші діти мали схвильований вигляд, але Енді розглядав цю перспективу з відвертим жахом.

— Засмага і розвага, — зневажливо говорив він, поправляючи свої окуляри (схожі на мої, але з набагато товщими скельцями). — Твої дід і бабуся, принаймні, живуть на сухій землі. З гарячою водою. З підключенням до Інтернету.

— Мені тебе зовсім не шкода.

— Якщо тобі доведеться поїхати з нами, то я побачу, як тобі це сподобається. Це як у «Викраденому»[38]. Коли вони продають його в рабство на той човен.

— А як тобі перспектива бути відданим у дім жалюгідного родича, у дідька на рогах, з яким ти навіть не знайомий?

— Ти знаєш, я думав про це, — серйозним голосом сказав Енді, обертаючись на своєму стільці, щоб подивитись на мене. — Принаймні вони тебе не вб’ють, бо ти не є загрозою для їхньої спадщини.

— Ні, звичайно ж, не є загрозою.

— Ти знаєш, що я тобі порадив би?

— Не знаю, а що?

— Я тобі порадив би, — сказав Енді, чухаючи собі ніс загостреним кінчиком олівця, — тяжко працювати, коли тебе віддадуть у твою нову школу в Мериленді. Ти матимеш перевагу — навчатимешся на клас попереду свого віку. Це означає, що ти закінчиш школу в сімнадцять років. Якщо докладеш необхідних зусиль, то через чотири роки, а може, навіть три, матимеш стипендію для навчання в будь-якому закладі.

— Мої оцінки не такі добрі.

— Так, — серйозним голосом підтвердив Енді, — але тільки тому, що ти не хочеш працювати. Проте, гадаю, є всі підстави припустити, що твоя нова школа, хоч де вона буде, не ставитиме перед тобою надто високих вимог.

— Я проситиму Бога, щоб вона їх не ставила.

— Візьми до уваги, що йдеться про державну школу, — сказав Енді. — Мериленд. Жодної неповаги до Мериленду. Я хочу сказати, що там є Лабораторія прикладної фізики й Науковий інститут космічного телескопа при університеті Джонса Гопкінса, не кажучи вже про Центр космічних польотів імені Ґоддарда у Ґрінбелті. Безперечно, цей штат має серйозні зв’язки з НАСА. У кінці початкової школи ти на тестуванні скільки набрав?

— Не пам’ятаю.

— Гаразд, не розповідай мені про це, якщо не хочеш. Я лише хочу сказати, ти зможеш закінчити школу з високими оцінками, коли тобі буде сімнадцять років — а може, навіть шістнадцять, якщо ти працюватимеш тяжко, й тоді ти зможеш вступити до коледжу, коли схочеш.

— Три роки — це чималий час.

— Він чималий для нас. Але в загальній схемі речей зовсім ні. Я маю на увазі, — розважливо сказав Енді, — подивись на цю дурепу Сабіну Інґерсолл або на того ідіота Джеймса Вільєрса. Або хоч би на Форреста, сука, Лонгстріта.

— Ці люди не бідні. Я бачив Вільєрсового батька на обкладинці «The Economist».

— Ні, вони не бідні, але тупі, як диванні валики. Взяти хоч би Сабіну — та вона ледве навчилася ставити одну ногу поперед другої. Якби її родина не мала грошей і їй довелося викручуватися самій, вона могла б стати, навіть не знаю, хіба повією, не більше. Лонгстріт, він би, думаю, забився в якийсь куток і здох із голоду. Як хом’як, що його забули нагодувати.

— Ти пригнічуєш мене.

— Я хочу лише сказати, що ти хлопець розумний. І дорослі люблять тебе.

— Та невже? — з сумнівом запитав я.

— Безперечно, — сказав Енді своїм безвиразним бридким голосом. — Ти запам’ятовуєш імена, дивишся просто у вічі, тиснеш руки, коли від тебе цього чекають. У школі вони всі готові зав’язатись у вузол задля тебе.

— Але ж… — Я не хотів нагадувати йому, що вони так поводяться, бо моя мати померла.

— Не будь йолопом. Ти викрутився б, навіть скоївши вбивство. Ти для цього досить розумний.

— Чому тоді ти не опануєш вітрильне мистецтво?

— Я намагаюсь опанувати його, — похмуро відповів Енді, розкриваючи свій зошит із хіраганою. — Я прикинув, що в гіршому випадку мені треба буде витерпіти чотири диявольські літа. Три, якщо тато погодиться віддати мене до коледжу, коли мені виповниться шістнадцять. Два, якщо я стисну зуби й перед випускним класом запишуся в «Гірську школу» на літню програму з органічного рільництва. І після цього я більше ніколи не ступлю ногою на палубу яхти чи хай там якого човна.

ХІ

— Важко розмовляти з нею по телефону, ох, важко, — сказав Гобі. — Я такого не чекав. З нею зовсім погано.

— Зовсім погано? — перепитав я.

Не минуло й тижня після від’їзду Піппи, і хоч я не думав навідувати Гобі, якимсь чином знову опинився в нього, сидячи на кухні за столом і поїдаючи другу страву, схожу на перший погляд на чорну землю з квіткового горщика, але насправді — чудову суміш імбиру і смокв зі збитими вершками, притрушену гіркуватою апельсиновою цедрою.

Гобі потер око. Він лагодив стілець у підвалі, коли я прийшов.

— Усе це неабияк мене дратує, — сказав він. Його волосся було зав’язане на потилиці, щоб не затуляти очі. Окуляри висіли на шиї на ланцюжку. Він скинув свій чорний робочий халат, повісив його на гачок і був тепер у старих вельветових штанях, забризканих мінеральним розчином та обліплених бджолиним воском, і запраній бавовняній сорочці з рукавами, закасаними до ліктів. — Марґарет сказала, що вона плакала три години, після того як закінчила телефонну розмову зі мною ввечері в неділю.

— То чому вона не може повернутися?

— Щиро кажучи, я хотів би знати, як поліпшити ситуацію, — сказав Гобі. Він сидів, діловитий і похмурий, його вузлувата біла рука лежала на столі, щось у вигині його плечей нагадувало добродушного коня-ваговоза або робітника, що зайшов до пабу після довгого трудового дня. — Я думав полетіти туди й побачитися з нею, але Марґарет сказала, що не треба. Мовляв, дівчина взагалі не звикне до свого нового місця перебування, якщо я стовбичитиму поблизу.

— Я вважаю, ви все одно повинні туди поїхати.

Гобі підняв брови.

— Марґарет найняла фізіотерапевта — якогось знаменитого, напевне, який лікує травмованих дітей за допомогою коней. Так, Піппа любить тварин, але навіть якби вона була при доброму здоров’ї, то не схотіла б перебувати весь час поза домом, не злазячи з коня. Вона провела більшу частину свого життя на уроках музики та в репетиційних кімнатах. Марґарет сповнена ентузіазму щодо музичної програми в її церкві, але аматорський дитячий хор навряд чи дуже цікавить Піппу.

Я відсунув убік скляну миску, яку вишкріб до дна.

— Чому Піппа не знала її раніше? — боязко запитав я, а коли він мені не відповів, то додав: — Справа в грошах?

— Не зовсім. Хоч і в них. Ти правду кажеш. Гроші завжди мають вагу, коли йдеться про такі взаємини. Річ у тому, — сказав він, нахилившись уперед і поклавши свої великі виразні руки на стіл, — що батько Велті мав трьох дітей. Велті, Марґарет і матір Піппи, Джульєтту. Усіх від різних жінок.

— Он як.

— Велті був найстарший. Здавалося, б найстарший син, тут усе зрозуміло. Але він захворів на туберкульоз хребта, коли мав шість років, а його батьки перебували в Асуані — нянька не зрозуміла, яка це тяжка хвороба, і його поклали до лікарні надто пізно — він був дуже розумний хлопчик, так мені здається, привабливий також, але старий містер Блеквелл не був чоловіком, готовим терпіти слабкість або каліцтво. Він відіслав сина в Америку до родичів і майже про нього не згадував.

— Жах, — сказав я, обурений такою несправедливістю.

— Та отож. Марґарет, звичайно, намалювала б тобі зовсім іншу картину, але батько Велті був тяжким чоловіком. У всякому разі, після того, як Блеквеллів вислали з Каїра (мабуть, вислали — вираз неточний, бо коли Насер прийшов до влади, усі іноземці мусили покинути Єгипет), батько Велті прилаштувався працювати в нафтовому бізнесі; на своє щастя, він мав гроші й власність усюди. Іноземцям не дозволяли забирати з країни гроші або цінності.

— Одне слово, — він потягся ще по одну сигарету, — я трохи відійшов від теми. Річ у тім, що Велті майже не знав Марґарет, яка була років на дванадцять за нього молодша. Матір’ю Марґарет була жінка з Техасу, з великою спадщиною, тож вона мала досить власних грошей. Це був останній і найтриваліший зі шлюбів старого містера Блеквелла — і велике кохання, якщо вірити Марґарет. Це подружжя було дуже відомим у Г’юстоні — вони влаштовували бучні вечірки й літали в Африку на сафарі, — батько Велті любив Африку, навіть після того як йому довелося покинути Каїр, він не міг жити без неї.

— У будь-якому разі, — сірник спалахнув, і він закашлявся, видихнувши хмару диму, — Марґарет була татовою принцесою, зіницею його ока й усе таке. Та впродовж усього свого шлюбу він не проминав гардеробниць, офіціанток, дочок своїх друзів і якось, коли йому вже було за шістдесят, прижив дитину з дівчиною, яка стригла йому волосся. І то була мати Піппи.

Я не сказав нічого. Під час мого навчання в другому класі виник великий скандал (день за днем задокументовуваний на сторінках світської хроніки «The New York Post»), коли батькові однієї з моїх однокласниць народила дитину жінка, що не була матір’ю Елі, внаслідок чого матері школярок стали на той або протилежний бік і не розмовляли одна з одною, коли пополудні стояли перед школою, щоб забрати нас.

— Марґарет тоді навчалася в коледжі, у Вассарі, — поривчасто сказав Гобі. Хоч він говорив зі мною, наче з дорослим (що мені подобалося), тема нашої розмови була йому не дуже приємна. — Я думаю, десь років зо два вона не розмовляла з батьком. Старий містер Блеквелл намагався відкупитися від перукарки, але його скупість зрештою взяла гору, принаймні скупість у ставленні до своїх спадкоємців. І тому Марґарет і мати Піппи Джульєтта ніколи навіть не зустрічалися, хіба що в суді, коли Джульєтта була практично ще немовлям. Батько Велті так зненавидів перукарку, що у своєму заповіті прямим текстом указав, щоб ані їй, ані Джульєтті не дістався жоден цент поверх тієї скупої допомоги, якої закон вимагав на утримання дитини. Але Велті… — Гобі погасив сигарету. — Старий містер Блеквелл мав якісь особливі плани щодо Велті й у своєму заповіті його не образив. І протягом усієї судової тяганини, яка тривала роками, Велті дуже непокоївся тим, як дитину відтрутили й зневажили. Мати Джульєтти її не хотіла: ніхто з материної рідні її не хотів; старому містерові Блеквеллу, звичайно ж, вона була не потрібна, а Марґарет і її мати, безперечно, були б задоволені, якби доля викинула її на вулицю. А поки що перукарка залишала Джульєтту саму-одну в помешканні, коли йшла на роботу… Погана ситуація з усіх боків.

Велті не мав жодних зобов’язань, щоби втрутитись у цю справу, але він був порядний чоловік, не мав родини й любив дітей. Він запросив Джульєтту (або Джулі-Енн, як її тоді називали) сюди на канікули, коли їй виповнилося шість років…

— Сюди? У цей дім?

— Так, сюди. Але потім літо минуло й настав час відіслати її додому, і вона плакала, не бажаючи їхати, а мати не відповідала по телефону, тоді Велті здав квитки на літак і став обдзвонювати навколишні школи, щоб записати її в перший клас. Це не було офіційне влаштування — він боявся розгойдувати човна, як то кажуть, — але більшість людей вважали, що то його дитина, особливо не розпитуючи. Він мав близько тридцяти п’яти років, тобто досить, аби бути її батьком, ким він і був по суті.

— Та нехай, — сказав Гобі, піднявши погляд, зовсім іншим тоном. — Ти сказав, тобі хотілося б оглянути майстерню. Спустимося вниз?

— Будь ласка, — сказав я.

Коли я прийшов, він працював над перекинутим стільцем, підвівся, потягся і сказав, що хоче зробити перерву, але мені не хотілося йти нагору, адже майстерня була такою багатою й чарівною на вигляд: печера зі скарбами, більша зсередини, аніж здавалася ззовні, зі світлом, яке просочувалося крізь високі вікна, ажурне й філігранне, наповнена таємничими інструментами з невідомими мені назвами та гострими загадковими запахами лаку і бджолиного воску. Навіть стілець, над яким він працював, — той мав попереду козячі ніжки з роздвоєними копитами — здавався не предметом меблів, а зачарованою істотою, яка могла перекинутися, стрибнути з його робочої лави й подріботіти вулицею.

Гобі простяг руку по свій халат і знову його вдягнув. Попри всю свою делікатність, свої спокійні манери, він був збудований як чоловік, що заробляє собі на життя, пересуваючи холодильники або розвантажуючи вагони.

— Отже, — сказав він, ведучи мене сходами вниз, — тут крамниця за крамницею.

— Як це?

Він засміявся.

— Arrière-boutique[39]. Те, що бачать покупці, — це декорації для публіки, а важлива робота відбувається тут, унизу.

— Зрозуміло, — сказав я, дивлячись на лабіринт, розташований під самими сходами, світле дерево, схоже на мед, темне дерево, схоже на текучу патоку, виблиски латуні, позолоти та срібла в слабкому світлі. Як біля Ноєвого ковчега, кожен предмет меблів стояв поруч зі своїм різновидом; стільці зі стільцями, канапи з канапами, годинники з годинниками, письмові столи, засклені шафки та комоди стояли навпроти строгими рядами. Обідні столи посередині утворювали вузькі лабіринтоподібні стежки, якими треба було їх обминати. Під задньою стіною кімнати, рама впритул до рами, висіли тьмяні дзеркала, відсвічуючи сріблястим світлом старих бальних зал і освітлених свічками салонів.

Гобі подивився на мене. Він бачив, який я задоволений.

— Ти любиш старі речі?

Я кивнув головою, це правда, я любив старі речі, хоч раніше про це навіть не здогадувався.

— Тоді тобі має бути цікаво жити в Барбурів. Думаю, деякі їхні речі доби королеви Анни та чіппендейли[40] не гірші, аніж те, що ти можеш побачити в музеї.

— Атож, — сказав я невпевнено. — Але тут усе не так. Красивіше, — додав я на випадок, якщо він мене не зрозумів.

— Чому?

— Ну я хочу сказати, — я міцно заплющив очі, намагаючись зібрати докупи свої думки, — тут унизу все здається величним, так багато стільців із багатьма іншими стільцями… так ніби ти бачиш перед собою різні характери, ви розумієте? Ну ось цей, наприклад, — я не міг знайти потрібного слова, — він дурнуватий, але в позитивному значенні — затишному значенні. А ось цей зі своїми тонкими веретеноподібними ніжками справляє враження стільця нервового…

— Ти маєш добре око на меблі.

— Ну… — Компліменти завжди мене бентежили, я ніколи не знав, як на них відповідати, хіба що вдавати, мовби нічого не чув. — Коли вони вишикувані поруч, ти бачиш, як вони зроблені. А в Барбурів, — я не знав, як це пояснити, — ті ж таки меблі нагадують опудала в Музеї природничої історії.

Коли він засміявся, його похмурий і стривожений погляд кудись випарувався, і я знову відчув його добродушність, вона променилася з нього.

— Я справді так думаю, — сказав я, сповнений бажання прояснити свою думку. — Вона все так розташувала, стіл з освітленням сам по собі, і всі речі розміщені так, щоб ти не міг до них доторкнутися, — це схоже на ті діорами, які вони розташовують навколо я´ка чи якогось іншого звіра, щоб показати його ареал. Це цікаво, але я маю на увазі зовсім інше. — Я показав на спинки стільців, вишикувані попід стіною. — Цей схожий на арфу, цей — на ложку, а цей… — Я змахнув рукою, ніби захищаючись.

— На щит. Хоча, скажу тобі, найцікавіша деталь у цьому стільці — це вигадливий середник. Ти можеш цього й не розуміти, — сказав він, перш ніж я встиг його запитати, що таке середник, — але щодня дивитись на такі меблі, бачити їх при різних освітленнях і провести по них рукою, коли захочеш, збагачує твої знання. — Він дмухнув на окуляри й протер їх куточком фартуха. — Тобі скоро треба буде повертатися до передмістя?

— Та не дуже, — сказав я, хоч уже було пізно.

— Тоді ходімо, — сказав він. — Залучу тебе до праці. Мені потрібен помічник, щоб завершити ремонт цього маленького стільця.

— З козлячими ногами?

— Атож, із козлячими ногами. Я маю ще один фартух на вішалці, я знаю, він на тебе великий, але я щойно покрив той стілець оліфою і не хочу, щоб ти зіпсував свій одяг.

ХІІ

Дейв, психіатр, не раз нагадував мені, що йому хотілося б, аби я завів собі якесь хобі, — цими порадами я нехтував, бо хобі, які він пропонував (ракетбол, настільний теніс, боулінг), здавалися мені вкрай непереконливими. Якщо він вважав, що кілька партій, зіграних у настільний теніс, допоможуть мені забути мою маму, то дах у нього, безперечно, поїхав. Але більшість дорослих людей думали так само — про це свідчили порожній записник, подарований мені містером Нойспейлом, моїм викладачем англійської мови; пропозиція місіс Свонсон, щоб я ходив навчатися мистецтва після уроків, обіцянка Енріке водити мене на баскетбол на майданчиках Шостої авеню і навіть спорадичні спроби містера Барбура зацікавити мене навігаційними мапами та сигнальними прапорами.

— Але що тобі подобається робити у вільний час? — запитала мене місіс Свонсон у своєму моторошному тьмяному кабінеті, що пахнув трав’яним чаєм і полином, на письмовому столі громадилися високі стоси журналів «Seventeen» і «Teen People», а в глибині кімнати лунала тлом якась дзвінка азіатська музика.

— Не знаю. Люблю читати. Дивитися кінофільми. Грати в «Добу завоювань 2» або в «Добу завоювань: платинове видання». Не знаю, — знову сказав я, побачивши, що вона на мене дивиться.

— Що ж, усе це добре, Тео, — сказала вона стурбовано. — Але було б чудово, якби ти міг долучитися до якоїсь колективної діяльності. До роботи в команді, до чогось такого, що ти міг би виконувати разом з іншими дітьми. Ти коли-небудь думав про те, щоб зайнятися спортом?

— Ні.

— Я займаюся бойовим мистецтвом, яке називається айкідо. Не знаю, чи ти про нього чув. Це спосіб використовувати рухи супротивника для самозахисту.

Я дивився вбік від неї, на вицвіле від часу зображення Святої Діви Ґвадалупської, що висіло над її головою.

— А як ти дивишся на фотографію, — запитала вона, склавши на столі руки, густо всіяні бірюзовими перснями, — якщо уроки мистецтва тебе не цікавлять? Хоч мушу сказати, місіс Шайнкопф показала мені кілька малюнків, які ти зробив торік, — маю на увазі дахи, водокачки, краєвиди з вікна студії. Ти дуже спостережливий — я знаю ці краєвиди, й ти спіймав справді цікаві лінії, передав енергію, здається, вона назвала їх динамічними, там цікаві плани й кути пожежних сходів. Проте я хочу тобі сказати — байдуже, чим ти займешся, але я хочу, аби ми знайшли спосіб допомогти тобі бути у зв’язку.

— У зв’язку з ким? — запитав я голосом, який прозвучав надто єхидно.

Її вигляд став спантеличеним.

— З іншими людьми! І, — вона показала на вікно, — зі світом, що тебе оточує. Зрозумій, — мовила вона лагідним, гіпнотичним голосом, — я знаю, що між тобою і твоєю матір’ю існував неймовірно тісний зв’язок. Я розмовляла з нею, бачила вас обох разом. І я точно знаю, як її тобі бракує.

Ні, ти не знаєш, подумав я, зухвало дивлячись їй у вічі.

Вона кинула на мене дивний погляд.

— Ти здивуєшься, Тео, — сказала вона, відхиляючись на спинку свого завішеного шаллю стільця, — як маленькі повсякденні речі, можуть витягти нас із розпачу. Але ніхто не в змозі зробити цього для тебе. Лише ти можеш знайти відчинені двері.

Хоч я й знав, що вона бажає мені добра, я покинув її кабінет із опущеною головою, із колючими від гніву слізьми. Що, в дідька, ця стара кажаниха може знати про мої почуття? Місіс Свонсон мала величезну родину — близько десятьох дітей і тридцятьох онуків, якщо судити з фотографій, розвішаних на її стіні. У неї велике помешкання на захід від Центрального парку та будинок у Коннектикуті і найменшого уявлення про те, як — клац! — і все може зникнути за хвилину. Їй легко відхилитися назад у своєму хіпівському кріслі й базікати про всілякі хобі та відчинені двері.

Та раптом двері й справді відчинилися для мене, і то в цілком несподіваному місці — у майстерні Гобі. «Допомога» зі стільцем (яка полягала в тому, що я стояв біля Гобі, а він обдер сидіння, аби показати мені, як глибоко черви проникли в дерево, як невміло хтось намагався полагодити стілець та інші жахіття, сховані під оббивкою), перетворилася на два або три дивно притягальні дні на тижні, коли після шкільних уроків я приходив до Гобі й наліплював етикетки на посудини, перемішував кролячий клей, наводив лад у шухлядах і коробочках або просто спостерігав, як він обточує ніжки стільців на токарному верстаті. Хоч крамниця нагорі була й далі огорнута темрявою, з опущеними жалюзі, проте в крамниці-за-крамницею цокали маятникові годинники, виблискувало червоне дерево, світло збиралося в золоті калюжки на обідніх столах, життя в підвальній майстерні тривало.

Аукціонні будинки з цілого міста підтримували з ним зв’язок, нерідко зверталися до нього й приватні клієнти. Він реставрував меблі для «Сотбіз», для «Крістіз», для галереї Теппера, для «Дойл». Коли я приходив до нього після школи, під цокання високих годинників він показував мені, як різні породи дерева відрізняються поруватістю й блиском, навчав відрізняти їхні кольори, глянцеві брижі на поверхні тигрового клена від пінястої зернистості волоського горіха, розрізняти їх за вагою в моїй руці й навіть за запахами, що також були неоднаковими: «іноді, коли ти не знаєш, із яким деревом маєш справу, то найпростішим способом уникнути сумнівів буде понюхати його», — відчути пряний запах червоного дерева, пилюжний запах дуба, гострий запах черемхи, схожий на аромат деяких квітів, і гострий бурштиново-смоляний запах палісандра. Я довідувався все про пилки та конічні зенкери, рашпілі й напильники, прямі стамески й ложковидні, скоби та вусорізальні верстати. Я довідався про глянець і про позолоту, що таке гніздо і що таке шип, про різницю між штучним і справжнім ебеновим деревом, між гребенями і вершинами нью-портовських стільців і гребенями стільців «коннектикут» і «філадельфія», чому чіппендейлівський комод через свою зрізану вершину та масивність цінується нижче, аніж комод однієї з ним моделі на ніжках-кронштейнах із борозенчастими боковими пілястрами та шухлядами «піднесених», як висловлювався Гобі, пропорцій.

Нижня майстерня — через слабке освітлення й тирсу на підлозі — створювала враження стайні, де в темряві терпляче стояли великі звірі. Гобі навчив мене по-творчому ставитися до якості добрих меблів, наділяючи їх певним життям і називаючи одні зразки «вона», а інші — «він», тобто характеризуючи м’язисту, майже тваринну якість по-справжньому рідкісних зразків, що відрізнялися від своїх кутастих, недоладних і химерних побратимів, і з любов’ю погладжуючи свої серванти і комодики на низьких ніжках, наче домашніх тваринок. Він був добрим учителем і дуже скоро за допомогою досліджень і порівнянь навчив мене відрізняти копію від оригіналу: за зношеністю це було дуже просто (антикварні меблі завжди зношувалися несиметрично). Якщо краї шліфувалися машиною, а не стиралися руками, то чутливі пальці могли це визначити навіть при слабкому світлі; але найпереконливіше підробка визначалася через гладеньку мертву поверхню дерева, якому бракувало певного сяйва, що виникало лише від дотиків людських рук, які тривали століттями. Варто було мені тільки подумати про долю цих старих шаф і секретерів, які існували набагато довше за людське життя і були значно благороднішими, — і я поринав у спокій, як камінь у глибоку воду, і, коли наставав мені час іти, я виходив приголомшений, кліпаючи очима на яскраво освітлену Шосту авеню, майже не усвідомлюючи, де я.

Більше, ніж майстернею (або «шпиталем», як називав її Гобі), я захоплювався самим Гобі: його стомленою усмішкою, його сутулістю великого чоловіка, його закасаними рукавами й легкими жартівливими манерами, його звичкою, притаманною трудовій людині, витирати собі лоб тильною поверхнею долоні, його терплячим добрим гумором і незламним здоровим глуздом. Але хоч наші розмови й були випадковими та принагідними, у них ніколи не було нічого простого. Навіть легке «як ти?» було запитанням з підтекстом, яке не відповідало своїй зовнішній формі. І мою незмінну відповідь («добре») він легко міг прочитати, навіть якби я не видав ні звуку. І хоч він рідко втручався в мої справи або щось запитував, я відчував, що він має про мене краще уявлення, ніж ті дорослі люди, чия робота полягала в тому, щоб «проникнути мені в мозок», як полюбляв казати Енріке.

Але більше, ніж за будь-що інше, я любив його за те, що він ставився до мене як до товариша й співрозмовника. І не мало значення, що іноді йому хотілося поговорити про сусіда з протезом у коліні або про концерт старовинної музики, на якому він щойно побував у передмісті. Коли я розповідав йому про якусь кумедну подію, що сталась у школі, він був уважним слухачем, який умів оцінити гумор; на відміну від місіс Свонсон (яка завмирала й здавалася приголомшеною, коли я наважувався пожартувати) або Дейва (який міг захихотіти, але невпевнено й завжди трохи запізно), Гобі любив посміятись, і я любив слухати, коли він розповідав мені історії з власного життя: про своїх галасливих дядьків, які пізно одружувались, і заклопотаних черниць зі свого дитинства, про вбогу школу-інтернат на кордоні з Канадою, де вчителі були завжди п’яні, про великий маєток із будинком, який його батько мав звичай тримати в такому холоді, що всередині на вікнах утворювався лід, про сірі грудневі вечори, коли він читав Тацита або «Піднесення Голландської республіки» Мотлі. («Я завжди любив історію. Але не пішов цією дорогою. Моєю хлоп’ячою мрією було стати професором історії в Нотр-Дам. Хоч те, що я роблю тепер, можна сказати, є своєрідним способом працювати з історією, я гадаю». Він розповів, як одного разу врятував однооку канарку з універмагу «Вулворт», яка будила його своїм співом кожного ранку, коли він був малим хлопцем; розповів і про те, як захворів на ревматичну пропасницю, що тримала його в ліжку шість місяців; і про невеличку сусідню старовинну бібліотеку з розмальованою фресками стелею («на превеликий жаль, їх уже звідти стерли»), куди він мав звичку тікати з дому. Розповів про місіс де Пейстер, стару аристократку, яку він ходив навідувати після школи; колишня перша красуня Олбані й місцевий історик квоктала над Гобі і годувала його тістечками «данді», які замовляла з Англії в бляшанках, вона з великою радістю годинами розповідала Гобі про кожну річ зі свого порцелянового серванту і, серед іншого, мала канапу з червоного дерева — що, за чутками, належала генералові Геркаймеру[41], і саме та канапа вперше зацікавила його меблями. («Хоч я не міг собі уявити, як генерал Геркаймер міг поміститися на тій декадентській, схожій на давньогрецьку канапі».) Розповідав він і про свою матір, вона померла невдовзі після смерті його сестри, яка прожила тільки три дні; і про молодого священика-єзуїта, футбольного тренера, який — йому зателефонувала перелякана ірландська покоївка, коли батько Гобі нещадно лупцював сина ременем «практично вщент», — прибіг у дім, закасав рукави й одним ударом повалив батька Гобі на підлогу. («Отець Кіґан! Це він приходив до нас у дім, коли я захворів на ревматичну пропасницю, щоб мене причастити. Я був у нього служкою — він знав, як мені вдома, бачив смуги на моїй спині. Останнім часом стало відомо про багатьох священиків, які погано ставляться до хлопців, але він до мене ставився дуже добре — я завжди думаю, що з ним сталося, я намагався знайти його, але не зміг. Мій батько зателефонував архієпископу, і я незчувся, як його спровадили в Уруґвай».) Усе тут було зовсім інакшим, ніж у Барбурів, де — попри загальну атмосферу доброти — я або губився в товкотнечі, або ставав об’єктом неприємних розпитувань. Я почувався краще, знаючи, що мій друг Гобі живе лише на відстані однієї поїздки автобусом прямо вниз по П’ятій авеню. І вночі, коли я прокидався, тремтячий й охоплений панікою, коли вибух знову гуркотів у мені, іноді мені щастило повернутися до сну, думаючи про його дім, де, навіть не усвідомлюючи цього, я міг іноді опинитися десь у середині ХІХ століття, у світі годинників, які цокали, й дощок підлоги, що рипіли, мідних каструль і кошиків з ріпою та цибулею на кухні, вогників на свічках, які схилялися ліворуч на протязі відчинених дверей, штори на високих вікнах у вітальні майорять, наче бальні сукні, а в тихих кімнатах сплять старі речі.

Мені ставало дедалі важче пояснювати, куди я пропадаю, а надто коли я не з’являвся на обід, що бувало часто, і винахідливість Енді вичерпувалась.

— Чи не поїхати мені з тобою й не поговорити з нею? — сказав Гобі одного дня, коли ми були на кухні і їли вишневий пиріг, який він купив на фермерському ринку. — Я залюбки поїду й зустрінуся з нею. Або, може, ти схочеш запросити її сюди.

— Можливо, — відповів я, подумавши.

— Їй може бути цікаво подивитися чіппендейлівський комод на комоді[42], ну той, філадельфійський — із різьбленим верхом. Можна й не купувати, лише подивитись. Або, якщо це тебе влаштує, ми могли б запросити її в «Ла Ґренуй», — він засміявся, — або в якусь ближчу забігайлівку, що могло б її розважити.

— Дайте мені подумати, — сказав я.

І поїхав додому автобусом рано, міркуючи. Крім хронічної брехні місіс Барбур — постійне пізнє перебування в бібліотеці, проект з історії, якого не існувало, — мені буде незручно зізнатися Гобі в тому, що я назвав перстень містера Блеквелла сімейною реліквією. А якщо місіс Барбур і Гобі зустрінуться, мою брехню, безперечно, викриють так чи інак. Я не бачив, як міг би її обминути.

— Де ти був? — різко запитала місіс Барбур, одягнена для вечері, але без туфель, з’явившись із глибини квартири з бокалом джину з лаймом у руці.

Щось у її манері змусило мене подумати про пастку.

— Сьогодні, — сказав я, — я був у центрі міста в гостях у друга моєї матері.

Енді подивився на мене розгублено.

— Справді? — підозріло запитала місіс Барбур, скоса поглянувши на Енді. — Енді щойно мене повідомив, що ти знову залишився працювати в бібліотеці.

— Не сьогодні, — сказав я з такою невимушеністю, яка здивувала мене.

— Що ж, маю сказати, мені легше тепер, коли я почула твоє пояснення, — холодно сказала місіс Барбур, — бо головний корпус у понеділок зачинений.

— Я не сказав, що він залишився в головному корпусі, мамо, — заперечив Енді.

— Думаю, ви можете його знати, — мовив я, намагаючись відвести небезпеку від Енді.

— Кого знати? — спитала місіс Барбур, знову перевівши погляд на мене.

— Того друга, якого я відвідував. Його звуть Джеймс Гобарт. Він тримає магазин меблів у центрі міста — хоч нічого не продає. Він робить реставрацію.

Вона звела брови докупи.

— Гобарт?

— Він приймає замовлення від багатьох. Іноді навіть працює на «Сотбіз».

— То ти не заперечуватимеш, якщо я зателефоную йому?

— Ні. Він запропонував, щоб ми разом пішли на обід. Або, може, ви коли-небудь захочете навідатись до його крамниці.

— Он як, — сказала місіс Барбур, іще не цілком отямившись від подиву. Тепер вона була збита з пантелику. Якщо місіс Барбур коли-небудь їздила південніше від Чотирнадцятої вулиці, хай із якої причини, то я ніколи про це не чув. — Ну гаразд. Побачимо.

— Не обов’язково там щось купувати. Можна тільки подивитися. Він має чудові речі.

Вона закліпала очима.

— Звичайно, — сказала вона. Вона здавалася дивно дезорієнтованою, в очах були якісь напруження й розгубленість. — Ну нехай. Думаю, мені буде приємно зустрітися з ним. Ми знайомі?

— Ні, не думаю.

— У всякому разі, пробач мені, Енді. І ти також, Тео.

Вона просить пробачення в мене? Я не знав, що їй сказати. Енді, який потай смоктав великий палець, лише здвигнув одним плечем, коли вона швидко вийшла з кімнати.

— У чому річ? — спокійно запитав я.

— Вона засмучена. І ти тут ні до чого. Платт повернувся додому, — додав він.

Тепер, коли він про це згадав, я почув приглушену музику, яка лунала в глибині квартири. Глибоке гупання, що діяло на підсвідомість.

— Чому він повернувся? — запитав я. — У чім проблема?

— Щось сталось у школі.

— Погане?

— А Бог його знає, — відповів він байдуже.

— Він у халепі?

— Схоже, що так. Але ніхто про це нічого не говорить.

— Але що сталося?

Енді скривив гримасу: хтозна.

— Він уже був тут, коли ми повернулися зі школи, — ми почули його музику. Кітсі була збуджена й побігла, щоб його привітати, але він заверещав і гримнув дверима під її носом.

Я здригнувся. Кітсі обожнювала Платта.

— Тоді мати прийшла додому. Зайшла до його кімнати. Потім якийсь час розмовляла по телефону. Мені навіть здається, тато вже повертається додому. Вони мали сьогодні ввечері обідати в Тікнорів, але, думаю, цю домовленість уже скасовано.

— А як будемо вечеряти? — запитав я після короткої паузи.

Зазвичай, коли ми приходили зі школи, то їли, сидячи перед телевізором і водночас виконуючи домашню роботу, — але тепер, коли в домі з’явився Платт, а містер Барбур уже в дорозі і їхні вечірні плани скасовано, було схоже, що нам доведеться обідати в сімейному колі, в їдальні.

Енді поправив окуляри — метушливо, як старенька бабця, він завжди їх так поправляв. Хоч у мене волосся було темне, а в нього світле, я зрозумів, чому місіс Барбур вибрала для нас такі однакові окуляри: вона хотіла зробити мене схожим на яйцеголового близнюка Енді — я в цьому переконався, коли підслухав, як одна дівчина в школі назвала нас «брати тупаки» (чи, може, «брати глупаки» — обидва прізвиська були далекі від компліменту).

— Ходімо до «Серендіпіті» й купимо там по гамбургеру, — сказав Енді. — Мені зовсім не хочеться бути вдома, коли повернеться тато.

— Заберіть і мене, — несподівано попрохала Кітсі, забігши до нашої кімнати й зупинившись перед нами, розчервоніла й засапана.

Енді і я перезирнулися. Кітсі навіть не хотіла, аби її бачили разом із нами в черзі на автобусній зупинці.

— Благаю вас, — заскиглила вона, дивлячись то на нього, то на мене. — Тодді пішов грати у футбол, я маю власні гроші й не хочу залишатися сама з ними, будь ласка.

— Нехай іде, — сказав я Енді, і вона кинула на мене вдячний погляд.

Енді запхав руки до кишень.

— Ну гаразд, — мовив він їй без жодного виразу.

Я подумав, що вони схожі на двійко білих мишей. Тільки що Кітсі — це миша-принцеса, грудочка цукрової вати, тоді як Енді — різновид нещасної, анемічної миші з зоомагазину, яку ви купите хіба для того, щоб згодувати її удаву.

— Збирайся швидше. Давай, — сказав він, коли вона завмерла на місці, витріщившись на нього. — Ходімо. Я не збираюся чекати тебе. І не забудь свої гроші, бо я не платитиму за твій гамбургер.

ХІІІ

Я не ходив до Гобі кілька наступних днів, щоб підтримати Енді, хоч атмосфера в домі була такою напруженою, що перебувати в ній мені зовсім не хотілося. Енді мав слушність: годі було збагнути, що накоїв Платт, бо місіс і містер Барбури поводилися так, ніби нічого не сталося (але таки сталося, в цьому сумніватися не випадало), а сам Платт також не говорив ні слова й лише похмуро сидів над своєю мискою, а волосся затуляло йому обличчя.

— Повір мені, — сказав Енді, — атмосфера тут краща, коли ти присутній. Вони намагаються розмовляти й докладають усіх зусиль, щоб їхня балачка була нормальною.

— А що він накоїв, як ти думаєш?

— Чесно кажучи, я не знаю. І не хочу знати.

— Присягаюся, що хочеш.

— Справді, хочу, — погодився Енді. — Але не маю найтуманнішого уявлення.

— Ти думаєш, він когось одурив? Щось украв? Жував гумку в каплиці?

Енді стенув плечима.

— Останній раз він потрапив у халепу за те, що врізав комусь по пиці палицею для гри в лакрос. Але тут було щось інше. — Потім Енді заявив ні сіло ні впало: — Мати любить Платта найбільше.

— Ти так гадаєш? — ухильно поцікавився я, хоч і знав, що він має рацію.

— Тато найбільше любить Кітсі. А мати — Платта.

— Вона також дуже любить Тодді, — сказав я, перш ніж зрозумів, як це прозвучало.

Енді зробив гримасу.

— Я подумав би, що мене підмінили відразу після народження, — сказав він. — Якби не був такий схожий на матір.

XIV

З якоїсь причини протягом цього напруженого антракту (можливо, тому, що таємнича халепа, в якій опинився Платт, нагадала мені про мою власну) мені спало на думку, що, можливо, я повинен розповісти Гобі про картину або принаймні торкнутися цієї теми, щоб з’ясувати, якою буде його реакція. Проблема була в тому, як забрати картину. Вона досі була в нашій квартирі, там, де я її покинув, у торбині, яку приніс із музею. Побачивши її прихиленою до канапи у вітальні того жахливиго ранку, коли повернувся додому, щоб забрати деякі потрібні мені шкільні речі, я пройшов повз неї, старанно її оминаючи, мов причепливого жебрака на хіднику, й весь час відчуваючи холодний погляд місіс Барбур на своїй спині, на нашому помешканні, на речах моєї матері, коли вона стояла, склавши руки на грудях.

Проблема була для мене тяжкою. Щоразу, коли я думав про неї, живіт мені судомило, тож перший інстинкт наказував опустити кришку й думати про щось інше. На лихо, я дуже довго нікому нічого не розповідав, і мене опанувало почуття, що вже надто пізно розповідати про це хоч комусь. Але що більше часу я проводив із Гобі — з його пошкодженими геплвайтами та чіппендейлами, старими меблями, про які він так турбувався, — тим більше відчував, що мовчати далі не годиться. А що буде, як хтось знайде картину? Що станеться зі мною? Я знав, що господар дому може зайти до нашого помешкання — він мав ключ, але навіть якби він увійшов, то навряд чи відразу наштовхнувся б на сумку з картиною. Проте я розумів, що спокушаю долю, залишаючи картину там і весь час відкладаючи рішення, що з нею робити.

Не те щоб я не хотів повернути картину до музею. Якби я міг повернути її в чаклунський спосіб, силою бажання, то зробив би це за мить. Але проблема була в тому, що я не знав, як її повернути, не наражаючи на небезпеку ні себе, ні картину. Після вибуху в музеї по всьому місту були розклеєні оголошення, що всі згортки, залишені без нагляду невідомо з якої причини, будуть знищені, й це зруйнувало всі мої блискучі надії повернути картину анонімно. Адже підозрілі валізи або пакунки злетять у повітря без зайвих розмов.

З усіх дорослих, яких я знав, я міг довіритися лише двом: Гобі й місіс Барбур. З цих двох Гобі здавався мені набагато симпатичнішою перспективою, яка значно менше мене лякала. Мені було б набагато легше пояснити Гобі, як сталося так, що я забрав картину з музею. Що я виконував інструкції Велті, що це була, так би мовити, помилка, вчинена у стані контузії, в якому я тоді перебував. Я, мовляв, не цілком усвідомив, що роблю. І я не мав наміру тримати її в себе так довго. Але в моєму бездомному становищі мені здавалося надто ризикованим розкрити рот і зізнатися в тому, що багато хто розцінив би як серйозний злочин. І тут унаслідок випадкового збігу саме тоді, коли я думав, що не маю права далі мовчати, я натрапив на невелике чорно-біле фото своєї картини в бізнесовому розділі «The Times».

Мабуть, через напружену атмосферу, що склалася в домі внаслідок ганьби, яка спіткала Платта, газета стала тепер проникати з кабінету містера Барбура в інші кімнати, де розпадалася на окремі сторінки. Ці сторінки, неакуратно складені, лежали біля загорнутої в серветку склянки з газованою водою (візитівки містера Барбура) на журнальному столику у вітальні. То була довга й занудна стаття, надрукована в кінці розділу, де йшлося про індустрію страхування — про фінансові труднощі, пов’язані з облаштуванням великих мистецьких виставок в умовах нестабільної економіки, а надто про труднощі страхування мандрівних творів мистецтва. Але мою увагу привабив насамперед підпис під фотографією: «„Щиголь“, знищений шедевр Карела Фабриціуса 1654 року».

Я без якихось певних думок примостився на стільці містера Барбура й почав переглядати густий текст, аби побачити бодай іще одну згадку про мою картину (я вже думав про неї як про мою; ця думка проникла мені в мозок, ніби я володів нею протягом усього свого життя).

Закони міжнародного права набувають чинності у випадках культурного тероризму, таких як цей, що завдав тяжкого удару і по фінансовій спільноті, і по світу мистецтва. «Втрату навіть одного з цих шедеврів неможливо оцінити, — завив Мюррей Твітчелл, лондонський аналітик ризиків. — Крім дванадцяти втрачених і, ймовірно, знищених картин, інші двадцять сім творів були дуже ушкоджені, хоча реставрація деяких із них можлива». Зроблено марну, на думку багатьох, спробу в «Базі даних про втрачені твори…»

Стаття мала продовження на наступній сторінці. Але в цю мить місіс Барбур увійшла до кімнати, і я мусив відкласти газету.

— Тео, — сказала вона. — Я маю до тебе пропозицію.

— Яку? — обережно запитав я.

— Ти погодишся поїхати цього року з нами до штату Мен?

На якусь мить мене опанувала така радість, що я зовсім зблід.

— Так! — вигукнув я. — Це буде круто.

Навіть вона не могла не всміхнутися.

— Ну що ж, — сказала вона. — Ченс, безперечно, буде радий залучити тебе до праці на човні. Схоже, цього року ми виїдемо трохи раніше — тобто Ченс і діти виїдуть раніше. Я залишуся в місті, щоб зробити деякі справи, але через тиждень або два приєднаюся до вас.

Я був такий щасливий, що не знайшов ані слова.

— Подивимось, як тобі вітрильний спорт. Можливо, він сподобається тобі більше, ніж Енді. Сподіваймося на це принаймні.

— Ти думаєш, це буде тобі велика втіха, — похмуро сказав Енді, коли я прибіг у спальню (не прийшов, а прибіг), щоб повідомити велику новину. — Але так не буде. Ти зненавидиш це.

Проте я бачив, який він задоволений. І того вечора, перед тим як ми лягли спати, він сів зі мною на краєчку нижнього ліжка й ми обговорили, які книжки візьмемо з собою, які ігри, а також пригадали симптоми морської хвороби, щоб я, коли схочу, міг відкараскатися від допомоги на палубі.

XV

Ці дві новини, обидві для мене приємні, пом’якшили мій настрій і навіяли полегкість. Якщо моя картина знищена — принаймні такою є офіційна версія, — то я маю безліч часу, аби вирішити, що з нею робити. І, немов чарами, запрошення місіс Барбур поширювалося далеко за межі літа й далеко за обрій, і тепер весь Атлантичний океан лежав між мною і дідом Декером; стало так легко, що в мене йшла обертом від радості голова, так я радів, що таке важливе для мене рішення не треба було ухвалювати негайно. Я знав, що повинен віддати картину або Гобі, або місіс Барбур, здатися на їхню ласку, розповісти їм усе, попрохати, щоб вони допомогли мені, — у якомусь ясному куточку своєї свідомості я розумів, що гірко каятимусь, якщо цього не зроблю, — але мій розум був надто заповнений відпочинком у штаті Мен і ходінням під вітрилами, аби думати про щось інше; і мені почало здаватися, що буде добре, коли я втримаю картину на якийсь час як страхування на наступні три роки проти необхідності жити в діда Декера та Дороті. Ознакою моєї naïveté[43] був той факт, що я мав надію навіть продати картину, якби мені захотілося. Тож я тримався спокійно, вивчав мапи та морські символи з містером Барбуром і дозволив місіс Барбур повести мене в «Брукс Бразерз», де вона купила мені черевики для ходіння по палубі й кілька легких бавовняних светрів, щоб носити їх на воді, коли вночі стає холодно. І так нічого я й не сказав.

XVI

— Надто велика освіта — ось у чому була моя проблема, — сказав Гобі. — Принаймні так думав мій батько.

Я був із ним у майстерні й допомагав йому відбирати нескінченні шматочки старого вишневого дерева, одні червоніші, інші брунатніші, усі збережені від уламків меблів і потрібні йому для того, щоб полагодити окантування високого підлогового годинника, над яким він працював.

— Мій батько мав компанію з вантажних перевезень (я вже про це знав; назва компанії була такою відомою, що навіть я чув про неї), і влітку та на різдвяні вакації він примушував мене навантажувати й розвантажувати машини — я ще мушу багато чого навчитися, щоб сісти за кермо машини, казав він. Чоловіки на вантажних доках усі замовкли, коли я туди прийшов. Синок боса, ви ж розумієте. То не була їхня провина, бо з таким сучим сином, як мій батько, працювати було нелегко. Хай там як, а він примушував мене тяжко трудитися з чотирнадцяти років, після школи й на вихідні — вантажачи ящики під дощем. Іноді я працював також в офісі — похмурій, брудній конурі. Узимку там панував мороз, а влітку — нестерпна спека. Доводилося горлати, щоб перекричати гуркіт вентиляторів. Спершу я працював там лише влітку та на різдвяних канікулах. Та коли я закінчив другий курс коледжу, він оголосив, що платити далі за моє навчання не збирається.

Я знайшов шматок дерева, який здавався добрим для полагодження зламаної деталі, й підсунув його Гобі.

— У вас були погані оцінки?

— Ні, я навчався успішно, — сказав він, піднявши мій шматок дерева, подивившись його на світло й кинувши на купу інших можливих варіантів. — Річ була в тому, що сам він у коледжі не навчався, а домігся успіху в житті, хіба ні? То невже я вважав себе кращим за нього? Понад те, він належав до людей того типу, які мусять гнобити всіх у своєму оточенні, — ти знаєш таких людей, — і, схоже, йому раптом спало на думку, як найкраще тримати мене під своїм нігтем і примушувати працювати задарма. Спочатку, — він роздивлявся кілька хвилин ще один шматок шпону, а тоді поклав його на купку «може бути», — спочатку він сказав мені, щоб я зробив перерву на рік, на чотири роки, на п’ять, на скільки треба, й заробив решту грошей на навчання в коледжі тяжкою працею. Я не бачив жодного пенні зі свого заробітку. Я жив удома, й він відкладав усі мої гроші на спеціальний рахунок, «для мого ж таки добра», так би мовити. Досить брутально, але справедливо, так я думав. Але потім — після того як я працював на нього повний робочий день десь протягом трьох років — умови гри змінилися. Зненацька, — він засміявся, — з’ясувалося, що я нічого не зрозумів у нашій домовленості. Я виплачував йому борг за перші два роки навчання в коледжі. Він узагалі нічого для мене не відкладав.

— Це жахливо, — сказав я після шокової паузи.

Я не розумів, як він може сміятися з такої несправедливості.

— Ну, розумієш, — він закотив очі, — я був іще хлопець зелений, але до мене дійшло, що, працюючи в такому темпі, я раніше помру від старості, аніж виберуся звідти. Але, не маючи грошей, не маючи де жити, який вихід зі своєї ситуації міг я знайти? Я напружено намагався щось придумати, коли раптом одного дня до нашого офісу прийшов Велті — саме тоді, коли мій батько обкладав мене лайкою. Він любив принизити мене перед своїми людьми, мій тато, випендрюючись перед ними, наче мафіозний бос, розповідаючи, що я заборгував йому гроші за те й за те, вираховуючи їх із моєї уявної «платні». Він утримував мої фантомні чеки невідомо за які порушення. Отаким було моє життя.

Щодо Велті, то я бачив його не вперше. Він приходив до нас, щоб організувати перевезення якогось антикваріату, закупленого в маєтках, — він завжди нарікав на те, що зі своїм горбом мусив напружено працювати, щоб створити про себе добре враження, щоб люди не зважали на його калічне тіло й усе таке, але мені він сподобався від самого початку. Власне, він подобався всім, навіть моєму батькові, який, мушу сказати, не звик добре ставитися до людей. У всякому разі, Велті, ставши свідком тієї брутальної сцени, зателефонував моєму батькові наступного дня і сказав, що хотів би скористатися моєю допомогою в пакуванні меблів у будинку, майно якого він закупив. Я був дужим хлопцем, старанним працівником і годився для такої роботи. До того ж, — Гобі підвівся й потягнувся, — Велті був вигідним клієнтом. І мій батько з якихось міркувань пристав на пропозицію.

Будинок, у якому я допомагав пакувати речі, належав родині де Пейстерів. А річ у тому, що я знав стару місіс де Пейстер дуже добре. Ще в дитинстві я полюбляв навідувати її — химерну стару жінку в яскравій жовтій перуці, справжнє джерело інформації з розкиданими всюди паперами. Вона знала все про місцеву історію, була неймовірно цікавою оповідачкою — а її дім був напхом напханий кришталем від Тіффані й добрими старовинними меблями ХІХ століття, і я краще знав про походження багатьох речей, аніж дочка місіс де Пейстер, яка не мала найменшого інтересу до стільця, на якому сидів президент Маккінлі, чи до чогось подібного.

Того дня, коли я закінчив допомагати йому з цим будинком — було близько шостої години вечора, і я був із голови до ніг у пилюці, — Велті відкоркував пляшку вина, й ми випили його, сидячи на спакованих валізах і скринях, посеред голої підлоги та наповненого відлуннями порожнього будинку. Я був виснажений і стомлений — він заплатив мені готівкою, щоб гроші не дісталися моєму батькові, — і, коли я подякував йому й запитав, чи він не знайшов би іншої роботи для мене, він сказав: я щойно відкрив крамницю в Нью-Йорку, і, якщо тобі потрібна робота, ти її маєш. Тож ми цокнулися келихами, щоб скріпити цю домовленість, і я повернувся додому, спакував валізу, наповнену переважно книжками, попрощався з власним домом і наступного дня поїхав на вантажівці до Нью-Йорка, жодного разу не озирнувшись…

Розповідь закінчилася. Настала тиша. Ми все ще займалися сортуванням шпонів: фрагменти дерева завтовшки з папірець клацали, мов у якійсь старовинній, можливо, китайській грі, створюючи дивні звуки, завдяки яким ми почувалися наче в якійсь неозорій тиші.

— Ось він, — сказав я, схопив шматок дерева, підняв його і з тріумфом передав Гобі: він підходив кольором набагато ближче, аніж ті, які він уже відклав.

Він узяв його в мене, подивився під лампою.

— Може бути.

— А що в ньому не так?

— Розумієш, — він підніс шпон до окантування високого годинника, — у цій роботі головне — дібрати зернистість дерева. У цьому весь секрет. Відтінки в тоні підробити легше. Поглянь на оцей, — він підняв інший шматок дерева, колір якого відрізнявся на кілька тонів, — якщо застосувати трохи воску й пофарбувати його правильно, він може бути. Біхромат калію, трохи коричневої фарби в стилі Ван Дейка, а іноді, коли зернистість надто відрізняється, особливо в певних видів горіхового дерева, я застосовую нашатирний спирт, щоб зробити новий шматок дерева трохи чорнішим. Але тільки в тому разі, коли я не маю іншого виходу. Завжди краще застосовувати дерево того самого віку, що й те, яке ти лагодиш, коли воно в тебе є.

— Як ви навчилися це робити? — боязко запитав я.

Він засміявся.

— Так само, як ти навчаєшся тепер! Стоячи поруч і спостерігаючи. Намагаючись допомагати.

— Вас навчав Велті?

— О ні. Він розумів, як це робиться, у цьому бізнесі інакше не можна. Він мав дуже точне око, і я часто бігав і кликав його, коли потребував думки фахівця. Але перш ніж я приєднався до цієї фірми, він зазвичай не купував речей, які потребують реставрації. Ця робота вимагає великих витрат часу й особливого характеру, а він не мав на це ані темпераменту, ані фізичної вправності. Він волів купувати речі, охоче брав участь в аукціонах або перебував у своїй крамниці й базікав із покупцями. Щодня близько п’ятої години я підіймався сходами, щоб випити з ним чашку чаю. Немов із тюремного підземелля. У ті давні дні тут було вбого й паскудно — панували волога та пліснява. Коли я прийшов працювати на Велті, — він засміявся, — тут трудився старий на ім’я Абнер Моссбанк. Він ледве стояв на ногах, його пальці були покручені артритом, а очі ледве могли бачити. Іноді, щоб полагодити якусь річ, йому був потрібен цілий рік. Але я стояв у нього за спиною і спостерігав, як він працює. Він працював, як хірург. Не можна було ставити йому жодного запитання. У майстерні панувала цілковита тиша. Але він знав абсолютно все — знав ту справу, якої інші люди не знають або не завдають собі клопоту вивчити, — вона висить на ниточці, усе тоншій із кожним поколінням.

— Ваш батько не повернув вам гроші, які ви в нього заробили?

Він весело засміявся.

— Жодного пенні. І більше ніколи зі мною не розмовляв. Він був мерзенним старим паскудником — помер від серцевого нападу, коли звільняв одного зі своїх давніх працівників. То був найубогіший похорон із тих, які тобі будь-коли доводилося бачити. Три чорні парасольки під дощем зі снігом. Відразу пригадується Ебенезер Скрудж[44].

— Ви ніколи не повернулися до коледжу?

— Ні. Не схотів. Адже я знайшов діяльність собі до вподоби. Отже… — Він поклав обидві руки собі на поперек і випростався; витерті на ліктях рукави його піджака, просторого й трохи брудного, робили його схожим на добродушного конюха, який іде до стайні. — Мораль цієї історії в тому, що хто знає, куди все це тебе приведе?

— Що все це?

Він засміявся.

— Твої канікули під вітрилом, — сказав він, підходячи до полиці, де банки з пігментами стояли вишикувані, наче пляшечки з ліками в аптекаря: землисто-охряні, отруйно-зелені, вугільний порошок і спалена кістка. — Це може для тебе бути вирішальна мить. Буває, море захоплює людей.

— Енді має морську хворобу. На яхті він мусить тягати з собою пакет і блювати в нього.

— Але маю сказати, — він потягся за банкою з ламповою сажею, — що мене море так і не захопило. Коли я був дитиною, то був у захваті від «Легенди про старого моряка» з ілюстраціями Доре, я тремтів, дивлячись на океан, але ніколи не мав такої пригоди, яку матимеш ти. Ніколи не знаєш, що на тебе чекає. Тому що, — сказав він, насупивши брови й насипавши трохи порошку на свою палітру, — я ніколи не думав про те, що старі меблі місіс де Пейстер стануть тією річчю, яка визначить моє майбутнє. А тебе, можливо, зачарують раки-самітники й ти станеш вивчати морську біологію. Або тобі захочеться будувати яхти чи бути художником-мариністом, або написати книжку про «Лузитанію»[45].

— Можливо, — сказав я, склавши руки за спиною.

Але насправді я сподівався зовсім на інше. Навіть думка про це примушувала мене тремтіти. Бо Кітсі й Тодді почали ставитися до мене набагато, набагато терпиміше, наче їх відвели вбік і щось їм сказали. І я бачив, якими поглядами, якими тонким натяками обмінювалися між собою містер і місіс Барбури, що вселяло мені надію, більше ніж надію. Власне, цю думку вклав мені в голову Енді.

— Вони вважають, що мені корисно бути біля тебе, — якось сказав він, коли ми йшли до школи. — Що ти витягуєш мене з моєї мушлі й робиш соціальнішим. Думаю, вони готуються зробити сімейне оголошення, коли ми приїдемо до Мену.

— Оголошення?

— Не будь йолопом. Вони прихилилися до тебе — мати передусім. Але й тато теж. Мені здається, вони хочуть, щоб ти залишився жити в нас.

XVII

Я їхав до передмістя на автобусі, дещо сонний, зручно хитаючись назад і вперед і спостерігаючи, як біжать повз мене мокрі недільні вулиці. Коли я увійшов до помешкання, змерзнувши від переходу під дощем, Кітсі вибігла у вестибюль і подивилася на мене широко розплющеними очима, ніби я був страусом, який заблукав до квартири. Потім після кількох безмовних секунд вона побігла до вітальні, клацаючи сандалями на паркетній підлозі, з криком:

— Мамо! Він прийшов!

З’явилася місіс Барбур.

— Привіт, Тео, — сказала вона. Вона була цілком урівновжена, проте в її манерах відчувалося якесь напруження, хоч я не міг збагнути, в чому річ.

— Ходи сюди. У мене сюрприз для тебе.

Я пішов за нею в кабінет містера Барбура, у якому було темно через похмурий день і де морські мапи в рамках та дощ, який струменів по сірих шибках, створювали враження театральної каюти корабля на штормовому морі. У протилежному кінці кімнати чиясь постать підвелася з м’якого шкіряного крісла.

— Привіт, друзяко, — сказав той чоловік. — Давно ми не бачилися.

Я застиг у дверях. Голос я впізнав непомильно: мій батько.

Він ступив уперед, у слабке світло, яке проникало з вікна. Це був він, звичайно ж, він, хоч він і змінився, відколи я бачив його востаннє. Він був важчий, засмаглий, з одутлим обличчям, у новому костюмі і з зачіскою, яка робила його схожим на бармена в центрі міста. У розпачі я подивився назад, на місіс Барбур, і вона подарувала мені ясну, але безпорадну усмішку, ніби хотіла сказати: «Я знаю, але що я можу вдіяти?»

Поки я стояв безмовний від шоку, ще одна постать підвелася й пропхалася поперед батька.

— Привіт, я Ксандра, — сказав гортанний голос.

Переді мною стояла чудернацька жінка, засмагла й підтягнута, з безвиразними сірими очима, з помережаною дрібними зморшками шкірою мідного кольору і щербинкою між передніми зубами. Хоч вона була старша від моєї матері чи принаймні старша на вигляд, вона мала на собі молодіжний одяг: червоні босоніжки на платформі, джинси з низькою талією, широкий пояс, чимало золотих прикрас. Її волосся кольору зацукрованої соломи було дуже прямим і посіченим на кінцях; вона жувала гумку, й від неї ширився сильний запах «джусі фрут».

— Я Ксандра, з «К», — сказала вона скрипучим голосом. Її очі були ясними й безбарвними, оточені справжнім парканом чорної туші, а погляд був потужним, упевненим у собі, незмигним. — Не Сандра. І, Богу дякувати, не Сенді. Так мене називають часто, і я тоді на стіну лізу.

Поки вона говорила, мій подив щомиті зростав. Я не міг зібрати її в одне ціле: просякнутий віскі голос, мускулясті руки, китайський ієрогліф, витатуйований на великому пальці ноги, довгі квадратні нігті на пальцях рук, пофарбовані білим лаком на кінчиках, сережки у формі морської зірки.

— Ми приземлились у «Ла Ґвардії»[46] лише дві години тому, — сказав батько, прокашлявшись, так ніби це все пояснювало.

То це та сама жінка, задля якої батько нас покинув? Розгублено я знову озирнувся на місіс Барбур. Але її вже й слід прохолов.

— Тео, я тепер живу в Лас-Веґасі, — сказав батько, дивлячись на стіну десь над моєю головою. Він досі говорив контрольованим, упевненим голосом, натренованим в акторській школі, та хоч він звучав авторитетно, як і завжди, я бачив, що він почувається не менш ніяково, ніж я. — Мабуть, я мав би тобі зателефонувати, але подумав, що ліпше буде приїхати сюди й забрати тебе.

— Забрати мене? — повторив я після тривалої паузи.

— Скажи йому, Ларрі, — промовила Ксандра, а потім звернулася до мене. — Ти маєш пишатися своїм татом. Він тепер на коні. Скільки днів уже триває твій період тверезості? П’ятдесят один? І зробив усе сам, навіть до лікарні не ходив — очищав себе від алкоголю на канапі з великодніми цукерками та пляшкою валіуму.

Оскільки я був надто збентежений, щоб дивитися на неї або на батька, я знову став дивитися на двері — і побачив Кітсі Барбур, яка стояла в залі й слухала все це з широко розплющеними очима.

— Бо я, хочу сказати, що я не могла терпіти всього цього, — сказала Ксандра таким тоном, ніби натякала, що моя мати терпіла й підтримувала батькову пиятику. — Я вже бачила цю картину, бо моя мама була такою алкашкою, що, бувало, виблює у склянку з віскі «Canadian Club», а потім перекине його в рот. І тому одного вечора я сказала йому: Ларрі, я не вимагатиму від тебе, щоб ти більше ніколи не пив, і думаю, що «Анонімні алкоголіки» — це занадто як для твого випадку…

Мій батько прокашлявся та обернувся до мене з тим привітним виразом, який він зазвичай приберігав для незнайомців. Можливо, він і перестав пити; але обличчя в нього було одутле, блискуче, а погляд дещо приголомшений, ніби останні вісім місяців він жив на самому ромі й гавайських закусках.

— Ось так, сину, — сказав він, — ми щойно з літака й відразу приїхали сюди, бо хотіли побачити тебе якомога швидше…

Я чекав.

— …нам потрібен ключ від квартири.

Це було для мене трохи несподівано.

— Ключ? — запитав я.

— Ми не можемо зайти до помешкання, — сказала Ксандра напрямки. — Ми вже намагалися.

— Річ у тому, Тео, — сказав батько чистим і сердечним тоном, діловито пригладивши рукою волосся, — що мені треба зайти до нашої квартири на Саттон-плейс і побачити, що там коїться. Я впевнений, там страшний рейвах і хтось повинен навести там бодай якийсь лад.

«Якби ти не тримала речі в такому жахливому рейваху…» Саме ці слова я почув від батька — він горлав на мою матір, коли десь за два тижні до того, як він зник, вони зчинили найбільшу сварку, яку я будь-коли чув, через те що сережки з діамантами та смарагдами, які належали моїй матері, зникли з таці на її нічному столику. Мій батько (весь червоний, передражнюючи її саркастичним фальцетом) сказав, що це її провина, що їх, напевне, поцупила Чінція або чорти його батька знають хто, нічого було залишати коштовність лежати просто так, де всі бачать, і, можливо, це навчить її ліпше берегти свої речі. А мати, з побілілим від гніву обличчям, нагадала холодним голосом, що вона зняла сережки ввечері в п’ятницю, а Чінція після того не приходила.

«Що ти, в біса, хочеш сказати?» — заволав батько.

Мовчанка.

«Отже, ти мене вважаєш злодієм, так? Ти звинувачуєш власного чоловіка, що він украв у тебе цінну прикрасу? Що за нісенітниця? Тобі слід звернутися до психіатра. Ти потребуєш професійної допомоги…»

Проте зникли не тільки коштовні сережки. Після того як він зник сам, виявилося, що зникли також гроші й античні монети, що належали її батькові. І моя мати поміняла замки й попередила Чінцію та швейцарів, щоб вони його не пускали до помешкання, якщо він прийде, коли вона на службі. Але, звичайно, тепер усе було інакше й ніщо не могло перешкодити йому ввійти до квартири, переглянути її речі і зробити з ними все, що він побажає. Поки я стояв, дивлячись на нього й думаючи про те, що повинен йому сказати, кілька речей промайнули у мене в голові, і головною серед них була картина. Протягом кількох тижнів щодня я говорив собі, що маю піти й подбати про неї, якось винести її звідти, але все відкладав цю справу й відкладав, і ось тепер він з’явився.

Батько все ще не відривав від мене усміхненого погляду.

— Ну як, друзяко? Ти нам допоможеш?

Можливо, він справді вже не пив, але все його колишнє вечірнє бажання випити досі було на його обличчі, шорстке, як наждак.

— У мене немає ключа, — сказав я.

— Ну гаразд, — не розгубився мій батько. — Ми знайдемо слюсаря. Ксандро, дай мені телефон.

Я міркував швидко. Я не хотів, щоб вони зайшли до квартири без мене.

— Хосе або Золотце можуть відчинити для нас двері, — сказав я. — Якщо я піду з вами.

— Тоді гаразд, — сказав мій батько. — Ходімо.

З його тону я запідозрив: він розуміє, що я йому збрехав про ключ (надійно схований у кімнаті Енді). Я розумів також, що він не має особливої охоти звертатися до консьєржів, адже більшість хлопців, які працювали в нашому будинку, не вельми приязно ставилися до мого батька, бо здебільшого бачили його п’яним як чіп. Але я зустрів його погляд так безвиразно, як тільки міг, і зрештою він стенув плечима й відвернувся.

XVIII

— Hola, Jose![47]

— Bomba! — вигукнув Хосе, радісно відступивши назад, коли побачив мене на хіднику. Він був наймолодшим і найбадьорішим з усіх консьєржів, завжди прагнув вислизнути геть, перш ніж закінчиться його зміна, щоб пограти у футбол у парку. — Тео! Que lo que, manito?[48]

Його проста усмішка відразу відкинула мене в минуле. Усе було таким, як і раніше: зелений навіс, жовтава тінь, брунатна калюжка, що збирала в себе воду на хіднику. Стоячи перед дверима в стилі арт-деко — вони такі сліпучо-нікелеві, помережані абстрактними сонячними спалахами, їх, ці двері, у кінофільмі тридцятих років могли штовхати енергійні хлопці у фетрових капелюхах, — я пригадував усі ті випадки, коли заходив у дім і зустрічав матір, яка перебирала пошту, чекаючи на ліфт. Вона щойно прийшла зі служби, на високих підборах і з сумочкою в руках, звідкіля визирає букет, який я послав їй на її день народження. «Ні, ти уявляєш? Мій таємний залицяльник знову дав про себе знати».

Хосе, дивлячись повз мене, побачив мого батька й Ксандру, які трохи відстали.

— Хелло, містере Декере, — сказав він більш офіційним тоном, подавши йому руку через моє плече, чемно, але без особливої приязні. — Приємно вас бачити.

Мій батько увімкнув свою Представницьку Усмішку й почав був відповідати, але я надто нервував і перебив його.

— Хосе, — йдучи сюди, я сушив собі голову, пригадуючи відповідні іспанські слова й подумки будуючи речення, — mi papá quiere entrar en el apartamento, le necesitamos abrir la puerta[49]. — Потім я швидко поставив запитання, яке склав заздалегідь: — Usted puede subir con nosotros?[50]

Погляд Хосе швидко ковзнув на мого батька й Ксандру. Він був великим вродливим хлопцем із Домініканської Республіки, щось у ньому нагадувало молодого Мухаммеда Алі — приємний чоловік, завжди схильний пожартувати, але ти відчуваєш, що з ним краще не зв’язуватися. Якось у хвилину відвертості він підняв свій формений піджак і показав шрам від ножа на животі, який, він сказав, дістався йому під час вуличної бійки в Маямі.

— Я з радістю це зроблю, — невимушено сказав він англійською. Він дивився на них, але я знав, що він звертається до мене. — Я відведу вас нагору. Усе гаразд?

— Так, у нас усе о’кей, — коротко відповів мій батько.

Це він свого часу наполіг, щоб я вивчав іспанську мову як іноземну замість німецької («тож принаймні одна людина в нашій родині зможе спілкуватися з цими паскудними консьєржами»).

Ксандра, яка почала здаватися мені повною ідіоткою, нервово засміялась і сказала своїм заїкуватим швидким голосом:

— Так, у нас усе о’кей, але політ нас добряче виснажив. З Веґаса сюди далека дорога, й ми ще трохи… — І тут вона закотила очі й похитала пальцями, щоб показати, як у неї паморочиться в голові.

— Справді? — запитав Хосе. — Ви тільки сьогодні прилетіли в «Ла Ґвардію»?

Як і всі консьєржі, він був генієм у мистецтві побазікати, а надто якщо розмовляли про погоду або вуличний рух, про те, як найкраще доїхати до аеропорту в години пік.

— Я чув, що сьогодні в аеропорту великі затримки, якісь проблеми з вантажниками, профспілки страйкували чи щось таке?

Поки підіймалися в ліфті, Ксандра безперервно й збуджено теревенила: про те, який брудний Нью-Йорк порівняно з Лас-Веґасом («атож, треба визнати, на Заході всюди панує чистота, вона мене розбестила»), про те, яким поганим сандвічем з індичкою нагодували її в літаку, і про стюарда, який «забув» (Ксандра пальцями зробила лапки) принести їй п’ять доларів решти, коли вона заплатила за замовлене вино.

— О, мем! — сказав Хосе, заходячи в коридор і хитаючи головою в насмішкувато-серйозний спосіб, який був йому притаманний. — Годують у літаках жахливо. Останніми днями вам пощастить, якщо вони взагалі дадуть вам щось їсти. Проте в Нью-Йорку зовсім інша ситуація. Тут можна знайти справді хорошу їжу. Ви можете замовити собі добрі в’єтнамські страви, добрі кубинські, добрі індійські…

— Мені не до вподоби все гостре.

— Тоді замовляйте те, що вам до вподоби. Тут є все. Segundito[51], — сказав він, піднявши палець і шукаючи у зв’язці потрібний ключ.

Замок заскреготів глибоким клац, солідним у своїй правильності звуком. Хоч у квартирі панувала задуха, адже вона давно була замкнена, мене вразив гострий запах дому: запах книжок, старих килимів, лимонний запах засобу для чищення підлоги, темних свічок, які мама купила в Барні і які пахли ароматичною олією.

Торбина з музею лежала на підлозі біля канапи, точно там, де я її покинув, — скільки тижнів тому? Відчувши полегкість, я кинувся в кімнату й схопив її, тоді як Хосе, дещо блокуючи дорогу моєму розгніваному батькові, хоч і не здавалося, що він умисне перепиняє йому шлях, стояв у дверях і слухав Ксандру, склавши руки на грудях. Стриманий і злегка неуважний вираз його обличчя нагадав мені його вигляд тоді, коли йому довелося практично нести мого батька вгору сходами однієї морозної ночі, батько тоді так напився, що десь загубив пальто. «Таке буває в найкращих родинах», — говорив він з абстрактною усмішкою, відмовляючись від двадцятидоларової банкноти, що її мій батько, який белькотів невідомо що, у своєму забльованому піджаку, такому брудному, ніби його хтось тягав у ньому по хіднику, знову й знову тицяв йому під ніс.

— Я фактично родом зі східного узбережжя, — казала Ксандра. — Флорида.

Вона знову нервово засміялася, смикаючись і заїкаючись.

— Вест-Пальм, якщо бути точною.

— Флорида, кажете? — почув я відповідь Хосе. — Там чудово.

— Атож, там чудово. Але у Веґасі ми принаймні бачили сонце, я не певна, що витримала б тутешню зиму, я перетворилася б на морозиво.

У ту мить, коли підняв сумку, я відчув, що вона дуже легка — майже порожня. Де, в біса, картина? Хоч я майже осліп від паніки, та не зупинився, а йшов далі, вниз коридором, на автопілоті до своєї спальні, а голова в мене паморочилась і йшла обертом, поки я переступав ногами…

Несподівано — серед моїх розірваних спогадів про ту ніч — до мене дійшло. Сумка була мокра. Я не хотів залишати картину в мокрій сумці з вологістю, пліснявою і ще казна-чим. Натомість — як я міг забути? — я поставив її на комод матері. Щоб вона відразу її побачила, коли прийде додому. Швидко, не зупиняючись, я залишив сумку в коридорі, біля зачинених дверей своєї кімнати, і звернув у кімнату матері, сподіваючись, що батько не йде за мною надто близько, проте не наважуючись озирнутися, щоб переконатись у цьому.

Я почув, як у вітальні Ксандра каже:

— Я ладна об заклад побитися, що ви тут бачили на вулиці чимало знаменитостей, правда ж?

— О так. Ле Брона, Дена Айкрода, Тару Рід, Джей-Зі, Мадонну…

У спальні матері було темно й прохолодно, і ледь чутні пахощі її парфумів були чимось більшим, ніж я міг витримати. Там стояла картина, підперта фотографіями в срібних рамках, — її батьки, вона, я в різному віці, коні та собаки у великих кількостях: кобила її батька на кличку Дошка, німецький дог Бруно, її такса Поппі, яка померла, коли я ще ходив у дитячий садок. Завмерши, щоб витерпіти видовище її окулярів для читання на комоді, і чорних колготок, які вона вивісила сушитись, і її почерку на сторінках календаря, і мільйона інших деталей, що розривали мені серце, я схопив картину, взяв її під руку й швидко перейшов у власну кімнату через коридор.

Моя кімната, як і кухня, виходила вікнами в шахту між будинками, й без електричного світла в ній було темно. Вологий рушник для лазні лежав згорнутий там, де я покинув його після того, як прийняв душ того останнього ранку, — поверх купи брудного одягу. Я підняв його, скривившись від смороду, щоб накинути на картину, поки не знайду кращого місця, де її заховати, можливо, в…

— Що ти робиш?

Батько стояв у дверях, темний силует на світлі, яке було за ним.

— Нічого.

Він нахилився й підняв сумку, яку я покинув у коридорі, на підлозі.

— Це що таке?

— Сумка для моїх книжок, — сказав я після паузи, хоч сумка явно була того типу, з якою мама ходила в крамниці та на базар, ані я, ані жоден інший хлопець ніколи не взяв би її до школи.

Він кинув її у відчинені двері, зморщивши ніс від смороду.

— Фе, — сказав він, помахавши рукою перед носом, — вона пахне, як старі шкарпетки, що тут лежать.

Коли він увійшов у двері й увімкнув світло, я примудрився складним, але спазматичним рухом накинути рушник на картину, отож (я сподівався) він її не побачить.

— Що там у тебе?

— Постер.

— Я сподіваюсь, ти не збираєшся забрати своє брудне барахло до Веґаса. Нема потреби пакувати твій зимовий одяг — тобі не доведеться його там носити. Хоч якщо ти маєш лижі, то забери їх і все, що до них треба. Ти не уявляєш собі, як круто кататися в Тахо, — не те що в тутешніх крижаних маленьких горах на півночі.

Я відчував, що повинен дати якусь відповідь, тим більше що це був найдовший і найбільш приязний монолог, який він виголосив після приїзду, але я чомусь не міг зібрати думки докупи.

Раптом батько сказав:

— Ти знаєш, із твоєю матір’ю було не так легко жити.

Він підняв щось схоже на старий математичний тест із мого столу, ознайомився з ним і кинув його назад.

— Вона ніколи не розкривала своїх карт. Ти знаєш, як вона поводилась. Закривалася наглухо. Викидала мене зі свого життя. Вічно прикидалася святою. Я весь час почувався зв’язаним по руках. Чесно кажучи — а я ненавиджу це казати, — мені стало навіть тяжко перебувати з нею в одній кімнаті. Повір, я не хочу сказати, що вона була поганою людиною. Вона могла бути чудовою жінкою, але через мить раз — і я не знав, що робити…

Я не казав нічого — лише стовбичив там у незграбній позі з вологим рушником у руках, затуляючи ним картину, світло падало мені у вічі, й мені хотілося бути деінде (у Тибеті, на озері Тахо, на Місяці) й не мучитися, шукаючи відповідь. Те, що він казав про мою матір, було істинною правдою: вона часто бувала некомунікабельною, а коли в неї псувався настрій, було важко вгадати, що вона думає, але я не був зацікавлений обговорювати вади моєї матері, у будь-якому разі, вони здавалися набагато меншими, аніж вади батька.

Батько казав:

— …але я нічого не можу довести, розумієш? Кожна гра має дві сторони. І йдеться не лише про те, хто правий, а хто ні. Звичайно, я визнаю, що теж бував винний, хоч скажу, та й ти погодишся: вона вміла переписувати історію на свою користь.

Мені було дивно знову перебувати з ним в одній кімнаті, а надто тому, що він здавався зовсім інакшим: він мав інший запах і зовсім іншу вагу, був гладеньким, ніби вкритий шаром жиру в півдюйма завтовшки.

— Я думаю, чимало шлюбів стикаються з проблемами, схожими на наші. І терплять їх. Але вона раптом стала геть нестерпною й відлюдькуватою, і я відчув, що жити з нею більше не можу, хоч на таке вона й не заслуговувала.

«Авжеж, не заслуговувала», — подумав я.

— Але чи знаєш ти, що зрештою урвало мені терпець? — сказав мій батько, спершись однією рукою об одвірок і дивлячись на мене гострим поглядом. — Чому я пішов від неї? Я хотів зняти трохи грошей із нашого спільного рахунку в банку, щоб заплатити податки, а вона наклала обмеження на кошти, ніби я збирався вкрасти їх. — Він дивився на мене пильним поглядом, чекаючи відповіді. — То був наш спільний рахунок у банку. Одне слово, у мене виникли великі проблеми в житті, а вона перестала мені довіряти. Довіряти власному чоловікові.

Я не знав, що сказати. Про податки я чув уперше, хоч для мене, звичайно, не було таємницею, що мати не довіряла батькові, коли йшлося про фінансові справи.

— Господи, але якою ж вона була злопам’ятною, — сказав він, скрививши напівжартівливу гримасу й, витерши лоба долонею. — Око за око й зуб за зуб. Їй завжди треба було зрівняти рахунок. Бо повір мені — вона ніколи нічого не забувала. Навіть якщо їй треба було чекати двадцять років. А я, звичайно ж, здавався чоловіком поганим, і, можливо, я й був чоловіком поганим…

Картина, хоч і була маленька, ставала дедалі важчою, і моє обличчя заклякло від зусиль приховати мій дискомфорт. Щоб приглушити його голос, я став рахувати іспанською: uno dos tres, quatro cinco seis…

Коли я дорахував до двадцяти дев’яти, з’явилася Ксандра.

— Ларрі, — сказала вона, — ви з дружиною мали тут чудове місце для життя.

Вона сказала це таким тоном, що мені стало гидко, і я не відчув до неї симпатії за це.

Батько обхопив її за талію і притягнув до себе, ніби збирався її розчавити, аж мене занудило.

— Розумієш, — скромно заявив він, — це більше її квартира, аніж моя.

«З тобою можна погодитись», — подумав я.

— Ходімо зі мною, — сказав мій тато, взяв її за руку й повів до материної кімнати, забувши про мене. — Я хочу тобі щось показати.

Я обернувся й подивився їм навздогін, мені стало бридко, коли я уявив, як Ксандра і мій батько облапуватимуть речі моєї матері, але дуже зрадів, що вони пішли, й не став про це думати.

Не відриваючи погляду від прочинених дверей, я обійшов своє ліжко й примостив картину так, щоб її не було видно. Стара газета «The New York Post» лежала на підлозі — це була та сама газета, яку вона закинула до мене в кімнату перед тим, як ми збиралися провести суботу разом. «Ну ж бо, хлопче, — сказала вона, просунувши голову у двері, — вибирай собі кіно». Хоч там були кілька кінофільмів, які сподобалися б нам обом, я вибрав ранковий сеанс із фестивалю фільмів Бориса Карлоффа — «Викрадач тіл». Мама прийняла мій вибір без жодного слова протесту. Ми пішли у «Фільм Форум», подивилися фільм, а по його закінченні пішли в «Мунденс Дінер» по гамбургер — досконало приємний суботній день, попри той факт, що це була її остання субота, прожита на Землі, й тепер мені ставало гидко щоразу, коли я про це думав, адже (завдяки мені) останній побачений нею кінофільм був банальним старим фільмом жахів про трупи та розкопування могил. (Якби я вибрав кінофільм, що його, я знав, вона хотіла подивитися, — фільм про паризьких дітей протягом Першої світової війни, який здобув високі рецензії, чи могла б вона в якийсь спосіб залишитися живою? Мої думки часто оберталися навколо таких забобонних варіантів.)

Хоч ця газета була священним історичним документом, я розгорнув її й розібрав на окремі аркуші. З кепським настроєм я загорнув картину, використовуючи аркуш за аркушем, і заклеїв згорток тим самим скотчем, який використав кілька місяців тому, щоб заклеїти різдвяний подарунок мамі. «Чудово!» — сказала вона, стоячи посеред шторму кольорового паперу й нахилившись, щоб поцілувати мене; то був набір акварелей, який вона ніколи не понесе до парку літнього суботнього ранку, та й ранку такого вона ніколи більше не побачить.

Моє ліжко — металеве похідне ліжко з блошиного ринку, солдатське й надійне, — завжди здавалося мені найбезпечнішим місцем у світі, коли треба було щось заховати. Але тепер, роззирнувшись навколо (потертий стіл, постер із японського кінофільму про Ґодзіллу, кухоль у вигляді пінгвіна з зоопарку, у який я ставив олівці), я був тяжко вражений тимчасовим характером усього цього; і в мене пішла обертом голова, коли я уявив, як усі ці речі вилітають із помешкання, і меблі, і срібло, й одяг моєї матері: сукні з розпродажу з іще прикріпленими до них етикетками, кольорові туфлі й виготовлені на замовлення нічні сорочки з її ініціалами на манжетах. Стільці та китайські лампи, старі джазові записи на вінілових дисках, які вона купувала у Віллідж, банки з мармеладом та оливками й гостра німецька гірчиця, що зберігалася в холодильнику. У ванній кімнаті було чимало запашних олій і зволожувальних кремів, кольорова піна для купання, напівпорожні пляшечки з надзвичайно дорогими шампунями, що стояли на краю ванни («Кільс», «Клоран», «Керастазе», моя мати зазвичай застосовувала їх по п’ять або й шість різновидів). Як могло помешкання здаватися таким несхитним і стабільним, коли воно було тільки театральними декораціями, які стоять лише доти, доки їх не розберуть і не винесуть вантажники в уніформі?

Увійшовши до вітальні, я побачив на спинці стільця светр матері, там, де вона його залишила, її небесно-голубий привид. Побачив мушлі, які ми зібрали у Велфліті. Гіацинти, які вона купила на корейському ринку за кілька днів до того, як загинула, з почорнілими стеблами, які зогнили й звісилися через край вазона.

У кошику для сміття я побачив каталоги з «Dover Books», «Belgian Shoes»; обгортку з пакета «Necco Wafers», які були її улюбленими цукерками. Я підняв її й понюхав. Я знав, що светр також пахнув би нею, якби я підняв його й підніс до носа, але навіть дивитися на нього для мене було нестерпно.

Я повернувся назад у свою спальню, став на стілець, зняв із полиці свою валізу — вона була з м’якими боками й не дуже велика — і наповнив її своїм чистим спіднім одягом, чистим шкільним одягом і згорненими сорочками з пральні. Потім поклав туди картину, поверх неї — ще один шар одягу.

Я застебнув валізу на змійку — замка не було, але й валіза була матерчатою — і трохи постояв мовчки. Потім вийшов у коридор. Я почув, як висувають і засувають шухляди у спальні мами. Хихотіння.

— Тату, — голосно сказав я, — я піду вниз поговорити з Хосе.

Їхні голоси відразу замовкли.

— Іди, — почувся неприродно приязний голос батька з-поза зачинених дверей.

Я повернувся до своєї кімнати, взяв валізу й вийшов із квартири з нею, залишивши зовнішні двері трохи прочиненими, щоб мати можливість увійти до неї знову. Потім спустився на ліфті вниз, дивлячись у дзеркало, яке було перед моїм обличчям, і докладаючи всіх зусиль, щоб не думати про Ксандру в маминій спальні, яка нишпорить у її одязі. Чи зустрічався він із нею до того, як покинув нас? Невже йому не було бодай трохи гидко дозволяти цій жінці облапувати речі моєї матері?

Я прямував до парадних дверей, де чергував Хосе, коли почув голос:

— Зачекай секунду!

Обернувшись, я побачив Золотця, який вийшов зі складу.

— Тео, Господи, мені так шкода, — сказав він. Ми стояли, дивлячись один на одного, певний час, а потім імпульсивним і незграбним майже до кумедного рухом він обняв мене. — Мені так шкода, — повторив він, хитаючи головою. — Господи, як це могло статися? — Золотце після розлучення часто працював ночами й у вихідні, без рукавиць і з незапаленою сигаретою в руці він стояв перед дверима й дивився на вулицю. Моя мати іноді посилала мене вниз із кавою та пончиками для нього, коли на Різдво він був у вестибюлі сам-один, сидів о п’ятій ранку біля ялинки та свічника з запаленими свічками й розкладав уранішні газети, і вираз його обличчя нагадав мені ті мертві ранки у вихідні, його порожній погляд, його сіре й непевне обличчя, поки він не помічав мене й не всміхався своєю найкращою усмішкою, що промовляла: «Привіт, хлопче!»

— Я так багато думав про тебе й твою матір, — сказав він, витираючи піт з обличчя. — Ay bendito[52], я навіть не можу уявити, що ти тепер мусиш почувати.

— Атож, — сказав я, дивлячись убік, — мені дуже тяжко.

Це була та сама фраза, якою я відповідав людям, коли вони казали, як співчувають моєму горю. Мені доводилося говорити її так часто, що вона звучала в мене дуже легко й трохи фальшиво.

— Я радий, що ти до нас заглянув, — сказав Золотце. — Того ранку я тут чергував, пам’ятаєш? Просто навпроти цього місця.

— Звичайно, пам’ятаю, — сказав я, дивуючись його запитанню: невже він думає, що я міг забути?

— О Боже, — він затулив лоба долонею, погляд у нього був трохи дикий, ніби й сам він урятувався лише чудом, — я думаю про це щодня. Я досі бачу її обличчя, бачу, як вона сідає в таксі. Вона помахала мені рукою, така щаслива.

Він довірливо нахилився вперед.

— Коли до мене дійшла звістка, що вона загинула, — сказав він таким тоном, ніби повідомляв мені таємницю, — я зателефонував своїй колишній дружині, такий я був приголомшений.

Він відхилився назад, підняв брови й подивився на мене, ніби не сподівався, що я повірю йому. Битви Золотця з колишньою дружиною були епічними.

— Ми з нею майже не розмовляємо, — сказав він, — але кому я міг би про це розповісти? А розповісти мені хотілося. Тож я зателефонував їй і сказав: «Розо, ти мені не повіриш. Ми втратили таку чудову жінку з нашого будинку».

Хосе, побачивши мене, повернувся від парадних дверей, щоб приєднатися до нашої розмови, своєю особливою стрибучою ходою.

— Місіс Декер, — сказав він, хитаючи головою з такою любов’ю, ніби на світі ніколи не було кращої жінки, — завжди з нами віталася, завжди всміхалася такою чарівною усмішкою. Такою уважною завжди була.

— Не такою, як деякі люди в нашому домі, — сказав Золотце, подивившись через плече. — Ти знаєш, — він нахилився до мене ближче й прошепотів одними губами, — цих снобів. Я маю на увазі таких, які приходять до дверей із порожніми руками, не несуть ані сумки, ані валізи, але чекають, поки ти їм відчиниш, ось про кого я кажу.

— Вона була не такою, — сказав Хосе, досі хитаючи головою, ніби похмура дитина, яка твердить: ні-ні-ні. — Місіс Декер була вищий клас.

— Ти зачекаєш тут секунду? — сказав Золотце, піднявши руку. — Я зараз повернуся. Не йди. Не дозволяй йому піти, — сказав він, звертаючись до Хосе.

— Ти хочеш, щоб я знайшов тобі таксі, manito? — запитав Хосе, поглянувши на валізу.

— Ні, — сказав я, подивившись назад, у бік ліфта. — Послухай-но, Хосе, ти збережеш для мене цю валізу, — поки я не повернуся й не заберу її?

— Звичайно, збережу, — сказав він, узявши валізу й піднявши її. — З радістю.

— Я приїду по неї сам, о’кей? Не дозволяй нікому її забрати.

— Звичайно, я її збережу, — люб’язно пообіцяв Хосе.

Я пішов за ним у комору, де він причепив до моєї валізи етикетку й поставив її на найвищу полицю.

— Бачиш? — сказав він. — Усе буде гаразд, хлопче. Ми не кладемо туди нічого, крім наших власних речей і пакунків, за які клієнти повинні розписуватися. Ніхто не віддасть цієї валізи без твого персонального підпису, ти зрозумів? Ані твоєму дядькові, твоєму кузенові, нікому. І я скажу Карлосу, Золотцю та іншим хлопцям, щоб вони не віддавали цю валізу нікому, крім тебе. О’кей?

Я кивнув головою і хотів подякувати йому, але тут Хосе прокашлявся.

— Послухай-но, — сказав він, стишивши голос. — Я не хочу тебе тривожити, але нещодавно сюди приходили хлопці, які запитували про твого батька.

— Хлопці? — перепитав я після незв’язної паузи.

Хосе міг назвати «хлопцями» лише тих людей, яким мій батько заборгував гроші.

— Ти не турбуйся. Ми не сказали їм нічого. Тобто сказали, що твого батька тут не було вже рік, чи не так? Карлос сказав їм, що ніхто з вас тут більше не живе, й вони пішли собі геть. Але, — він подивився на ліфт, — можливо, твоєму батькові не варто залишатися тут надовго, саме тепер, ти розумієш, що я маю на увазі?

Я подякував йому, і тут Золоце повернувся з величезною, як мені здалося, пачкою грошей.

— Це тобі, — сказав він дещо мелодраматично.

З хвилину мені здавалося, що я неправильно його почув. Хосе закашлявся й подивився вбік. На маленькому чорно-білому телевізорі, який стояв у кімнаті-складі (його екран був не більшим, аніж коробка від CD), приваблива жінка з довгими сережками, що вільно теліпалися, махала кулаками, викрикувала якусь лайку іспанською мовою на скоцюрбленого від страху священика.

— У чому річ? — запитав я Золотця, який досі тримав гроші.

— А твоя мати тобі нічого не сказала?

Я був спантеличений.

— А що вона могла мені сказати?

Мені розповіли, що за день до Різдва Золотце замовив комп’ютер і звелів доставити його до себе додому. Комп’ютер був призначений для його сина, який потребував цю річ для навчання в школі, але (про цю частину справи йшлося дуже туманно) Золотце за нього не заплатив, чи то заплатив лише частину грошей, чи то його колишня дружина мала заплатити решту замість нього. Одне слово, люди, які доставили комп’ютер, винесли його знову й повантажили у свою машину — і тут моя мати випадково спустилася сходами й побачила, що діялося.

— І вона допомогла мені заплатити в той чудовий день, — сказав Золотце. — Вона побачила, яка тут ситуація, відкрила сумочку й дістала свою чекову книжку. Вона сказала мені: «Золотце, я знаю, що твоєму синові потрібен комп’ютер для школи. Дозволь мені допомогти тобі, мій друже, а гроші ти повернеш, коли зможеш».

— Ти зрозумів? — несподівано запитав Хосе досить сердитим тоном, відірвавши погляд від телевізора, де жінка тепер стояла на цвинтарі й сперечалася з якимсь гладким чоловіком у чорних окулярах. — Це твоя мати допомогла йому заплатити. — Він кивнув на гроші, майже сердито. — Sí, es verdad[53], вона була найвищого класу. Дбала про людей, знаєш? Тоді як більшість жінок витратили б ці гроші на золоті сережки, або парфуми, або якісь речі такого типу.

Я взяв гроші, але почувався ніяково з багатьох причин. Навіть у стані шоку, в якому я перебував, історія про позичені гроші здалася мені не досить переконливою (який магазин погодиться доставити покупцеві комп’ютер, досі не оплачений?). Згодом я поставив перед собою таке запитання: невже я мав такий безпорадний вигляд, що консьєржі вирішили скинутися, щоб допомогти мені? Я досі не знаю, звідки взялися ті гроші. Мені треба було б поставити більше запитань, але я був такий приголомшений усім, що сталося того дня (і передусім несподіваною появою мого батька й Ксандри), що навіть якби Золотце підійшов до мене й спробував подарувати мені шматок засохлої жувальної гумки, яку він зішкріб із підлоги, я простяг би руку й так само слухняно її забрав.

— Це, звичайно, не моя справа, — сказав Хосе, дивлячись через мою голову, — але на твоєму місці я нікому не сказав би про гроші. Ти розумієш, про що я?

— Атож, поклади їх до кишені, — сказав Золотце. — Не ходи й не розмахуй ними, як ти розмахуєш тепер. Багато людей на вулиці готові вбити тебе за цю суму.

— Багато й з тих, що живуть у цьому домі, — сказав Хосе, якого опанував несподіваний сміх.

— Ха-ха, — Золотце реготнув і собі, а потім промовив кілька слів іспанською, яких я не зрозумів.

— Cuidado[54], — сказав Хосе, похитавши головою з насмішкуватою серйозністю, але не втримавшись від усмішки. — Ось чому вони не дозволяють, щоб ми із Золотцем працювали на одному поверсі, — повідомив він мені. — Нас треба тримати кожного окремо. Надто ми любимо повеселитися вдвох.

ХІХ

Після того як з’явилися мій батько й Ксандра, події розвивалися швидко. За обідом цього вечора (у ресторані для туристів, який, на мій подив, обрав батько) він прийняв дзвінок від когось зі страхової компанії моєї матері — і навіть тепер, на багато років пізніше, я жалкую, що не зміг почути ту розмову краще. Але в ресторані було гамірно, а Ксандра (між ковтками білого вина — можливо, батько справді покинув пити, але вона ні) то нарікала на те, що тут не дозволено курити, то намагалася розповісти мені, як навчалася відьомського ремесла з книжки, яку взяла в бібліотеці своєї середньої школи десь у місті Форт-Лодердейл. («Одне слово, це називається вікантство. Релігія Землі».)

Якби я розмовляв із кимось іншим, то неодмінно почав би розпитувати, що насправді означає бути відьмою (закляття й жертвопринесення? угода з дияволом?), але перш ніж я отримав такий шанс, вона вже перескочила на іншу тему, розповідаючи, як мала нагоду вступити до коледжу, але не скористалася з неї («Я тобі скажу, чим я цікавилася. Англійською історією і всім подібним. Генріхом VIII, Марією Шотландською»). Але вона так і не вступила до коледжу, бо надто захопилася одним хлопцем. «Я на ньому схибнулася», — просичала вона, втупившись у мене гострим поглядом своїх безбарвних очей.

Чому, схибнувшись на хлопцеві, Ксандра не змогла потрапити до коледжу, я ніколи не довідався, бо мій батько закінчив розмовляти телефоном. Він замовив (і я чомусь відчув себе трохи дивно) пляшку шампанського.

— Я вже не спроможна дудлити це кляте пійло, — заявила потім Ксандра, докінчивши другу склянку вина. — У мене від нього болить голова.

— Ну, якщо мені не дозволено пити шампанське, то тобі воно не заборонене, — сказав батько, відкинувшись назад на стільці.

Ксандра подивилася на мене.

— Нехай він трохи вип’є, — сказала вона. — Офіціанте, принесіть іще одну склянку.

— Пробачте, — сказав офіціант, безкомпромісний італієць, схожий на чоловіка, якому доручено стежити за туристами, що втрачають над собою контроль. — Ніякого алкоголю, якщо йому менше за вісімнадцять років.

Ксандра почала нишпорити у своїй сумочці. На ній була коричнева сукня з зав’язкою на шиї, а під вилицями були прокреслені бронзером, рум’янами або якоюсь коричневою пудрою такі яскраві лінії, що мені хотілося розмазати їх пальцем.

— Ходімо надвір, трохи покуримо, — сказала вона моєму батькові. Настала пауза, коли вони обмінялися лукавою посмішкою, від якої я весь зіщулився. Потім Ксандра відсунула свій стілець назад і, залишивши на ньому свою серветку, роззирнулася довкола, шукаючи поглядом офіціанта. — О, він відійшов, — сказала вона, схопила мою майже порожню склянку й наповнила її шампанським.

Принесли їжу, і я потай долив собі ще добряче шампанського, перш ніж вони повернулися.

— Ням-ням! — сказала Ксандра, маючи лощений і дещо блискучий вигляд, обсмикнувши свою коротку спідницю, протиснувшись на своє місце й не потурбувавшись навіть відтягти свій стілець від столу. Вона з виляском поклала серветку собі на коліна й підтягла до себе свою масивну світло-червону тарілку з манікоті. — Яка смакота!

— І в мене смачно, — сказав мій тато, який скептично ставився до італійської їжі, і я часто чув, як він нарікав на перепомідорену, утоплену в маринаді пасту, яка стояла тепер перед ним.

Зайнявшись своєю їжею, яка, мабуть, була досить холодною, судячи з того, як довго вони були відсутні, вони неквапно продовжили розмову.

— На жаль, знову нічого не вийшло, — сказав він, відхиляючись назад на стільці й граючись із сигаретою, яку тут було заборонено палити. — Ось так мені щастить.

— Я ладна об заклад побитися, що ти був великим актором.

Він стенув плечима.

— Навіть коли ти молодий, пробитися туди непросто. Тут ідеться не лише про талант. Багато залежить від твого вигляду й від твоєї фортуни.

— Але все-таки, — сказала Ксандра, витираючи кутик губ накрученою на палець серветкою, — ти був актором. Я не можу цього не бачити.

Невдала акторська кар’єра мого батька була улюбленою темою його розмов, і хоч Ксандра, здавалося, була неабияк зацікавлена цією темою, щось підказувало мені, вона чула про це не вперше.

— Чи хотів би я продовжити кар’єру? — сказав мій тато, споглядаючи своє безалкогольне пиво (чи воно було міцністю в три відсотки? Я не міг цього бачити з того місця, де сидів). — Мушу сказати, що так. Це той жаль, який, мабуть, буде вічним. Я хотів би якось застосувати свій дар, але мені не пощастило. Життя має дивну звичку перешкоджати нашим намірам.

Вони глибоко поринули у власний світ. А мені приділяли стільки уваги, що я з тим самим успіхом міг би перебувати тепер в Айдахо. І мені було байдуже, помічають вони мене чи ні, бо я знав цю історію. Тато, який був театральною зіркою в коледжі, недовго заробляв собі на життя акторською професією: озвучив кілька рекламних роликів, зіграв кілька дрібних ролей (убитий плейбой, зіпсований син ватажка банди) на телебаченні та в кіно. Потім, після того як він одружився з моєю матір’ю, його ентузіазм пропав. Він називав довгий список причин, чому йому не вдалося пробитися в акторському світі, і найчастіше я чув про таку: якби моя мати досягла трохи більших успіхів як модель або працювала з більшим ентузіазмом у цій галузі, він мав би більше грошей, щоб зосередитися на акторській діяльності, не працюючи щодня для заробітку.

Тато відсунув тарілку. Я помітив, що з’їв він не дуже багато, — і це часто означало в мого батька, що він напився або збирається почати пити.

— У якусь мить мені довелося плюнути на свої невдачі й піти геть, — сказав він, зіжмакавши серветку й кинувши її на стіл.

Цікаво, чи розповів він Ксандрі про Мікі Рурка, якого вважав, окрім мене та моєї мами, головним мерзотником, що сприяв загибелі його кар’єри?

Ксандра зробила великий ковток вина.

— Ти думаєш коли-небудь повернутись у ті сфери?

— Авжеж, думаю. Але, — він похитав головою, ніби відхиляючи якесь нахабне прохання, — ні. Посутня відповідь на це запитання — ні.

Шампанське залоскотало моє піднебіння — далеке, запилюжене, ігристе, розлите в пляшки у той щасливий рік, коли мама була ще жива.

— Я хочу сказати, що в ту ж таки секунду, коли він мене побачив, я знав, що йому не сподобався, — спокійно сказав тато.

Отже, він розповів їй про Мікі Рурка.

Вона похитала головою, випила решту свого вина.

— Такі хлопці не терплять суперників.

— Тільки й чути було: Мікі те, Мікі се, Мікі хоче зустрітися з вами. Але щойно я ввійшов до кабінету, я зрозумів, що всьому кінець.

— Та він же просто виродок.

— Ні, тоді він виродком не був. Бо, сказати правду, ми були з ним схожі — і не тільки фізично, а й за стилем акторської гри. Я мав класичну підготовку, я мав діапазон, але я вмів так само нерухомо застигати, як Мікі, так само тихо шепотіти, як він…

— Тихо шепотіти. У мене аж мурашки по шкірі пробігли. Як ти це сказав!

— Атож, але Мікі був зіркою. Там не було місця для двох.

Коли я дивився, як вони ділять між собою чизкейк, наче закохані птахи в рекламному ролику, я поринув у червоний, незнайомий мені потік свідомості, світло в їдальні було надто яскравим, а моє обличчя палахкотіло від шампанського, я безладно, але з палкою цікавістю згадував, як моя мати, коли померли її батьки, мусила жити з тіткою Бесс, у будинку, що стояв біля залізничної колії, де стіни були обклеєні коричневими шпалерами, а меблі накриті пластиковою плівкою. Тітка Бесс, що смажила все на жирі «Кріско» й порізала ножицями одну з суконь моєї матері, бо психоделічний візерунок тривожив її, була товстою, озлобленою ірландсько-американською старою дівою, яка змінила свою католицьку церкву на якусь крихітну божевільну секту, що, наприклад, забороняла пити чай або приймати аспірин. Її очі — я бачив це на одній із фотографій — були такого самого срібно-синього кольору, як і очі моєї матері, але оточені ліловими колами й безумні на бридкому, як картоплина, обличчі. Моя мати розповідала про півтора року з тіткою Бесс як про найсумніший час у її житті — коней було продано, собак вигнано з дому, тривалі прощання біля дороги зі слізьми на очах, вона палко обіймала за шиї Кловера, Дошку, Палітру й Бруно.

Коли вони повернулися додому, тітка Бесс сказала моїй матері, що вона дівчинка зіпсована і що люди, які не бояться Господа, завжди мають те, на що заслуговують.

— А продюсер, ти розумієш, — я хочу сказати, всі знали, яким був Мікі, бо він уже здобув репутацію, що з ним працювати нелегко…

— Вона цього не заслужила, — сказав я голосно, урвавши їхню розмову.

Батько й Ксандра перестали розмовляти й подивилися на мене такими очима, ніби я перетворився на отруйну ящірку.

— Тобто чому кожен це скаже? — Я не повинен був говорити вголос, проте слова незалежно від мого бажання вилітали з рота, ніби хтось натискав на кнопку. — Вона була такою чудовою людиною, і чому всі ставилися до неї так вороже? Вона ніколи не заслуговувала на те, що з нею сталося.

Батько і Ксандра обмінялися поглядами. Потім батько зажадав, щоб йому принесли чек.

ХХ

Коли ми вийшли з ресторану, моє обличчя пашіло, а у вухах лунав якийсь рев, і хоч я повернувся до помешкання Барбурів не дуже пізно, але якимсь чином, заходячи, перечепився через підставку для парасольок, наробив багато шуму, а тоді потрапив на очі місіс і містерові Барбурам і зрозумів (більше з виразу їхніх облич, ніж зі свого самопочуття), що я п’яний.

Містер Барбур дистанційним пультом вимкнув телевізор.

— Де ти був? — запитав він твердим, але приязним голосом.

Я схопився за спинку канапи.

— З батьком і… — але її ім’я вислизнуло з моєї свідомості, і я не пам’ятав нічого, крім «Кс…»

Місіс Барбур підняла брови й подивилася на свого чоловіка, ніби хотіла сказати: а що я тобі говорила?

— Що ж, лягай-но, хлопче, спати, — весело промовив містер Барбур голосом, який, попри все, допоміг мені сприймати життя з трохи меншою гіркотою. — Але спробуй не розбудити Енді.

— Тебе не нудить? — запитала місіс Барбур.

— Ні, — відповів я, хоч мене нудило; і більшу частину ночі я не спав, лежачи на верхній койці, і крутився, а кімната оберталася навкруг мене; кілька разів я стрепенувся з гучним серцебиттям, бо мені здалося, ніби Ксандра ввійшла до кімнати й говорить до мене: слова були незрозумілі, але щодо грубої модуляції її голосу я не міг помилитися.

ХХІ

— Отже, — сказав містер Барбур наступного ранку за сніданком, ляснувши долонею мене по плечу й сідаючи поруч мене, — ти добре пообідав із стариганом-татусем, ага?

— Так, сер.

Голова в мене розколювалася від болю, а шлунок скручувався від одного запаху їхніх французьких тостів. Етта ненав’язливо принесла мені з кухні філіжанку кави й дві таблетки аспірину на блюдечку.

— То він, кажеш, живе в Лас-Веґасі?

— Так і є.

— І як там він крутиться?

— Що?

— Чим він там займається?

— Ченсе… — сказала міс Барбур безвиразним голосом.

— Ну, я мав на увазі… тобто хотів запитати, — промовив містер Барбур, зрозумівши, що, мабуть, висловився не зовсім делікатно. — Де він там працює?

— Він… — почав я й відразу замовк.

Де працює мій батько? Я не мав ані найменшого уявлення.

Місіс Барбур — яка, схоже, була стурбована тим, куди завертає розмова, — хотіла щось сказати, але її випередив Платт, який сидів поруч мене.

— То від кого мені вимагати, щоб мені принесли каву? — запитав він у матері, упершись рукою в стіл і відсунувши свій стілець.

Запала моторошна тиша.

— Він її отримав, — сказав Платт, кивнувши на мене. — Він прийшов додому п’яний, а каву йому принесли першому?

Після ще однієї глухої мовчанки містер Барбур сказав — таким крижаним тоном, якого ми не чули й від місіс Барбур:

— Годі тобі, хлопче, перестань.

Місіс Барбур зсунула брови докупи:

— Ченсе…

— Ні, я тобі не дозволю більше захищати його. Іди до своєї кімнати, — сказав він Платтові. — Щоб я тебе тут не бачив.

Ми всі сиділи, дивлячись у свої тарілки, слухаючи сердите гупання Платтових ніг, що повернувся до себе, з розгону зачинив за собою двері й відразу ввімкнув гучну музику. Ніхто більше не озивався — до кінця сніданку.

ХХІІ

Мій батько — який любив робити все поспіхом, завжди прагнув «змастити колеса», як він висловлювався, — оголосив, що має намір зробити все в Нью-Йорку за тиждень і ми втрьох вирушимо до Лас-Веґаса. І він дотримав слова. О восьмій годині в той понеділок на Саттон-плейс з’явилися перевізники й стали розбирати речі в помешканні та пакувати їх у ящики. Букініст прийшов подивитися на мистецькі книжки моєї матері, а інший скупник прибув оглянути меблі, і, перш ніж я встиг це усвідомити, мій дім став зникати в мене на очах із запаморочливою швидкістю. Дивлячись, як щезають штори, як перевізники знімають зі стін картини, як вони згортають килими й виносять їх, я пригадував мультик, у якому головний персонаж витирає гумкою свій стіл, свою лампу, свій стілець, своє вікно з краєвидом, який за ним відкривається, і весь свій зручно облаштований офіс, аж доки — нарешті! — гумка зависає в тривожному морі білого.

Я геть замучився, спостерігаючи за тим, що відбувалося, але, неспроможний нічого вдіяти, блукав по квартирі й спостерігав, як вона зникає по шматочках, — схожий на бджолу, що спостерігає, як руйнують її вулик. На стіні над столом моєї матері (посеред численних вакаційних знімків та давніх шкільних фотографій) висіло чорно-біле фото з тих днів, коли вона ще працювала моделлю, зняте в Центральному парку. Різкість була дуже доброю, й найдрібніші деталі проступали з майже болісною чіткістю: її ластовиння, груба тканина її пальта, шрам від вітряної віспи над її лівою бровою. Вона весело дивилася на безлад і розгардіяш, які панували у вітальні, на мого батька, що викидав із шухляд її папери й пакував її книжки, щоб віддати їх на потреби благодійності, — чи думала вона, що коли-небудь таке станеться? Я, принаймні, сподівався, що ніколи не думала.

ХХІІІ

Мої останні дні в Барбурів пролетіли так швидко, що я майже не пам’ятаю їх, крім прання та хімчисток, які треба було зробити в останню хвилину, і кількох лихоманкових перебіжок до винної крамниці, де можна було добути картонні ящики, на яких я писав чорним маркером свою екзотичну нову адресу:

Теодорові Декеру, адресат Ксандра Террелл,

6219 Дезет-Енд-роуд,

Лас-Веґас, Невада

Ми з Енді похмуро стояли в його кімнаті й роздивлялися надписані коробки.

— Ти ніби переселяєшся на іншу планету, — сказав він.

— Десь так і є.

— Я серйозно. Ця адреса схожа на адресу якогось шахтарського селища на Юпітері[55]. Цікаво, в якій школі ти будеш навчатися.

— Бог його знає.

— Я хочу сказати — вона може бути однією з тих, про які ми читаємо. З бандитськими угрупованнями. З металошукачами.

З Енді так знущалися в нашій нібито передовій і прогресивній школі, що державні школи уявлялися йому чимось на зразок в’язниць.

— Що ти там робитимеш?

— Певно, поголю собі голову. Зроблю татуювання.

Мені сподобалося, що він не зрадів моєму переселенню, на відміну від місіс Свонсон або Дейва (який відчув очевидну полегкість, що йому більше не доведеться вести переговори з моїм дідом і бабусею). Ніхто інший у домі на Парковій авеню не розмовляв про мій від’їзд, хоч я й бачив із напруженого виразу обличчя місіс Барбур, коли заходила мова про мого батька і його «подругу», що я не був для неї якоюсь абстрактною річчю. Проте майбутнє з батьком і Ксандрою не так лякало мене, як здавалося незрозумілим, такою собі чорнильною плямою на обрії.

XXIV

— Що ж, зміна оточення може принести тобі користь, — сказав Гобі, коли я прийшов попрощатися з ним перед від’їздом. — Навіть якщо ти не сам собі це обрав.

Ми з ним обідали для різноманітності в їдальні, сидячи вдвох на кінці столу, за яким могли б поміститися й дванадцятеро людей, де стояли срібні глеки та всілякі прикраси, що зникали в густій темряві. Проте я чомусь почувався, як в останню ніч у нашому колишньому помешканні на Сьомій авеню, коли батько, мати і я сиділи на картонних ящиках і їли куплений на винесення китайський обід.

Я мовчав, почуваючись геть нещасним, і моя рішучість страждати потай робила мене некомунікабельним. Протягом тривожної реальності попереднього тижня, коли наше помешкання спустошували й речі моєї матері складали в ящики і виносили, щоб потім продати, я тужив за темрявою та спокоєм будинку Гобі, його захаращеними кімнатами і запахом старого дерева, листового чаю й смородом тютюну, чашами з апельсинами на буфеті і свічниками, забризканими потоками гарячого воску

— Я про твою маму. — Він делікатно помовчав. — А так ти все почнеш спочатку.

Я подивився на свою тарілку. Він приготував бараняче карі з лимонно-жовтим соусом, яке мало радше французький смак, аніж індійський.

— Ти не боїшся?

Я підвів погляд.

— Не боюся чого?

— Життя з ним.

Я подумав про це, дивлячись на тіні за його головою.

— Ні, — сказав я. — Правду кажучи, ні.

З якоїсь причини після свого повернення тато здавався розслабленим, менш напруженим. Я не міг пояснити це тим, що він перестав пити, бо коли мій батько не пив, він ставав мовчазним і глибоко нещасним на вигляд, таким готовим несподівано вибухнути, що я намагався триматися до нього не ближче, ніж на відстані простягненої руки.

— Ти комусь розповів про те, про що розповів мені?

— Про що саме?

У своєму збентеженні я опустив голову й узяв собі шматок карі. Ця страва була дуже смачною, а надто коли ти звикав до думки, що це зовсім не карі.

— Я не думаю, що він досі п’є, — сказав я, порушивши мовчанку. — Ви це мали на увазі? Він здається кращим. Отже… — Я збентежено замовк. — Власне кажучи…

— Як тобі його подруга?

Я мусив і тут подумати.

— Не знаю, — зізнався я.

Гобі делікатно промовчав і потягся до вина, не відриваючи від мене погляду.

— Я зовсім її не знаю. З нею нібито все в порядку, але я не розумію, що він у ній знайшов.

— Чому не розумієш?

— Ну, власне… — Я не знав, із чого почати. Мій батько міг бути чарівним у стосунку до «леді», як він їх називав, відчиняючи для них двері, в розмові легко торкаючись їхніх рук, щоб наголосити на чомусь; я бачив, як жінки буквально чіплялися йому на шию, й дивився на це видовище холодним поглядом, дивуючись, як хтось міг спійматися на таку очевидну вудочку. Це було ніби дивитися на дітей, які з роззявленим ротом милуються витівками примітивного штукаря.

— Їй не обов’язково бути вродливою, якщо вона мила жінка, — сказав Гобі.

— Справді, але милою жінкою я її не назвав би.

— Он як. — А тоді він запитав: — Вони здаються щасливими разом?

— Не знаю. Мабуть, так, — визнав я. — Принаймні він не психує весь час, як психував раніше. — Потім, відчуваючи на собі вагу запитання, якого Гобі не поставив, я сказав: — Ну й приїхав же він по мене. Я хочу сказати, що він міг і не приїхати. Вони сиділи б собі там, якби я був їм не потрібен.

Більше на цю тему не було нічого сказано, й ми закінчили обід, говорячи про щось інше. Та коли я вже зібрався йти, коли ми вийшли в обвішаний фотографіями коридор — і проминали кімнату Піппи, де горів нічник, а в ногах її ліжка спав Космо, — він сказав, відчиняючи для мене двері:

— Тео…

— Так?

— Ти маєш мою адресу й телефон?

— Атож.

— Ну тоді все гаразд. — Він почувався так само ніяково, як і я. — Бажаю тобі доброї подорожі. Бережи себе.

— І ви також.

— Ну гаразд.

— Гаразд. Добраніч вам.

Він відчинив двері, і я покинув його дім — назавжди, як мені тоді здавалося. Та хоч і не думав, що коли-небудь із ним зустрінуся, стосовно цього я помилився.

Частина II

Коли ми найсильніші — хто відсахнеться?

Коли найвеселіші — хто впаде на землю від сміху?

Коли ми найгірші — що вони нам зроблять?

Артюр Рембо

Розділ V

Бадр-аль-Дін

І

Хоч я й вирішив залишити валізу з картиною в камері схову свого колишнього дому, де, я був певен, Хосе й Золотце подбають про неї, я все більше нервував у міру того, як наближалася дата мого від’їзду, аж поки в останню хвилину вирішив повернутися назад із причини, яка нині видається мені вкрай дурною: поспішаючи якомога швидше винести картину з помешкання, я вкинув у валізу чимало речей, які трапилися мені під руку, серед них більшу частину мого літнього одягу. Отож за день до того, як мій батько мав намір забрати мене в Барбурів, я поквапився назад на П’ятдесят Сьому вулицю, маючи намір розстебнути свою валізу й узяти з неї кілька найкращих сорочок, які лежали зверху.

Хосе не було на місці, а новий широкоплечий хлопець (Марко В., судячи з напису на його бейджі) зупинив мене, схожий не так на консьєржа, як на озброєного охоронця.

— Вибачте, чим можу допомогти? — запитав він.

Я сказав, що прийшов по свою валізу. Але, переглянувши журнал — провівши товстим указівним пальцем по списку дат, — він не виявив бажання зайти на склад і винести її мені.

— А чому ти залишив її тут? — запитав він із сумнівом, почухавши собі ніс.

— Хосе дозволив мені її тут залишити.

— Ти маєш квитанцію?

— Ні, — сказав я після збентеженої мовчанки.

— Тоді я нічим не зможу допомогти тобі. У записах нічого нема. А крім того, ми не беремо речей на зберігання від тих, хто тут не живе.

Я досить жив у цьому домі, аби знати, що він каже неправду, але не мав наміру сперечатися з ним про це.

— Зрозумій, — сказав я, — я тут жив. Я знаю Золотця, і Карлоса, й усіх вас. Я хочу сказати, — мовив я після холодної, ніякової мовчанки, протягом якої відчув, що він утрачає до мене інтерес, — що коли ти проведеш мене туди, я тобі покажу, де лежить моя валіза.

— Пробач. Ніхто, крім консьєржів та мешканців дому, не має права туди заходити.

— Це брезентова валіза зі стрічкою на ручці. На ній написане моє прізвище. Бачиш онде? Декер?

Я показав йому на етикетку, що досі залишилася на нашій поштовій скриньці, і тут зі своєї перерви повернувся Золотце.

— Ви гляньте! Хто до нас прийшов? Цей хлопчина мій друг, — сказав він Маркові В. — Я його знав, ще коли він був отакий на зріст. Що тобі треба, Тео, мій друже?

— Та нічого. Тобто я хотів сказати, я їду з міста.

— Он як? До Лас-Веґаса? — запитав Золотце. Коли я почув його голос і відчув його руку на своєму плечі, усе стало для мене легким і зручним. — То ти маєш намір жити в тому божевільному місті, правильно?

— Думаю, так, — сказав я з сумнівом у голосі.

Люди не переставали мені торочити, які божевільні пригоди доведеться мені пережити в Лас-Веґасі, хоч я не міг зрозуміти чому, адже навряд чи гаятиму там час, мандруючи по казино та клубах.

— Ти думаєш? — Золотце закотив очі й похитав головою з блазенським виглядом, який моя мати майстерно вміла передражнювати. — О, Господи, я тобі кажу. та ти собі уявляєш, що то за місто? Які профспілки вони там мають! А ресторани, готелі… Усюди можна заробити великі гроші. А погода? Сонце — кожного дня в році. Ти полюбиш це місто, мій друже. Коли, ти сказав, ти від’їжджаєш?

— Сьогодні, тобто завтра. Тому я хотів би…

— А, ти прийшов по свою валізу? Усе буде гаразд, не сумнівайся.

Золотце щось різко сказав іспанською Маркові В., який байдуже стенув плечима й пішов на склад.

— Він нормальний хлопець, Марко, — прошепотів мені Золотце. — Але він нічого не знає про твою валізу, яка тут зберігається, бо я й Хосе не занесли її до журналу збережень, ти розумієш, про що я кажу?

Я зрозумів, про що він каже. Усі валізи та пакунки мали записуватися до спеціального журналу, де належало позначати, коли їх прийнято й коли видано. Але не видавши мені спеціальної квитанції й не занісши мою валізу до офіційних записів, вони хотіли убезпечити мене від можливості, що хтось інший може прийти й зажадати її.

— Розумію, — пробурмотів я трохи збентежено. — Дякую, що зберегли її для мене.

— No problemo, — сказав Золотце. — Дякую, — голосно сказав він Маркові, коли той виніс валізу. — Усе, як я сказав, — провадив він тихим голосом, і я мусив підійти до нього ближче, щоб усе почути. — Марко хороший хлопець, але в нас тут чимало мешканців нарікали, що в будинку нікого не було, ну тоді, ти пам’ятаєш. — Він кинув на мене промовистий погляд. — Те, що Карлос не зміг прийти на службу в той день, думаю, не було його провиною, але вони звільнили його.

— Звільнили Карлоса? — Карлос був найстаршим і найстриманішим із портьє, його тонкі вусики й сиві скроні робили його схожим на старіючу мексиканську телезірку, його чорні черевики завжди були начищені до блиску, а білі рукавички — біліші, ніж у будь-кого іншого. — Вони звільнили Карлоса?

— Я знаю, що в це важко повірити. Тридцять чотири роки і… — Золотце показав великим пальцем собі за спину. — Кінець. А тепер менеджмент приділяє надто велику увагу безпеці, новий персонал, нові правила, вимагають записувати кожного, хто входить і хто виходить, отак-от…

— Хай там як, — сказав він, штовхаючи задом парадні двері, щоб відчинити їх, — а ти дозволь мені зловити тобі таксі, мій друже. Ти їдеш прямо до аеропорту?

— Ні, — сказав я, виставивши руку, щоб зупинити його; я був надто стурбований і не помітив, що він робить.

Але він відтрутив мене вбік нетерплячим рухом.

— Ні, ні, — сказав він, витягши валізу на бровку хідника, — усе гаразд, мій друже, мені нічого не треба. — І я з жахом зрозумів, що він подумав, ніби я намагаюся перешкодити йому витягти валізу на хідник, бо не маю грошей на чайові.

— Стривай-но, — сказав я, але в цю саму мить Золотце свиснув і вибіг на вулицю з піднятою рукою. — Сюди! Таксі! — закричав він.

Я стояв у дверях розгублений, коли до мене впритул підкотило таксі й зупинилося біля хідника.

— Ура! — сказав Золотце. — Я виграв для тебе час, хіба ні?

Перш ніж я встиг подумати, як зупинити його, не будучи схожим на йолопа, він уже запхав мене на заднє сидіння автомобіля, а валізу поклав до багажника, з виляском закривши кришку за своїм звичаєм.

— Щасливої тобі дороги, amigo, — сказав він, подивившись на мене, а потім піднявши погляд до неба. — Утішайся там сонечком і за мене. Ти знаєш, як я люблю сонячне тепло. Я тропічний птах. Я не можу дочекатися, коли повернуся додому в Пуерто-Ріко й зможу розмовляти з бджолами. Гммм… — проспівав він, заплющивши очі й схиливши голову набік. — Моя сестра має там пасіку, і я співаю бджолам колискову. А у Веґасі є бджоли?

— Не знаю, — сказав я, нишпорячи в кишенях, аби з’ясувати, чи досить у мене грошей на таксі.

— Коли ти побачиш бджіл, передай їм привіт від Золотця. Скажи їм, я скоро до них приїду.

— Hey! Espera![56]

Хосе з піднятою рукою — досі у футбольній формі, він прийшов сюди прямо з гри в парку — поспішав до мене, розхитуючись, своєю атлетичною ходою.

— Гей, manito, ти вже їдеш? — запитав він, нахилившись і просунувши голову у віконце таксі. — Ти пришли нам фотографію, і ми повісимо її внизу!

Унизу в підвалі, там, де швейцари перевдягались у форму, одна стіна була обліплена поштівками та знімками з Маямі й Канкуна, Пуерто-Ріко й Португалії, що їх мешканці дому та консьєржі протягом років надсилали на Східну П’ятдесят Сьому вулицю.

— Він правильно каже! — підхопив Золотце. — Надішли нам свою світлину! Не забудь!

— Я… — Мені було сумно розлучатися з ними, але я посоромився це сказати, щоб не бути схожим на якогось гея. Тому я лише сказав: — О’кей! Тримайтеся!

— Ти також, — сказав Хосе, відступивши назад із піднятою рукою. — Тримайся якнайдалі від тих столів із блекджеком.

— Послухай, хлопче, — запитав водій таксі, — ти хочеш, щоб я тебе кудись відвіз, чи як?

— Притримай своїх коней, зараз поїдеш, — сказав йому Золотце. А тоді обернувся до мене. — У тебе буде все гаразд, Тео. — Він востаннє ляснув долонею по машині. — Щасти тобі, чувак. Ще побачимося. Бог тобі в поміч.

ІІ

— Тільки не кажи мені, — мовив мій батько, коли приїхав до Барбурів наступного ранку, щоб забрати мене в таксі, — що ти хочеш повантажити все це сміття в літак.

Бо я мав ще одну валізу, крім валізи з картиною, ту, яку підготував раніше.

— Думаю, ти перевищиш вантаж, який дозволяють перевозити одному пасажирові, — сказала Ксандра з істеричними нотками в голосі. Спекотне повітря, що висіло над хідником, давало мені змогу з відстані чути запах спрею, яким вона побризкала волосся. — Ти маєш право брати з собою лише певну, обмежену вагу.

Місіс Барбур, яка вийшла зі мною до краю тротуару, спокійно промовила:

— Думаю, він не матиме проблем і з цими двома валізами. Я завжди перевищую свій багаж.

— Але ж це коштує зайвих грошей.

— Гадаю, ця ціна здасться вам цілком поміркованою, — сказала місіс Барбур. Хоч було рано й вона не мала на собі своїх коштовностей і ще не намастилася помадою, вона навіть у сандалях і простій бавовняній сукні створювала враження жінки, бездоганно вдягненої. — Можливо, вам доведеться заплатити під час реєстрації двадцять зайвих доларів, але це не буде для вас проблемою, чи не так?

Вона і мій тато подивились одне на одного, наче двоє котів. Потім батько подивився кудись убік. Я трохи соромився його спортивного піджака, що нагадував мені надруковані в «Daily News» знімки хлопців, яких підозрювали в рекеті.

— Ти мусив попередити мене, що в тебе дві валізи, — сердито промовив він у тиші (вельми зручній для мене), яка запала після її вдалого зауваження. — Я не певен, що все це поміститься в багажник.

Стоячи на хіднику й дивлячись на відкритий багажник таксі, я міркував, чи не залишити мені валізу місіс Барбур, а потім зателефонувати їй і розповісти, що в ній зберігається. Але перш ніж я приготувався щось сказати, широкоплечий росіянин-таксист дістав із багажника сумку Ксандри, а на її місце запхав мою другу валізу, яку, завдяки кільком поштовхам, йому вдалося туди помістити.

— Бачите, все гаразд! — сказав він, з розгону зачинивши багажник і витерши з лоба піт. — М’які боки!

— Але моя сумка! — запанікувала Ксандра.

— Немає проблем, пані. Вона поїде попереду зі мною. Або позаду з вами — як захочете.

— Тоді все гаразд, — сказала місіс Барбур, нахилившись, щоб подарувати мені легкий поцілунок, такий собі жіночий повітряний поцілунок, що пахнув м’ятою й гарденіями. — Прощавайте всі, — сказала вона. — У вас буде фантастичний переліт, чи не так?

З Енді я попрощався вчора. Хоч я знав, він сумує, що я їду, проте мої почуття були ображені, що він не залишився провести мене, а поїхав із рештою родини в нібито ненависний йому будинок у штаті Мен. Щодо місіс Барбур, то вона не здавалася засмученою через те, що бачить мене востаннє, хоч я тяжко переживав, що мені доводиться покинути їхній гостинний дім.

Погляд її сірих очей, що зупинився на мені, був ясний і холодний.

— Дуже вам дякую, місіс Барбур, — сказав я. — За все. Передайте Енді мій прощальний привіт.

— Звичайно, передам, — сказала вона. — Ти був чудовим гостем, Тео.

У вологій вранішній спеці, що висіла над Парковою авеню, я стояв, затримавши її руку в моїй трохи на довше, — злегка сподіваючись, що вона скаже, аби я звернувся до неї, коли мені буде чогось треба, — але вона тільки сказала:

— Отже, щасливої тобі дороги, — і подарувала мені ще один холодний маленький поцілунок, перш ніж відійти.

ІІІ

Я не міг собі уявити, що залишаю Нью-Йорк. За все своє життя я ніколи не був поза містом довше ніж вісім днів. Дорогою в аеропорт, визираючи у вікно на щити з рекламою стрип-клубів та адвокатів із персональних справ, яких тепер довго не побачу, я раптом похолов від неприємної думки. А перегляд речей в аеропорту? Я літав небагато (лише двічі), причому один раз іще тоді, коли був у дитячому садку, й тому навіть не знав, як здійснюють цей перегляд. Просвічують багаж рентгенівськими променями? Обшукують валізи?

— Вони все відкривають в аеропорту? — запитав я боязким голосом, а потім перепитав знову, бо ніхто, схоже, мене не почув. Я їхав на передньому сидінні, щоб забезпечити романтичну самотність для батька й Ксандри.

— О, звичайно, — відповів мені водій таксі. Це був кремезний широкоплечий чоловік із Радянського Союзу з грубими рисами обличчя, спітнілими червоними щоками, схожий на розповнілого важкоатлета. — А якщо вони не відкривають якусь валізу, то просвічують її рентгеном.

— Навіть якщо я здаю валізу в багаж?

— Навіть тоді, — сказав він заспокійливим тоном. — Вони шукають вибухівку й усяке таке. Гарантують безпеку польотів.

— Але ж… — Я спробував знайти спосіб сформулювати своє запитання, не виказавши себе, проте не зміг.

— Ти не хвилюйся, — сказав водій таксі. — В аеропорту юрми полісменів. А три-чотири дні тому на дорогах усюди стояли блокпости.

— Я лише не можу дочекатися, коли ми покинемо це паскудне місто, — сказала Ксандра хрипким голосом.

На мить мені здалося, вона говорить до мене, та коли я озирнувся, то побачив, що вона обернулася до мого батька.

Мій тато поклав руку їй на коліно і сказав щось надто тихо, аби я міг почути. Він був у темних окулярах, відкинувся на сидінні, й було щось легке й молоде в його безвиразному голосі, щось таємниче просковзнуло між ними, коли він узяв Ксандру за коліно. Я відвернувся від них і став дивитися на нічию землю, що пробігала повз нас: довгі низькі будівлі, крамнички й гаражі, стоянки автомобілів, які виблискували під жарким уранішнім сонцем.

— Розумієш, я нічого не маю проти сімок у номері рейсу, — сказала Ксандра спокійним голосом. — А від вісімок у мене мороз поза шкірою.

— Але в Китаї вісімку вважають щасливим числом. Зверни увагу на список міжнародних рейсів, коли ми будемо в аеропорту Маккаран. Усі рейси з Пекіна — вісім, вісім, вісім.

— Знову ти зі своєю китайською мудрістю.

— Сполучення цифр — це все енергія. Зустріч неба і землі.

— Неба і землі? Звучить, як магія.

— Це і є магія.

— Та невже?

Вони шепотілися й шепотілися. У дзеркалі заднього огляду їхні обличчя здавалися тупими й були надто близько одне до одного. Коли я зрозумів, що вони хочуть поцілуватись (а це щоразу шокувало мене, хоч я бачив це багато разів), я став дивитися прямо перед собою. Мені спало на думку, що якби я точно не знав, як померла моя мати, жодна сила на землі не переконала б мене, що вони не вбили її.

IV

Поки ми стояли в черзі, щоб одержати посадкові талони, я весь закляк від страху, чекаючи, що працівники служби безпеки ось тут-таки в черзі відкриють мою валізу й дістануть звідти картину. Але сердита жінка з грубо підстриженим волоссям, чиє обличчя я досі пам’ятаю (я благав Бога, щоб ми не потрапили до неї, коли надійде наша черга), кинула мою валізу на стрічку конвеєра, навіть не подивившись на неї.

Дивлячись, як, похитуючись, вона поїхала геть до невідомого персоналу та невідомих процедур, я з жахом відчував, як мене затискає в тугому колі незнайомців, — я стояв наче голий, і всі начебто дивилися на мене. Я не був у такому густому натовпі й не бачив стільки полісменів в одному місці від того дня, коли загинула моя мати. Національні гвардійці з гвинтівками стояли у своїх одностроях біля металошукачів, озираючи натовп холодними поглядами.

Рюкзаки, валізи, сумки та дитячі візки виднілися на терміналі, доки я міг бачити. Коли ми перетнули лінію безпеки, я почув крик — то кричали, як мені здалося, моє ім’я. Я завмер.

— Ходімо, ходімо, — сказав батько, стрибаючи позаду мене на одній нозі й намагаючись зняти мокасин із другої, штовхнувши мене ліктем у спину, — не стій тут, ти затримуєш усю проклятущу чергу…

Проходячи крізь металошукач, я не відривав погляду від килима, застиглий від страху, щомиті чекаючи, коли хтось лясне мене по плечу. Верещали діти. Старі люди проминали мене у моторизованих візках. Що вони зі мною зроблять? Чи зможу я переконати їх у тому, що все не так, як воно здається? Я уявляв собі камеру зі шлакобетонними стінами, як у кіно, сердиті копи в самих сорочках гримають дверима, забудь про це, хлопче, ти нікуди не їдеш.

Коли ми проминули службу безпеки, у переповненому відлуннями коридорі я почув чіткі цілеспрямовані кроки, які зовсім близько переслідували мене. Я знову зупинився.

— Тільки не кажи мені, — промовив мій батько, обернувшись назад і за своїм звичаєм закотивши очі, — що ти там щось забув.

— Ні, — сказав я, озираючись навкруги. — Я…

Позаду нікого не було. Пасажири проминали мене по обидва боки.

— Поглянь на нього, він білий, як падлючий папір, — сказала Ксандра. — З ним усе гаразд? — запитала вона в мого батька.

— О, з ним буде все о’кей. Коли він сяде в літак, — сказав мій батько, знову йдучи коридором. — Це був тяжкий тиждень для нас усіх.

— Чорт, на його місці я б теж боялася сідати в літак, — напрямки заявила Ксандра. — Після того, що йому довелося пережити.

Мій батько, тягнучи за собою ручну поклажу, валізу на колесах, яку моя мати подарувала йому на день народження кілька років тому, знову зупинився.

— Бідолашний малий, — сказав він, здивувавши мене своїм співчутливим поглядом. — Ти боїшся, так?

— Ні, — сказав я, але надто швидко.

Останнє, чого я хотів би, — це привабити до себе чиюсь увагу або здаватися бодай на четверту частину таким переляканим, яким я насправді був.

Він насупив брови, подивившись на мене, а тоді відвернувся.

— Ксандро, — сказав він їй, задерши підборіддя, — а чому б йому не дати одну з наших штучок?

— Зрозуміла, — жваво відгукнулася Ксандра, зупинилась, щоб понишпорити в сумочці, й дістала звідти дві великі білі пігулки овальної форми.

Одну вона поклала на розкриту долоню батька, а другу подала мені.

— Дякую, — сказав батько й поклав пігулку до кишені піджака. — Ходімо знайдемо чимось запити ці штуки. Заховай її, — сказав він мені, бо я тримав пігулку між великим і вказівним пальцями, дивуючись, яка вона велика.

— Йому не потрібна ціла таблетка, — сказала Ксандра, схопивши мого батька для рівноваги за руку, коли нахилилася, щоб поправити застібку сандалі.

— Твоя правда, — сказав тато.

Він узяв у мене пігулку, спритно розламав її на дві половинки, опустив другу половинку до кишені спортивного піджака, і вони пішли попереду мене, тягнучи за собою ручну поклажу.

V

Пігулка виявилася не досить сильною, щоб цілком нокаутувати мене, але протягом усього польоту я почувався щасливим, перекидаючись туди-сюди в кондиціонованих снах. Пасажири на ближчих до мене сидіннях зашепотілися, коли безплотна стюардеса оголосила результати політної лотереї: обід і випивка на двох у ресторані «Острів Скарбів». Її неголосна обіцянка вкинула мене в сон, де я плавав у зеленаво-чорній воді, беручи участь в освітленому смолоскипами змаганні з японськими дітьми, що пірнали, шукаючи наволочку з рожевими перлами. Протягом усього цього часу літак гурчав, осяяний білим світлом і схожий на море, хоч у якусь дивну хвилину — коли, загорнутий у свою синю ковдру, я спав десь високо над пустелею, — машина, здавалося, змовкла, і я виявив, що перебуваю в стані нульового тяжіння, плаваючи горічерева в повітрі, хоч досі пристебнутий до свого крісла, що в якийсь спосіб відокремилося від інших сидінь і вільно літало кабіною.

Я повернувся у своє тіло, коли літак ударився об посадкову смугу й зі скрипом пострибав до цілковитої зупинки.

— Вітаємо вас із прибуттям у Лас-Веґас, штат Невада, — оголосив пілот по інтеркому. — Місцевий час у Місті гріхів: одинадцята година сорок сім хвилин ранку.

Напівзасліплений яскравим світлом, блиском скла та поверхонь, я плентався за батьком і Ксандрою через термінал і був оглушений тріскотінням гральних автоматів та музикою, що гриміла гучно й незвично для цієї пори дня. Аеропорт нагадував Таймс-сквер, що розрослася до розмірів великого торговельного центру: усюди височіли пальми, на кіноекранах з’являлися феєрверки, гондоли, танцівниці, співаки й акробати.

Довелося довго чекати, поки на вантажну стрічку виїхала моя валіза. Гризучи нігті, я не відривав погляду від щита з комодським вараном, що рекламував якесь казино: «Понад дві тисячі рептилій чекають на вас». Юрма, яка чекала свій багаж, нагадувала гурт яскраво вдягнених волоцюг, що штовхалися біля якогось третьосортного нічного клубу: засмаглі чоловіки в яскравих сорочках, крихітні азіатки, обвішані коштовностями, у величезних фірмових темних окулярах. Багажна стрічка вже зробила кілька обертів порожньою, і мій батько (якому, я бачив, страшенно хотілося закурити) став потягуватися, ходити й терти щоки суглобами пальців, як він робив, коли хотів випити. Нарешті моя валіза приїхала, останньою, — брезентова, кольору хакі, з червоною етикеткою і барвистою стрічкою, яку моя мати прив’язала до ручки. Батько одним стрибком кинувся вперед і схопив валізу, перш ніж я встиг дістатися до неї.

— Давно пора, — весело сказав він, кинувши валізу на багажний візок. — Ходімо, нам давно пора забиратися звідси до чортів.

Ми рушили до автоматичних дверей, за якими нас зустріла стіна задушливої спеки. Довгі милі запаркованих автомобілів тяглися в усіх напрямках, накриті й нерухомі. Я вперто дивився лише вперед — на блиск хромованих деталей, на обрій, що тремтів, наче розтоплене скло, — ніби якби я обернувся назад або завагався, то мене відразу зупинила б команда в одностроях. Проте ніхто не вхопив мене за комір, ніхто не звелів зупинитися. Ніхто навіть не подивився на нас.

Від спеки в мене пішла обертом голова, й коли мій батько зупинився перед новим сріблястим «лексусом» і сказав: «Ось він», я спіткнувся й мало не впав на край хідника.

— Оце твоя машина? — запитав я, дивлячись між ними.

— А що? — кокетливо промовила Ксандра, добираючись до пасажирського сидіння на своїх високих підборах, коли мій батько пікнув автоматичним замком, відчинивши дверцята автомобіля. — Вона тобі не подобається?

«Лексус»? Щодня я довідувався про стільки речей, великих і маленьких, про які конче мав би розповісти мамі, і, коли я стояв і тупо дивився, як батько заштовхує валізи в багажник автомобіля, моєю першою думкою було: вона має знати про це. Не дивно, що він не надсилав грошей додому.

Мій батько картинним жестом відкинув убік напіввикурену «вайсрой».

— О’кей, — сказав він, — стрибай усередину.

Повітря пустелі магнетизувало його. У Нью-Йорку він здавався виснаженим і потертим, але тут, у тріскучій спеці, його білий спортивний піджак і фірмові темні окуляри справляли зовсім інакше враження.

В автомобілі, який батько запустив у рух натисканням кнопки, було дуже тихо, і я спочатку не помітив, що ми їдемо. Ми плавно ковзали в глибину й простір. Мені, звиклому до трясучки на задніх сидіннях таксі, плавність і прохолода нашої поїздки здавалися чимось незвичайним, майже моторошним: коричневий пісок, нестерпна спека, глибока тиша, сміття, що застрягло в сітчастій загорожі. Я все ще почувався отупілим і невагомим завдяки пігулці, й химерні фасади та надбудови проспекту Стрип, сліпуче миготіння там, де дюни зустрічалися з небом, створювали враження, ніби ми щойно приземлилися на іншій планеті.

Ксандра та батько спокійно розмовляли на передньому сидінні. Потім вона обернулася до мене — бадьора й осяяна сонцем, виблискуючи коштовностями в яскравому світлі.

— Ну й шо скажеш? — запитала вона, дихнувши на мене сильним запахом «джусі фрут».

— Якась фантастика, — сказав я, дивлячись, як піраміда пропливає повз моє вікно, а потім і Ейфелева вежа, надто приголомшений, щоб усе це сприйняти.

— Тобі здається, що тут фантастика тепер? — сказав мій батько, постукавши нігтем по керму в такий спосіб, який нагадав мені про напружені нерви та пізні нічні сварки, після того як він приходив додому з офісу. — Зачекай, коли побачиш усе це освітленим уночі.

— А поглянь-но туди, — сказала Ксандра, перехилившись, щоб показати у вікно на боці мого батька. — Бачиш вулкан? Там бувають справжні виверження.

— Вони справді бувають, але тепер, я думаю, його ремонтують. Хоч коли він перебуває в нормальному режимі, з нього щогодини вивергається гаряча лава.

— Виїзд ліворуч, через дві милі, — сказав комп’ютеризований жіночий голос.

Карнавальні кольори, величезні клоунські голови і літери ХХХ: дивовижа оточення збуджувала мене, але й трохи лякала. У Нью-Йорку все нагадувало мені про матір — кожне таксі, кожен ріг вулиці, кожна хмаринка, яка пропливала в небі, затуляючи сонце, — але в цій гарячій мінеральній порожнечі мені здавалося, що вона ніколи не існувала; я не міг навіть уявити собі її дух, що дивився б на мене. Усі її сліди, здавалося, згоріли в гарячому повітрі пустелі.

Коли ми їхали, нереальний обрій розпадався на лабіринти паркінгів та алей, на безликі петлі торговельних центрів, крамниць електроніки й іграшок, супермаркетів і аптек, відчинених по двадцять чотири години на добу або таких, про які невідомо, коли вони відчиняються й зачиняються. Небо було широке й одноманітне, схоже на те, яке нависає над морем. Намагаючись не заснути — блимаючи проти сліпучого світла, — я загальмовано вдихав запах салону, який пахтів дорогою шкірою, і пригадав історію, яку часто розповідала мати: коли мої мати й батько ще тільки зустрічалися, він приїхав до неї на «порші», який позичив у друга, щоб справити на неї враження. Лише після того як вони побралися, вона довідалася, що насправді автомобіль йому не належав. Тоді ця історія її лише насмішила — хоч якщо брати до уваги інші, менш кумедні події, що стали відомі вже після того, як вони одружилися (наприклад, той факт, що його заарештовували ще як неповнолітнього за невідомі правопорушення), я сумнівався, що ця історія і далі здавалася їй кумедною.

— Як давно в тебе ця машина? — запитав я, урвавши розмову на передньому сидінні.

— Ну… хай йому чорт… уже понад рік, чи не так, Ксан?

Понад рік? Я ще перетравлював цю інформацію — отже, мій батько придбав цю машину (і Ксандру) ще до того, як покинув наш дім, — коли, поглянувши вгору, побачив, що мережа торговельних центрів поступилася місцем нескінченній мережі невеличких отинькованих будиночків. Попри їхню коробчасту знебарвлену однаковість — рівненькі ряди, як надгробки на цвинтарі, — деякі будиночки були пофарбовані у святкові пастельні кольори (м’ятно-зелений, ранчо-рожевий, молочно-пустельно-блакитний), і було щось напрочуд чужоземне в різко окреслених тінях, у гостроверхих рослинах пустелі. Вирісши в місті, де ніде не було досить простору, я був щонайменше приємно здивований. Для мене буде чимось новим жити в будинку з подвір’ям, навіть якщо на подвір’ї будуть лише брунатні уламки скель та кактуси.

— Це досі Лас-Веґас?

Я вигадав собі гру, намагаючись зрозуміти, чим ці будиночки відрізняються один від одного: там — двері у вигляді арки, там — басейн для плавання й пальма.

— Тут ти бачиш зовсім іншу частину міста, — сказав батько, докурюючи свою третю сигарету «вайсрой». — Туристи ніколи її не бачать.

Хоч ми їхали вже протягом певного часу, я не бачив на цій місцевості жодних орієнтирів, і було неможливо сказати, куди ми рухаємось і в якому напрямку.

Обрій здавався одноманітним і незмінним, і я боявся, що ми перетнемо мережу пастельних будиночків і виїдемо на якийсь пустир із випаленою сонцем стоянкою трейлерів, яких я набачився в кінофільмах. Але натомість — на мій подив — будинки ставали більшими: з двома поверхами, з садочками кактусів, із парканами, басейнами й гаражами на чимало автомобілів.

— Це тут, — сказав батько, звернувши у вулицю за дуже прикметним гранітним знаком із написом: «Ранчо в Каньйоні Тіней».

— Ви живете тут? — із подивом запитав я. — Тут є каньйон?

— Ні, це тільки так називається, — сказала Ксандра.

— Бачиш, вони будуються тут по-різному, — сказав батько, ущипнувши себе за ніс.

З його тону та скрипучого голосу, який бував у нього, коли він потребував випивки, я зрозумів, що він стомився й у кепському настрої.

— Тут розташовані так звані ранчо-квартали, — сказала Ксандра.

— Справді так. О, заткнись, суко! — вигукнув мій батько, потягшись рукою, щоб вимкнути звук, коли дама навігаційної системи знову стала зачитувати нам інструкції.

— Вони всі в різному стилі, — сказала Ксандра, набираючи пучкою мізинця блиск для губ. — Тут є «Село вітрів», «Кряж привидів», «Вілли стрибучих ланей», а «Прапором духів» назвали свій закуток гольфісти, чи не так? — запитала вона в батька. — Але найприбутковішою тут є «Енкантада» — суцільна інвестиційна нерухомість. Поверни-но, любчику, сюди, — сказала вона, схопивши батька за руку.

Мій батько їхав прямо й нічого не відповів.

— Чорт! — Ксандра обернулася на своєму місці й подивилася на дорогу, яка зникала за нами. — Чому тобі завжди треба їхати найдовшим шляхом?

— Не базікай мені знову про об’їзди. Ти не менш дурна, аніж та лексусна баба.

— Але ж так було б значно швидше. Хвилин на п’ятнадцять. А тепер нам доведеться обминати весь квартал «Стрибучих ланей».

Мій батько роздратовано видихнув повітря.

— Зрозумій…

— Що поганого в тому, аби проїхати до «Циганського роздоріжжя» і звернути двічі ліворуч і один раз праворуч? Бо це й усе. А якщо ти звернеш до «Десатої»…

— Ти, може, хочеш сісти за кермо? Чи все-таки дозволиш мені вести цей клятий автомобіль?

Я знав, як небезпечно сперечатися з моїм батьком, коли він говорить таким тоном, і Ксандра, певно, це знала теж. Вона крутнулася на своєму місці — спеціально так, щоб роздратувати його, — увімкнула радіо на повну гучність і стала шукати якусь програму, перестрибуючи через шум та рекламу.

Стереозвук був таким сильним, що я відчував, як він штовхає мене під моїм сидінням із білої шкіри. «Канікули, про які я завжди мріяв»[57]… Світло пробивалося крізь білі хмари пустелі — небо здавалося нескінченним, кислотно синє, як комп’ютерна гра або галюцинації льотчика, що випробовує новий літак.

— «Веґас 99» пропонує вам музику вісімдесятих і дев’яностих, — оголосив по радіо збуджений голос. — Далі в програмі — Пет Бенатар, на нашому ланчі приватного танцю на колінах у виконанні стриптизерок вісімдесятих.

Доїхавши до ранчо «Десатойя», до Пустельного Краю 6219, де на деяких подвір’ях лежали будівельні матеріали, а вулицями мело пісок, ми звернули до великого, іспанського на вигляд будинку — а може, він був мавританським, — вкритого бежевим тиньком, з арочними фронтонами й черепичним дахом, вигнутого під найнесподіванішими кутами. Я був вражений його недоцільністю й незграбністю, його карнизами та колонами, вигадливими візерунками залізних дверей, що нагадували сценічні декорації, наче в будинках із мильних опер компанії «Телемундо», що їх наші консьєржі завжди дивились у своїй кімнаті.

Ми вийшли з автомобіля й уже йшли до виходу з гаража, несучи наші валізи, коли я почув моторошне виття, вереск і скавуління зсередини будинку.

— Господи, що це? — запитав я, випустивши з рук валізи.

Ксандра нахилилася вбік і, спотикаючись на своїх високих платформах, стала нишпорити в сумочці, шукаючи ключ.

— О, заткнись, заткнись, паскудний собако, — бурмотіла вона крізь зуби.

Перш ніж вона встигла цілком відчинити двері, істеричний волохатий клубок вилетів назовні, дико репетуючи, і заходився стрибати, танцювати й гасати навколо нас.

— Сидіти! — заволала Ксандра.

Крізь напівпрочинені двері вихлюпувалася музика сафарі (трубні крики слонів, верещання мавп), така гучна, що я почув її, коли ми ще не вийшли з гаража.

— Оце так! — сказав я, зазирнувши в дім.

Повітря всередині було гарячим і затхлим. Давній сигаретний дим, новий килим і — поза всяким сумнівом — сморід собачого лайна.

— Великі коти завжди створюють безліч проблем для працівників зоопарку, — гримів голос із телевізора, — тому ми складемо компанію Андреа та її колегам під час вранішнього обходу.

— Отакої, — сказав я, зупинившись у дверях зі своєю валізою, — ви забули вимкнути телевізор.

— Атож, — сказала Ксандра, протиснувшись повз мене, — це «Animal Planet», я залишила канал увімкненим для нього. Для Поппера. Я сказала, сидіти! — гарикнула вона на собаку, який дряпав їй коліна, коли вона прокульгала на своїх платформах і вимкнула телевізор.

— Він залишався сам-один? — запитав я, намагаючись перекричати завивання собаки.

Один із тих довгошерстих псів, що їх так полюбляють дівчата, він був би білим і пухнастим, якби його помили.

— О, я йому купила в «Петко» фонтанчик для пиття, — сказала Ксандра, витираючи лоба тильним боком долоні й переступивши через собаку. — Й одну з тих великих кормушок.

— Якої він породи?

— Мальтійська болонка. Чистокровний. Я виграла його в лотерею. Я знаю, він потребує регулярного миття, щоб мати належний вигляд. Справжній головний біль — устежити за його стрижкою. Поглянь-но, що ти зробив із моїми штаньми, — сказала вона собаці. — З білими джинсами.

Ми стояли у великій відкритій кімнаті з високою стелею та сходами, які вели на бельетаж із поруччям, розташований збоку, — ця кімната була майже такого самого розміру, як усе помешкання, де я виріс. Та коли мої очі призвичаїлися після яскравого сонця, мене вразила її голизна. Стіни білі, кольору кістки. Кам’яний камін, який дещо нагадував фальшивий мисливський будиночок. Канапа, схожа на диван у приймальні поліклініки. Навпроти скляних дверей, які відчинялися в патіо, тяглися полиці, здебільшого порожні.

Приплентався мій батько, кинув валізи на килим.

— Господи, Ксан, як тут смердить лайном.

Ксандра, яка нахилилася, щоб покласти свою сумочку, насупилася, коли собака став стрибати навколо неї, чіплятися на неї й дряпати її кігтями.

— Розумієш, ми домовлялися з Джанет, що вона приходитиме й випускатиме його надвір, — сказала вона, намагаючись перекричати пронизливе виття пса. — Вона мала ключ і все інше. Господи, Поппере, — сказала вона, зморщивши носа й відвертаючи голову, — як ти смердиш!

Порожнеча цього дому приголомшила мене. До цієї хвилини я погоджувався з необхідністю продати книжки, килими та антикваріат моєї матері, а все інше віддати на благодійність або викинути на сміття. Я виріс у чотирикімнатній квартирі, де шафи були переповнені всякою всячиною, де під кожним ліжком стояли ящики, а каструлі та сковорідки звисали зі стелі, бо для них не було місця в буфетах. Але як легко було б привезти сюди деякі з її речей, наприклад срібну шкатулку, що належала її матері, або картину гнідої кобили, таку схожу на одне з полотен Стабса[58], або навіть її дитячий примірник «Чорного Красеня»[59]! Батько міг би скористатися кількома гарними картинами або меблями, що дісталися їй у спадок від батьків. Але він позбувся всього її майна, бо ненавидів її.

— О Господи! — вигукнув батько сердитим голосом, намагаючись перекричати гучний гавкіт собаки. — Цей пес зруйнував усю нашу квартиру. Присягаюся Богом, він її зруйнував!

— Ну, я не знаю — тобто я знаю, він наробив тут безладу, але Джанет сказала…

— Я тобі говорив, щоб ти посадила цього пса на ланцюг. Або віддала його в собачий притулок. Мені не до вподоби, що він живе в нашому домі. Для нього місце надворі. Хіба я тобі не казав, що він стане для нас проблемою? У твоєї довбаної Джанет такий вітер у голові…

— Ну й що такого, як він наклав кілька разів на килим? А ти чого витріщився? — сердито сказала Ксандра, переступивши через собаку, який гавкав і вив, — і до мене раптом дійшло, що це сказано мені.

VI

Моя нова кімната здавалася такою голою і порожньою, що, розпакувавши валізи, я залишив розсувні дверцята шафи відчиненими, аби бачити одяг, який висить усередині. Я чув, як на нижньому поверсі батько кричить із приводу зіпсованого килима. На жаль, Ксандра теж перейшла на крик, ще більше накручуючи його, а це (я міг би їй підказати, якби вона запитала) був помилковий спосіб спілкування з ним. У нас удома моя мати знала, як придушити гнів батька: вона мовчала, і то був тихий, рівний вогник зневаги, який висмоктував із кімнати весь кисень і перетворював на безглуздя все, що він казав і робив. Кінець кінцем він вилітав із кімнати, хряснувши дверима, а коли повертався — через годину, тихо обернувши ключ у замку, — то заходив із таким виглядом, ніби нічого не було: підходив до холодильника по пиво, цілком нормальним голосом питав, де його пошта.

Із трьох порожніх кімнат нагорі я вибрав найбільшу, вона, як готельні кімнати, мала невеличку ванну. Підлога була застелена важким плюшевим килимом сталево-синього кольору. На ліжку лежав голий матрац, а в ногах — білизна в пластиковому пакеті. Легенди перкалю. Знижка 20 %. Тихе механічне гудіння долітало від стін, схоже на звук акваріумного фільтра. Кімната була схожа на ту, де в телевізорі вбивають повій або стюардес.

Дослухаючись до сварки між батьком і Ксандрою, я сів на матрац, тримаючи на колінах загорнуту картину. Хоч кімната була замкнена, я боявся розгорнути папір — раптом вони надумають піднятись, — але бажання подивитися на картину було нестримним. Обережно-обережно я підважив стрічку нігтем великого пальця й відірвав її.

Картина вислизнула з обгортки легше, ніж я сподівався, і я ледве втримав у собі вигук захвату. Уперше я побачив картину при світлі дня. У голій білій кімнаті приглушені кольори розквітли життям; і хоч поверхня картини була легенько притрушена пилом, атмосфера, якою вона дихала, нагадувала очищену світлом повітряність стіни навпроти розчиненого вікна. Чи не тому люди на зразок місіс Свонсон захоплюються світлом пустелі? Вона любила базікати про те, що називала своїм «постоєм» у Нью-Мексико, — широкі обрії, чисте небо, духовна прозорість. Завдяки якомусь фокусу світла картина здавалася перетвореною, як темна лінія водних резервуарів, яку я бачив із вікна материної кімнати, іноді спалахувала золотом й електризувалася на кілька дивовижних митей у грозовому світлі пізнього дня, яке виникає перед літньою зливою.

— Тео! — Батько гучно постукав у мої двері. — Ти хочеш їсти?

Я підхопився на ноги, сподіваючись, що він не намагатиметься відчинити двері й не переконається, що вони зачинені. Моя кімната була порожньою, як камера у в’язниці, але полиці в шафах були дуже глибокі й розташовані дуже високо, значно вище від рівня батькових очей.

— Я поїду замовити якісь китайські страви. Є побажання?

Чи зрозумів би батько, що це за картина, якби побачив її? Спершу я так не думав — але, подивившись на неї на світлі, побачивши сяйво, яке від неї йшло, збагнув, що будь-який дурень усе зрозумів би.

— Я зараз вийду! — гукнув я, і мій голос прозвучав фальшиво й хрипко.

Я засунув картину в зайву наволочку й заховав під ліжком, перш ніж вибігти з кімнати.

VII

Протягом тих тижнів у Лас-Веґасі, коли ще не почалися заняття в школі, я тинявся на нижньому поверсі з навушниками від айпода у вухах, але з вимкненим звуком і довідався про чимало цікавих фактів. Наприклад, колишня робота мого тата аж ніяк не передбачала стільки відряджень у Чикаго або Фінікс, як він намагався нас переконати. Потай від матері та від мене він протягом кількох місяців літав до Лас-Веґаса, і саме у Веґасі — в азіатському барі в «Белладжіо»[60] — він і Ксандра познайомилися. Вони зустрічалися певний час іще до того, як батько зник із нашого дому, понад рік, як мені здалося. Схоже, вони відзначили свою «річницю» незадовго до того, як загинула моя мати, обідом у «Дельмоніко Стейкгаус» і відвідинами концерту Джона Бон Джові у «Метро Ґолдвін Маєр Ґранд». (Бон Джові! З усіх подій, про які я мріяв розповісти матері, — а їх були тисячі, якщо не мільйони, — мені здавалося жахливим, що вона ніколи не довідається про цей веселий факт.)

Ще про одну річ я довідався після кількох днів перебування в Пустельному Краю: коли Ксандра й мій батько розповідали, що батько «кинув пити», вони мали на увазі, що він відмовився від віскі (яке було його улюбленим напоєм), віддавши перевагу «Короні лайтс»[61] із вікодином[62]. Я був здивований, як часто батько показував Ксандрі знак перемоги — пальці, розставлені буквою V, — у найневідповідніших контекстах, і ця таємниця залишалася б для мене таємницею набагато довше, якби мій батько прямим текстом не попросив у Ксандри вікодин, коли думав, що я його не чую.

Про вікодин я знав тільки те, що через нього одна шалапутна актриса, яка подобалася мені, завжди засвічувалася для жовтої преси, вивалюючись зі свого «мерседеса» тоді, коли її переслідував поліційний автомобіль. Через кілька днів я натрапив на пластиковий пакетик, у якому було близько трьохсот таблеток, вони лежали біля пляшечки з татовою «Пропецією» — ліками проти облисіння — і стосу неоплачених рахунків. Ксандра швидко схопила їх і вкинула у сумочку.

— Що це таке? — запитав я.

— Вітаміни.

— А чому вони лежали ось так, у пакетику?

— Мені їх дав один культурист, у мене на роботі.

Дивовижним було те — і це був іще один факт, який би я залюбки обговорив зі своєю матір’ю, — що мій новий обдовбаний батько був набагато приємнішим і передбачуванішим товаришем, аніж батько колишній. Коли мій батько пив, він перетворювався на клубок нервів — непередбачувані жарти й агресивні виплески енергії до тієї миті, коли він відключався; а коли він припиняв пити, то був іще гірший. Він мчав по хіднику кроків на десять попереду моєї матері та мене, розмовляючи сам до себе й ляскаючи по кишенях піджака, ніби збирався вихопити пістолет. Він приносив додому речі, які нам не подобались і які ми не могли собі дозволити (наприклад, купував мамі, яка ненавиділа високі підбори, черевики з крокодилячої шкіри фірми «Маноло», не дбаючи про правильний розмір). Він приносив додому пачки паперів зі свого офісу й сидів після півночі, п’ючи каву з льодом і вистукуючи цифри на калькуляторі, й піт струменів по його обличчю, наче він щойно пробіг сорок хвилин на біговому тренажері. Або він збирався на якусь вечірку в Брукліні («Що ти хочеш сказати своїм „може б, я туди не йшов“? Ти думаєш, я мушу сидіти вдома, як паршивий відлюдник?»), а потім, потягши туди мою матір, вилітав звідти через десять хвилин, образивши когось або плюнувши комусь в обличчя.

Його енергія стала інакшою, більш позитивною, коли він перейшов на пігулки. Суміш загальмованості й жвавості, дурна, блазенська якість. Його хода стала розм’яклою. Він більше дрімав, приязно кивав головою, погоджуючись із усім, втрачав нитку своїх аргументів, блукав по кімнаті босий, у напіврозстебнутому халаті. Його весела лайка, звичка ходити неголеним, недбала манера розмовляти з сигаретою в кутику рота створювали враження, ніби він грає якусь роль: крутого хлопця з фільмів у стилі нуар п’ятдесятих років, а може, з фільму «Одинадцять друзів Оушена», лінивого пересиченого гангстера, якому немає чого втрачати. Але навіть за цією недавно набутою ледачістю він зберігав божевільний і наполовину героїчний вигляд шкільного бешкетника, дедалі помітніший у міру того, як насувалась осінь, напіврозламаний, недбалий.

У будинку в Пустельному Краю, де був супердорогий пакет кабельного телебачення, якого мама ніколи собі не дозволила б, він опускав штори, щоб відгородитися від сліпучого світла, сідав перед телевізором, осклілий, як курець опію, й дивився спортивний канал із вимкненим звуком, не цікавлячись жодним конкретним спортом, дивився все, що там показували: крикет, хай-алай[63], бадмінтон, крокет. Повітря було переохолоджене, з затхлим запахом холодильника; батько нерухомо сидів годинами, пускаючи струмінь диму від свого «вайсрою» під стелю, наче димок ладану. У такі хвилини він з однаковим успіхом міг міркувати про те, хто нині лідирує в гольфі, або про Будду, дхарму чи сангху.

Чого я не міг зрозуміти, то це того, чи мій батько має роботу — а якщо має, то що це за робота. Телефон дзвонив безперестанку вдень і вночі. Батько виходив у коридор зі слухавкою, обернувшись до мене спиною, спираючись рукою на стіну й дивлячись на килим під час розмови, щось у його позі в такі хвилини нагадувало тренера після жорсткого матчу. Зазвичай він намагався розмовляти дуже тихо, але навіть якщо він цього не робив, зрозуміти, про що він говорить, було дуже важко: віг, одинична ставка, чи має перевагу фаворит, фору враховуємо — не враховуємо. Він часто залишав дім, не пояснюючи, куди їде, і чимало ночей вони з Ксандрою не ночували вдома.

— Нас часто безкоштовно запрошують до «Метро Ґолдвін Маєр Ґранд», — пояснював він, потираючи очі й відхиляючись на подушки канапи з глибоким зітханням, — і знову я відчував ту роль, яку він грає, вередливого плейбоя походженням із вісімдесятих років, якого часто опановує нудьга. — Сподіваюся, ти нічого не маєш проти. Коли вона працює допізна, нам легше приткнутися десь на Стрипі.

VIII

— Що це за розкидані всюди папірці? — якось запитав я Ксандру, коли вона робила собі на кухні дієтичний коктейль.

Мене спантеличували ці друковані картки, які я знаходив у всьому домі: решітки, куди олівцем було вписано одноманітні колонки цифр. Вони мали псевдонауковий вигляд, схожі на ланцюжки ДНК або на шпигунські повідомлення у двійковому коді.

Вона вимкнула блендер, відкинула волосся з очей.

— Ти про що?

— Про скрізь розкидані папірці.

— Бака-ра! — сказала Ксандра, розтягнувши «р» і легенько клацнувши пальцями.

— Он воно що, — сказав я після паузи, хоч ніколи раніше не чув цього слова.

Вона встромила палець у свій напій і облизала його.

— Ми часто ходимо грати в бакара в «Метро Ґолдвін Маєр Ґранд», — сказала вона. — Твій батько любить записувати результати своїх ігор.

— А я можу коли-небудь піти туди?

— Ні. Тобто ти міг би, — сказала вона, ніби я запитав, чи можна поїхати на канікули в якусь нестабільну ісламську державу. — Ось тільки вони, як правило, не пускають дітей у казино. Тобі не дозволять навіть дивитися, як ми граємо.

«Невелике лихо», — подумав я. Стояти й дивитися, як батько і Ксандра спускають свої гроші, — така собі розвага. А вголос я сказав:

— Але я думав, у них там тигри, піратські кораблі та інші подібні речі.

— Мабуть, і справді. — Вона потяглася, щоб дістати склянку з полиці, оголивши прямокутник чорно-синіх китайських ієрогліфів між своєю футболкою і низько спущеними джинсами. — Кілька років тому вони намагалися продавати програми «для всієї родини», але в них нічого не вийшло.

ІХ

Ксандра могла б мені сподобатися за інших обставин. Це десь те саме, що сказати: мені сподобався б хлопець, який мене побив, якби він мене не побив. Вона вперше дала мені зрозуміти, що жінки за сорок років — ті, які не вирізняються великою вродою, — можуть бути сексуальними. Хоч на обличчя вона не була гарною (невеликі круглі очі, приплюснутий маленький ніс, дрібні зуби), проте завжди перебувала у формі, тренувалась, і її руки й ноги були такими блискучими та засмаглими, що здавалися майже вологими, ніби вона намащувала себе багатьма кремами та оліями. Балансуючи на високих підборах, весь час обсмикуючи надто коротку спідничку, вона ходила швидко, трохи нахиляючись уперед, і її хода здавалася дивовижно спокусливою. Щоправда, на якомусь рівні я відчував до неї відразу — мені був огидний її голос із заїканням, її густа й блискуча помада, яку вона зберігала в тюбику з написом «Скло для губ», безліч дірок у її вухах і щербинка між передніми зубами, куди вона любила просовувати кінчик язика, — але в ній було також щось збудливе, палке й брутальне: тваринна сила, властивість муркотіти й підкрадатися, коли вона була не на високих підборах і ходила боса.

Ванільна «кола», ванільна гігієнічна помада, ванільний дієтичний напій, горілка з ваніллю. Приходячи додому з роботи, вона вдягалася, наче матуся, яка грає в теніс і так і напрошується на зґвалтування, у коротку білу спідничку, чіпляла на себе багато золотих прикрас. Навіть її тенісні кросівки були новими й сліпучо-білими. Засмагаючи біля басейну, вона вдягала біле плетене бікіні; спина в неї була широка, але худа, ребра проступали назовні, як у чоловіка без сорочки.

— Непорядок з гардеробом! — сказала вона, коли підвелася з шезлонга, забувши застебнути бюстгальтер, і я побачив, що груди в неї такі самі засмаглі, як і решта тіла.

Вона полюбляла дивитися реаліті-шоу: «Той, хто вижив», «Американський ідол». Любила відвідувати крамниці «Інтермікс» і «Джусі Кутюр». Любила телефонувати своїй подрузі Кортні й «виливати почуття», і більша частина її почуттів, на жаль, стосувалася мене. «Ні, ну ти уявляєш? — я почув, як вона казала по телефону одного дня, коли мого батька не було вдома. — Я на це не підписувалася! Дитина? Здрастуйте!»

— Нічого не скажеш, підкинув він мені геморой, — провадила вона, ліниво вдихаючи дим від «Мальборо лайт» — зупинившись у скляних дверях, які вели до басейну, дивлячись униз на свої щойно нафарбовані нектарно-зеленим лаком нігті на ногах. — Ні, — сказала вона після короткої паузи. — Я не знаю, чи дуже надовго. І що я повинна думати, як він вважає? Я йому не квочка довбана.

Її нарікання були рутинними, не надто роздратованими чи особистими. А проте я собі не уявляв, що повинен зробити, аби їй сподобатися. Раніше я дотримувався думки, що жінці середнього віку подобається, коли ти перебуваєш поблизу й намагаєшся розмовляти з нею, але незабаром зрозумів, що з Ксандрою ліпше не жартувати й не допитуватися, як вона прожила день, коли вона поверталася додому в кепському настрої. Іноді, коли ми були вдома лише вдвох, вона перемикала телик зі спортивної програми й ми сиділи перед екраном, поглинаючи фруктовий салат, і досить мирно дивилися фільми на «Лайфтайм». Та коли вона гнівалася на мене, то холодно відповідала: «Очевидно» майже на все, що я казав, примушуючи мене почуватися йолопом.

— Я щось не можу знайти відкривачку консервів.

— Очевидно.

— Сьогодні має бути місячне затемнення.

— Очевидно.

— Поглянь, із розетки бризкають іскри.

— Очевидно.

Ксандра працювала ночами. Зазвичай вона вибігала з дому десь о пів на четверту дня у своїй спокусливій робочій формі: чорному піджаку, чорних штанях із якоїсь еластичної матерії, що туго обтягувала тіло, її блузка була розстебнута, відкриваючи вкриту ластовинням западинку між грудей. На бейджі, прикріпленому до її піджака, було написано великими літерами КСАНДРА, а нижче Флорида. У Нью-Йорку, коли того вечора ми були в ресторані, вона сказала мені, що намагається торгувати нерухомістю, але насправді вона, як я незабаром довідався, була менеджером у барі під назвою «Ніклз» в одному з казино на Стрипі. Іноді вона приходила додому з пластиковими тарілками наїдків із бару, загорнутих у целофан, фрикадельками або шматочками курки теріякі, які вона й батько їли, сидячи перед телевізором із вимкненим звуком.

Жити з ними було те саме, що жити з сусідами, з якими я не особливо ладнав. Коли вони були вдома, я залишався у своїй кімнаті з зачиненими дверима. А коли вони були відсутні — а так було здебільшого, — я блукав найдальшими закутками дому, намагаючись звикнути до його голизни. У багатьох кімнатах не будо ніяких меблів або майже ніяких, і відкритий простір, незашторена яскравість, суцільний голий килим і паралельні лінії створювали мені враження, що я у відкритому морі.

А проте для мене було великою полегкістю не відчувати себе під постійним спостереженням, ніби виставленим на відкритій сцені, як було в Барбурів. Небо тут мало густий нескінченний синій колір, наче обіцяло якесь дурне блаженство, що його насправді не було. Нікого не хвилювало, що я ніколи не перевдягався й не ходив до психотерапевта. Я міг безтурботно ледарювати, лежати в ліжку протягом цілого ранку, дивитися підряд по п’ять фільмів із Робертом Мітчемом[64], якщо мені так хотілося.

Батько й Ксандра замикали двері до своєї спальні — що було для мене незручним, бо Ксандра тримала там свій лептоп, недосяжний для мене, за винятком того часу, коли вона була вдома й виносила його до вітальні, дозволяючи мені користуватися ним. Блукаючи в домі, коли їх не було, я знайшов кілька рекламних брошур із продажу нерухомості, нові келихи, досі в коробці, купку старих «TV Guide», коробку з книжками в потертих паперових обкладинках: «Твої місячні знаки», «Безпечна пляжна дієта», «Мова жестів у покері» Каро, «Коханці та гравці» Джекі Коллінз.

Будинки навколо нас стояли порожні — сусідів у нас не було. Через п’ять або шість будинків униз, на протилежному боці вулиці, був припаркований старий «понтіак». Він належав стомленій на вигляд жінці з великими цицьками та ріденьким волоссям, яка іноді пізно ввечері стояла боса перед своїм будинком, тримаючи в руці пачку сигарет і розмовляючи по мобільному телефону. Я думав про неї як про Гравця, бо коли я вперше її побачив, на ній була футболка з написом: «Винна гра, а не гравець»[65].

Крім цієї, Гравця, єдиним живим створінням, яке я бачив на нашій вулиці, був череватий чоловік у чорній спортивній сорочці, який у самому кінці Пустельного Краю викочував до бровки тротуару сміттєвий бак, хоч я міг би сказати йому, що сміття з нашої вулиці ніхто не вивозить. Коли його набиралося досить у нашому домі, Ксандра веліла мені прокрадатися з повною торбиною до сміттєзвалища, яке височіло біля недобудованого будинку за двоє дверей від нашого. Ночами, крім нашого будинку й будинку Гравця, на вулиці панувала суцільна темрява. Ми перебували в такій самотині, як діти перших колоністів у преріях Небраски, про яких ми читали в третьому класі, за винятком того, що я не мав ані братів, ані сестер, ані приязних тварин, ані Ма і Та.

Найгіршим досі було для мене опинитися в такій глушині — ані кінотеатрів, ані бібліотек, ані жодної крамниці.

— Тут ходить автобус або щось таке? — запитав я в Ксандри одного вечора, коли вона була на кухні, розгортаючи пластиковий таріль із крильцями та соусом із блакитного сиру.

— Автобус? — перепитала Ксандра, злизуючи з пальця пляму соусу барбекю.

— Хіба ви тут нема громадського транспорту?

— Ні.

— А як же люди пересуваються?

Ксандра відкинула голову вбік.

— На власних автомобілях, — відповіла вона, ніби я був недоумком, який нічого не чув про автомобілі.

Треба згадати про ще одну важливу річ: тут був басейн. У свій перший день я за годину обгорів так, що моя шкіра набула кольору червоної цегли, і я провів безсонну ніч на шкарубких нових простирадлах. Після цього я виходив засмагати, коли сонце вже наближалося до обрію. Сутінки тут були квітчасті й мелодраматичні, великі сполохи оранжевого, малинового та ясно-червоного світла, у стилі кінофільму «Лоуренс Аравійський», а потім відразу западала ніч, наче з виляском зачинялися двері. Ксандрин пес Поппер — який більшу частину дня перебував у будці з коричневого пластику, що стояла на затіненому боці паркану, — бігав понад басейном і гавкав, а я плавав на спині й намагався в безладному розсипі зір виявити ті сузір’я, які знаю: Ліру, Кассіопею, лінію Скорпіона з роздвоєним жалом у хвості, усі знайомі мені з дитинства схеми, під які я засинав під стелею з осяйними зірками в Нью-Йорку, у своїй кімнаті. Тепер, здавалося, холодні й величні, наче божества, що скинули свої маски, вони проломилися крізь дах і випливли на небо, зайнявши місце у своїх справжніх небесних домівках.

Х

Заняття в моїй школі розпочалися на другому тижні серпня. Здалеку оточені парканом довгі будівлі пісочного кольору, сполучені критими переходами, нагадували в’язницю легкого режиму. Та коли я увійшов у двері, то яскраво розмальовані постери та лункі коридори нагадали мені давно знайоме уявлення про школу: штовханина на сходах, гудіння ламп, клас біології з ігуаною в акваріумі завбільшки з фортепіано; коридори з шафками обабіч були мені знайомі, наче в сценах із багаторазово бачених телесеріалів, — і, хоч схожість із моєю колишньою школою була поверхова, на якомусь вищому рівні вона здавалася реальною і втішною.

Друга частина класу просунутого вивчення англійської мови читала «Великі сподівання»[66], а моя — «Волдена»[67]. І я ховався в прохолоду й тишу цієї книжки від палючої бляшаної спеки пустелі. На вранішній перерві (коли нас шикували й виводили надвір, на обгороджене ланцюгом подвір’я біля торговельних автоматів), я знаходив собі найзатіненіший куточок із моєю книжкою в паперовій обкладинці, шукав та підкреслював червоним олівцем особливо привабливі для мене речення: «Велика частина людей живе в стані тихого розпачу», «Стереотипний та неусвідомлений розпач ховається навіть під так званими іграми та розвагами людства». Що написав би Торо про Лас-Веґас: його сяйво, його шум і штовханину, його сміття й повітряні замки, його будівництва та голі фасади?

У самій школі панувало відчуття скороминущості. Тут було чимало дітей військових, чимало іноземців — багато були дітьми представників виконавчої влади, які приїхали до Лас-Веґаса здійснювати великі менеджерські та будівельні проекти. Багато з них устигли пожити в дев’яти-десяти штатах протягом стількох же років, а багато жили й за кордоном: у Сіднеї, Каракасі, Пекіні, Дубаї, Тайбеї. Було тут також чимало хороших, сором’язливих, майже невидимих хлопчиків і дівчаток, чиї батьки втекли від труднощів селянського життя й прилаштувалися тут дрібними служками готелів або покоївками. У цій новій екосистемі гроші чи навіть зовнішня врода не визначали популярності; найбільше важило, як я зрештою зрозумів, хто довше прожив у Лас-Веґасі, саме тому блискучі мексиканські красуні та нащадки мандрівних будівельних магнатів сиділи самотою на ланчі, тоді як непримітні скромні діти місцевих торговців нерухомістю й торговців автомобілями були чирлідерками і президентами класів, незаперечною елітою школи.

Дні були ясними й приємними; у міру того як надходив вересень, нестерпна спека поступилася місцем якійсь пилюжній золотій яскравості. Іноді я сідав обідати за іспанський стіл, попрактикуватися в іспанській мові, іноді споживав ланч за столом німецьким, хоч німецькою й не розмовляв, бо кілька німецьких дітей — нащадки виконавчих директорів «Дойче Банку» та «Люфтганзи» — виросли в Нью-Йорку. Зі своїх уроків я найбільше любив урок англійської мови, проте був стривожений тим, як багато моїх однокласників висловлювали свою неприязнь до Торо, звинувачували його, ніби він (той, хто стверджував, що ніколи не навчився нічого корисного від особи старшого віку) був їхнім ворогом, а не другом. Його зневага до комерції, що здавалася мені такою виправданою, дратувала більшість найгаласливіших дітей у класі просунутого вивчення англійської мови.

— Ви лиш подумайте, — кричав бридкий хлопець, чиє змащене гелем волосся стриміло вгору, наче в одного з персонажів японського мультсеріалу «Перли дракона Z», — який у нас буде світ, якщо кожен перестане працювати й стовбичитиме в лісі.

— Я, я, я… — простогнав голос у задніх рядах.

— Це суперечить інтересам суспільства, — втрутилася до розмови широкорота дівуля, намагаючись перекричати сміх, який пролунав після цього (піднявшись на своєму місці та обернувшись до вчительки, кульгавої й кістлявої жінки на ім’я місіс Спір, яка завжди носила коричневі сандалі й одяг землистих кольорів і мала такий вигляд, ніби страждала на глибоку депресію). — Торо завжди сидить на своїй бляшанці й розповідає, як йому добре…

— Тому що, — озвався хлопець із японського мультфільму, і в його голосі пролунали веселі нотки, — якби всі перестали працювати, як він рекомендує, то що було б? Яке ми мали б суспільство, якби всі наслідували його? Ми не мали б ані лікарень, ані харчів. Ми не мали б доріг.

— Придурок, — пробурмотів приємний голос настільки голосно, щоб усі навколо почули.

Я обернувся, щоб подивитися, хто це сказав. Худий хлопець із протилежного ряду, що сидів згорбившись і барабанив пальцями по своїй парті. Побачивши, що я дивлюся на нього, він з подивом підняв брову, ніби хотів сказати: чи можеш ти повірити, що в нас існують такі тупі йолопи?

— Хто-небудь із заднього ряду хоче висловитися на цю тему? — запитала місіс Спір.

— Торо на фіг здалися ті дороги, — сказав худий хлопець.

Його акцент мене здивував. Чужоземний, але я не міг зрозуміти, який саме.

— Торо перший зрозумів необхідність захищати довкілля, — сказала місіс Спір.

— Він був також першим вегетаріанцем, — промовила дівчина в задньому ряді.

— Дурниці, — сказав хтось іще. — Містер Хрум-Хрум.

— Ви всі мене не зрозуміли, — збуджено промовив анімешний персонаж. — Хтось повинен будувати дороги, а не тільки сидіти в лісі, дивлячись із ранку до вечора на мурах і москітів. Це називається цивілізацією.

Мій сусід коротко засміявся — його сміх був радше схожий на гавкіт. Він був блідий і тонкий, не дуже чистий, із гладеньким чорним волоссям, що затуляло йому очі, і нездоровим тьмяним кольором безпритульника, мозолястими руками й брудними нігтями, обгризеними до м’яса, — він анітрохи не був схожий на хлопців із блискучим волоссям та лижною засмагою з моєї школи на Верхньому Вест-Сайді, розбишак, у яких батьки були виконавчими директорами або хірургами з Паркової авеню, але такого хлопця було легко уявити собі десь на хіднику, де він сидить із приблудним псом на мотузці.

— Щоб відповісти на всі ці питання, я рекомендую кожному повернутися до п’ятнадцятої сторінки, — сказала місіс Спір. — Туди, де Торо розповідає про свій експеримент із життям.

— Який експеримент? — запитав мультяшний персонаж. — Хіба те життя в лісі, яким він жив, відрізняється від життя печерної людини?

Темноволосий хлопець спохмурнів і більше згорбився на стільці. Він нагадав мені одного з безпритульників, які стовбичили на Сент-Марк-плейс, обмінюючись сигаретами, показуючи один одному свої шрами, випрошуючи монети, — він був у такому самому подертому одязі й мав такі самі худі білі руки; ті самі чорні шкіряні браслети на зап’ястках. Накладені в кілька шарів, вони були знаком, якого я не міг прочитати, хоч їхнє загальне значення було досить очевидним: ти належиш до іншого племені, забудь про мене, я надто крутий для тебе, не намагайся навіть заговорити до мене. Таким було моє перше хибне враження про єдиного друга, який з’явився в мене, коли я був у Веґасі, і — як з’ясувалося — став одним із моїх найкращих друзів.

Його звали Борис. Якось вийшло, що ми опинилися поруч у натовпі, який чекав автобуса після школи в той день.

— А, Гаррі Поттер, — сказав він.

— Пішов у сраку, — апатично промовив я.

У Веґасі мене не вперше називали Гаррі Поттером. Мій нью- йоркський одяг — хакі, біла оксфордська сорочка, окуляри в черепаховій оправі, без яких я, на жаль, бачив дуже погано, — перетворював мене на дивака у школі, де більшість учнів ходили в майках та шльопанцях.

— А де твоя мітла?

— Залишив у Гоґвортсі, — сказав я. — А твоя дошка? Де ти її забув?

— Га? — сказав він, нахилившись до мене і приставивши до вуха закруглену долоню жестом старого й глухого чоловіка. Він був на півголови вищим за мене; крім високих черевиків та химерних військових штанів із пузирями на колінах мав на собі також чорну футболку з логотипом дошки для сноубордингу, де білими готичними літерами було написано: НЕ ЧЕКАЙ ЛІТА.

— Я про твою сорочку, — сказав я, кивнувши на неї головою. — У пустелі ти не покатаєшся на снігу.

— Нє, — погодився Борис, відгорнувши з очей пасмо тонкого чорного волосся. — Я не вмію кататися на сноуборді. Я лише ненавиджу спеку.

Зрештою ми опинилися на одному сидінні в автобусі, близько до виходу, це місце було, либонь, не вельми популярним, адже всі інші дітлахи проштовхувалися якнайдалі назад, але я нечасто їздив шкільним автобусом, а він, мабуть, так само, бо йому здавалося цілком природним сісти на перше-ліпше вільне місце. Спочатку ми майже не розмовляли, але їхати було довго, і зрештою розговорилися. Виявилося, що він також живе в Каньйоні Тіней, але ще далі, ніж я, у тому місці, де пустеля не хотіла відступати, де багато будинків були недобудовані, а вулиці завалені піском.

— Скільки часу ти тут живеш? — запитав я в нього.

Це запитання ставили одне одному всі діти в моїй новій школі, так ніби вони відбували тюремне ув’язнення.

— Не знаю. Десь близько двох місяців, думаю. — Хоч він розмовляв англійською мовою досить вільно, з сильним австралійським акцентом, у його мові відчувався темний, слизький підводний струмінь чогось іншого. Слабкий запах графа Дракули чи, може, агента КДБ? — Ти звідки сюди приїхав?

— З Нью-Йорка, — сказав я і був винагороджений його новим поглядом, його зсунутими бровами, які сказали мені: круто. — А ти?

Він скривив гримасу:

— Зараз подумаю, — сказав він, відкинувшись назад на сидінні й рахуючи країни на пальцях. — Я жив у Росії, Шотландії, — що було, мабуть, круто, але я не пам’ятаю цього, — Австралії, Польщі, Новій Зеландії, Техасі два місяці, на Алясці, у Новій Ґвінеї, Канаді, Саудівській Аравії, Швеції, Україні…

— О Боже!

Він стенув плечима.

— Щоправда, переважно я жив в Австралії, Росії та Україні. У цих трьох країнах.

— Ти розмовляєш російською?

Він зробив жест, що його я витлумачив: «більш-менш».

— Розмовляю також українською і польською. Хоч багато чого я забув. Нещодавно я намагався пригадати, як буде російською «метелик», і не зміг.

— Скажи що-небудь.

Він сказав — кілька горлових неясних звуків.

— Що це означає?

Він пирснув:

— Трахну тебе в дупу.

— Справді? Російською?

Він засміявся, виставивши сірі зуби, в яких не було нічого американського.

— Українською.

— Я думав, в Україні розмовляють російською мовою.

— Це так. Але залежить від того, про яку частину України йдеться. Ці дві мови не дуже відрізняються. — Він клацнув язиком, закотив очі. — Ну, не дуже сильно. По-різному там називаються числа, дні тижня, деякі слова. Моє ім’я вимовляється інакше українською мовою, але в Північній Америці легше застосовувати російську вимову й говорити Боріс, а не Борис. На Заході всі знають Боріса Єльцина… — Він схилив голову набік. — Боріса Беккера…

— Боріса Баденова…

— Кого? — різко запитав він, ніби я його образив.

— Бульвінкля[68]. Боріса й Наташу.

— О, так. Князя Боріса. «Війна і мир». Мене назвали на його честь. Хоч прізвище князя Боріса Друбецькой, а не те, яке ти назвав[69].

— Тож яка твоя рідна мова? Українська?

Він стенув плечима.

— Можливо, польська, — сказав він, відхиляючись назад на стільці й відкинувши своє темне волосся вбік кивком голови. Його очі були жорсткими й веселими, дуже чорними. — Моя мати була полькою, з Жешува, що біля українського кордону. Російська мова, українська — Україна, як ти знаєш, була частиною Радянського Союзу, тому я розмовляю обома мовами. Можливо, не так часто російською — ця мова більше годиться для того, щоб матюкатись і проклинати. Зі слов’янськими мовами — російською, українською, польською, навіть чеською — досить знати одну з них, щоб розуміти інші. Але тепер мені найлегше розмовляти англійською. Раніше було навпаки.

— Що ти думаєш про Америку?

— Усі тут усміхаються — так широко! Принаймні більшість людей. Ти, можливо, усміхаєшся не так часто. Вони здаються мені такими дурними!

Він був, як і я, єдиною дитиною. Його батько (народжений у Сибіру, українець із Новоаганська) був шахтарем і геологом.

— Велика й важлива робота — він мандрує по всьому світу.

Мати Бориса — друга дружина його батька — померла.

— Моя мати також померла, — сказав я.

Він стенув плечима.

— Вона померла вже бозна-коли, — сказав він. — Вона надто багато пила. Якось уночі напилася, випала з вікна й померла.

— Он як, — сказав я, трохи приголомшений тим, як легко він скинув цей тягар зі своїх плечей.

— Атож, хрінова моя доля, — безтурботно промовив він, визирнувши з вікна.

— Тож яка твоя національність? — запитав я після короткої мовчанки.

— Що?

— Ну якщо твоя мати полька, а батько — українець, а ти народився в Австралії, то ти будеш…

— Індонезійцем, — сказав він зі зловісною посмішкою.

У нього були темні, диявольські, дуже експресивні брови, які смикалися на всі боки, коли він говорив.

— Як це?

— Ну, в паспорті у мене написано, що я українець. Почасти я також громадянин Польщі. Але Індонезія — це та країна, куди я хочу повернутися, — сказав Борис, відкидаючи волосся з очей. — Я хотів би жити в ПНҐ.

— Де?

— В Папуа — Новій Ґвінеї. Це моя улюблена країна з тих, де я жив.

— Нова Ґвінея? Я думав, що вони відрізають людям голови.

— Уже не відрізають. Або відрізають не так багато. Цей браслет звідти, — сказав він, показавши на одну з багатьох чорних шкіряних стрічок на своєму зап’ястку. — Мій друг Бамі зробив його для мене. Він був нашим кухарем.

— Як тобі там жилося?

— Досить непогано, — сказав він, подивившись на мене скоса замисленим, самовдоволеним поглядом. — Я там мав папугу. І ручного гусака. І намагався опанувати серфінг. Але півроку тому мій батько затяг мене в оте паскудне місто на Алясці. На півострів Сьюард, під самим полярним колом. А потім, у середині травня, ми перелетіли на гвинтовому літаку до Фербенкса, а звідти — сюди.

— Ого! — сказав я.

— Там було страшенно нудно, — сказав Борис. — Тонни дохлої риби й поганий Інтернет. Я хотів утекти звідти — і даремно не втік, — докинув він гірко.

— І куди б же ти втік?

— На Нову Ґвінею. Жив би там на пляжі. Слава Богу, ми там жили не всю зиму. Кілька років тому ми були на півночі Канади, в Альберті, в містечку з однією вулицею на річці Пус-Купі. Ніч там тривала від жовтня до березня, робити було ні хера, крім як читати й слухати канадське радіо. Прати білизну возили за п’ятдесят кеме. Та все одно, — він засміявся, — там було набагато краще, ніж в Україні. Просто-таки Маямі-Біч.

— Що тепер робить твій батько?

— Переважно п’є, — кисло відповів Борис.

— Тоді його треба познайомити з моїм.

Знову несподіваний вибуховий сміх — ніби він наплював на мене.

— Чудова думка. А як щодо повій?

— Я б не здивувався, — сказав я після короткої збентеженої паузи.

Хоч мене б це й не шокувало, та все ж мені було важко уявити, як він відвідує «Веселих дівчат» або «Клуб джентльменів», що їх ми іноді проминали біля шосе.

Людей в автобусі ставало все менше; ми були вже за кілька вулиць від мого будинку.

— Зараз буде моя зупинка, — сказав я.

— Ти не хочеш поїхати до мене додому й подивитися телевізор? — запитав Борис.

— Ну, знаєш…

— Та перестань, поїхали. Там нікого нема. А я маю «SOS Айсберг» на DVD.

ХІ

Шкільний автобус не доїздив до самого кінця Каньйону Тіней, де жив Борис. До його будинку треба було ще йти від кінцевої зупинки двадцять хвилин по розжарених від спеки, завалених піском вулицях. Хоч і на моїй вулиці було багато табличок із написами «Конфісковано банком за несплату» та «Продається» (ночами звуки радіо з машини було чути за кілометри), я все ще не усвідомлював, яким моторошним стає Каньйон Тіней у своїх найдальших закутках: іграшкове місто, що принишкло на краю пустелі під погрозливим небом. Більшість будинків мали такий вигляд, ніби в них ніхто ніколи не жив. Інші будинки — незакінчені — стояли з вікнами без скла та обдертими рамами; вони були вкриті риштуваннями й завалені купами бетонних блоків і жовтого будівельного матеріалу, занесеного піском. Забиті дошками вікна надавали їм сліпого нерівного вигляду, робили їх схожими на побиті й забинтовані обличчя людей. Поки ми йшли, атмосфера запустіння ставала все більше й більше тривожною, так ніби ми блукали по якійсь планеті, де населення вимерло від радіації або хвороби.

— Вони набудували цього лайна, аби просунутися далеко вперед, — сказав Борис. — А тепер пустеля повертає все собі. І банки. — Він засміявся. — Нехай би Торо цим помилувався.

— Нехай би він помилувався всім цим паршивим містом.

— Я скажу тобі, хто кому тут паршиво. Людям, які володіють цими будинками. До багатьох із них навіть неможливо підвести воду. Їх усі забирають назад, бо люди не можуть за них платити, — ось чому мій тато винайняв такий до безглуздя дешевий дім.

— Угу, — сказав я після короткої приголомшеної паузи.

Досі мені не спадало на думку подивуватися, де мій батько знайшов гроші, щоб винайняти такий великий дім.

— Мій батько копає шахти, — несподівано повідомив Борис.

— Що ти сказав?

Він відкинув з лоба спітніле волосся.

— Люди ненавидять нас усюди, куди ми приїжджаємо. Бо їм обіцяють, що шахта не зашкодить довкіллю, а вона завдає йому непоправної шкоди. А ось тут, — він по-російськи фаталістично знизав плечима, — у цій Богом забутій піщаній дірі, кого це може турбувати?

— Угу, — сказав я, приголомшений тим, як далеко наші голоси розлітаються по пустельній вулиці, — тут справді порожньо, скажи?

— Так. Справжній цвинтар. Тут іще живе тільки одна родина. Он оті люди, бачиш вантажівку перед будинком? Нелегальні емігранти, я думаю.

— А ти й твій батько емігранти легальні?

Легальність була проблемою в школі; деякі з дітей легальними не були, і про це висіли повідомлення в коридорах.

Він насмішкувато пирхнув:

— Аякже. Шахта стежить за цим. Або хтось, кому доручено цю справу. А он там двадцятеро або й тридцятеро людей, усі чоловіки. Живуть в одному домі. Мабуть, наркотиками торгують.

— Ти думаєш?

— Там відбувається щось дуже дивне, — похмуро мовив Борис. — Це все, що я знаю.

Будинок Бориса, з двома вільними, заваленими сміттям будівельними майданчиками обабіч, був дуже схожий на будинок батька й Ксандри: килим від стіни до стіни, нова побутова техніка, те саме планування, зовсім мало меблів. Але в домі було надто жарко, щоб почуватися затишно; вода в басейні висохла, на дні лежало кілька дюймів піску, не було жодного натяку на подвір’я, навіть кактусів. Скрізь — на побутовій техніці, на столах, на кухонній підлозі — лежав тонкий шар пилюки.

— Хочеш випити? — запитав Борис, відчиняючи холодильник, де виднівся ряд блискучих пляшок німецького пива.

— Ух ти, дякую!

— У Новій Ґвінеї, — сказав Борис, витираючи лоба тильним боком долоні, — коли я там жив, пам’ятаєш? Одне слово, сталася велика повінь. Змії… страшні й небезпечні… міни з часів Другої світової війни, які досі не вибухнули, плавали на подвір’ї, багато гусей передохли. Коротше, — сказав він, відкриваючи пляшку з пивом, — уся наша вода зіпсувалася. Тиф. Нам залишилося тільки пиво — пепсі закінчилося, люкозад закінчився, йодні пігулки для очищення води закінчилися, протягом кількох тижнів мій батько і я, навіть мусульмани, не мали пити нічого, крім пива! На обід, на сніданок, будь-коли.

— Звучить непогано.

Він скривив гримасу.

— У мене весь час боліла голова. Тамтешнє пиво — у Новій Ґвінеї — було дуже погане на смак. А ось це — чудове. У морозильні є також горілка.

Я мало не погодився випити горілки, щоб вразити його, але пригадав про спеку й про повернення додому і сказав:

— Ні, дякую.

Він дзенькнув своєю пляшкою об мою.

— Я з тобою згоден. Сьогодні надто жаркий день, щоб пити спиртне. Май тато п’є так багато, що в нього відмерли нерви в ногах.

— Справді?

— Це називається, — він скривив обличчя, силкуючись пригадати слова, — «периферійна невропатія» (він промовив це як «перифéрійна невропатíя»). У Канаді, в лікарні, йому довелося заново вчитися ходити. Він ставав на ноги й відразу падав на підлогу — кров текла йому з носа, — сміх та й годі.

— Звучить кумедно, — сказав я, пригадуючи той час, коли бачив, як мій батько підповзав навкарачки до холодильника, щоб набрати там льоду.

— Ага. А що п’є твій батько?

— Віскі. Коли п’є. Нині він оголосив, що зав’язує.

— Пхе, — сказав Борис, ніби вже чув це раніше. — І моєму татові слід перейти на віскі — хороше шотландське віскі тут дуже дешеве. Хочеш подивитись на мою кімнату?

Я сподівався побачити щось подібне до моєї кімнати й був здивований, коли він відчинив двері в халабуду, напхану всіляким лахміттям, засмерділу від недопалків «мальборо», завалену книжками, порожніми пляшками з-під пива, попільничками та купами старих рушників і брудного одягу, розкиданого на килимі. На стінах висіли клапті квітчастої тканини — жовтої, зеленої, індиго, яскраво-червоної, а над застеленим матрацом майорів червоний прапор із серпом та молотом. Складалося враження, що радянський космонавт зазнав аварії в джунглях і створив собі притулок зі свого державного прапора та всіляких місцевих тканин, які міг знайти.

— Твоя робота? — запитав я.

— Я збираю все це й запихаю у валізу, — сказав Борис, сівши з розгону на матрац, застелений тканиною безумних кольорів. — Щоб знову розкласти, потрібно хвилин десять, не більше. Ти хочеш подивитися «SOS айсберг»?

— Звичайно.

— Кльове кіно. Я дивився його шість разів. Пам’ятаєш, як вона сідає у свій літак, щоб урятувати їх на крижині?

Але ми так і не подивилися «SOS айсберг» того вечора, мабуть, тому, що не могли перервати розмову на достатній час, щоб спуститися вниз і ввімкнути телевізор. Борис мав життя набагато цікавіше, аніж будь-який хлопець мого віку, з яким мені доводилося зустрічатися. Схоже, він лише зрідка ходив до школи й ці школи були найнижчого сорту. У тій глушині, де працював його батько, часто взагалі не було шкіл.

— Але існують плівки, — сказав він, розхитуючи кухля з пивом і дивлячись одним оком на мене. — І можна складати тести. Але для цього треба бути там, де можна підключитися до Інтернету, а в деяких глухих місцевостях Канади або України такої можливості немає.

— І що ж ти тоді робиш?

Він стенув плечима.

— Багато читаю, що ж іще?

Один учитель у Техасі склав для нього програму навчання в Інтернеті, розповів мені він.

— Але в Аліс-Спрінгс[70] школа мала бути?

Борис засміявся.

— Звичайно, вона там була, — сказав він, відкидаючи з лоба спітніле пасмо волосся. — Але після того, як померла моя мати, ми протягом певного часу жили на Північних Територіях, в Арнемленді, у місті Кармейволлаґ. Місто — це тільки назва. На милі навкруги глушина, трейлери, в яких мешкають шахтарі, й заправка з баром, де продають віскі, пиво та сандвічі. Бар тримав Мік, а його дружину звали, здається, Джуді, якщо не помиляюсь. І я цілими днями, — він зробив великий ковток пива, — дивився з Джуді мило по телику, а ввечері стояв із нею за прилавком, поки мій батько та його команда, що працювала в шахті, напивались. А під час мусонів і телик не працював. Джуді тримала напої в холодильнику, щоб вони не зіпсувалися.

— Як зіпсувалися?

— На них утворювалася пліснява в мокру погоду. Вона утворювалася також на черевиках, на книжках. — Він знизав плечима. — Тоді я не розмовляв так багато, як тепер, бо не знав англійської мови. Я був дуже сором’язливий, сидів завжди сам-один, спілкувався лише із самим собою. Але Джуді розмовляла зі мною, була до мене доброю, хоч я ні фіга не розумів із того, що вона мені казала. Щоранку я приходив до неї, і вона готувала для мене ту саму смачну смаженину. Дощ, дощ і дощ. Прибирання, миття посуду, я допомагав їй також наводити чистоту в барі. Я всюди ходив за нею, як гусеня за гускою. Це чашка, це віник, це стілець, це олівець. Такою була моя школа. По телевізору — «Дюран Дюран» і Бой Джордж, усе англійською мовою. Її улюбленою передачею були «Дочки Маклеода». Ми завжди дивилися цей фільм удвох, і, коли я чогось не розумів, вона пояснювала мені. І ми розмовляли про сестер, і ми плакали, коли Клер загинула в автокатастрофі, і вона казала, що, якби в неї був такий маєток, як у Дроверів, вона забрала б мене туди жити, й ми були там щасливі разом, і всі жінки працювали б на нас, як вони працювали на Маклеодів. Вона була дуже молода й гарна. Кучеряве біляве волосся і блакитні тіні на очах. Чоловік називав її шльондрою й кінською дупою, але мені вона здавалася схожою на Джоді з кінофільму. Протягом усього дня вона розмовляла зі мною й співала мені — пояснювала всі слова, які лунали в музичних автоматах. «Темрява в місті, ніч як жива…» Незабаром я набув неабиякого вміння. Говори англійською мовою, Борисе! Я пам’ятав кілька англійських слів, яких навчився в польській школі, хелло, екск’юз мі, сенк ю вері мач, але через два місяці спілкування з нею я базікав, базікав, базікав! Відтоді я не переставав базікати! Вона завжди була до мене дуже доброю й милою. Хоча щодня виходила на кухню й там гірко плакала, бо ненавиділа Кармейволлаґ.

Було вже пізно, але досі спекотно й світло.

— Я помираю з голоду, — сказав Борис, підвівшись на ноги й потягуючись так, що частина живота стала видима між його штаньми та подертою сорочкою — мертвотно-біла заглибина, як у святого, що виснажив себе постом.

— А є щось поїсти?

— Хліб і цукор.

— Жартуєш?

Борис позіхнув, витер почервонілі очі.

— Ти ніколи не їв хліб, посипаний цукром?

— А чогось іншого немає?

Він стомлено знизав плечима.

— Я маю купон на піцу. Та яка з того користь? Вони не привозять її в таку далеч.

— Я думав, ви мали кухарів там, де вам доводилося жити.

— Так, ми їх мали. В Індонезії. У Саудівській Аравії теж.

Він курив сигарету — я відмовився від тієї, яку він запропонував мені. Він здавався трохи п’яним, кружляв по кімнаті, наче танцював під музику, але музики не було.

— У нас був чудовий хлопець на ім’я Абдул Фатааг. Це означає «Слуга того, хто відчиняє ворота стражденним».

— Гаразд, тоді ходімо до мене.

Він упав на ліжко, опустивши руки між колін.

— Не переконуй мене в тому, що твоя мачуха вміє куховарити.

— Ні, але вона працює в барі з буфетом. Іноді вона приносить додому щось їстівне.

— Чудово, — сказав Борис, трохи похитуючись, коли підвівся на ноги.

Він уже випив три пива й тепер допивав четверте. Біля дверей він узяв парасольку й іншу подав мені.

— А це навіщо?

Він відкрив її й вийшов надвір.

— Під нею прохолодніше йти, — сказав він, його обличчя синіло в тіні парасолі. — І не обпечешся на сонці.

ХІІ

До знайомства з Борисом я витримував свою самотність досить стійко, не зовсім усвідомлюючи, яким же я був самотнім. Я думаю, що якби бодай в одного з нас була нормальна родина з хатніми обов’язками та батьківським наглядом, ми не стали б такими нерозлучними так швидко, але майже з того самого першого дня ми проводили разом майже весь час, добуваючи собі їжу й ділячись тими грішми, які в нас були.

У Нью-Йорку я знав багатьох хлопців, які багато бачили в житті, — хлопців, які жили за кордоном і знали три або й чотири мови, які влітку навчалися в Гейдельберзі, а канікули проводили в таких місцях, як Ріо, або Інсбрук, або Антібський мис. Але Борис — як старий морський вовк — посоромив їх усіх. Він катався на верблюді, він їв личинок, грав у крикет, хворів на малярію, ночував на вулиці в Україні («але тільки два тижні»), сам підривав динаміт, купався в австралійських річках, які кишіли крокодилами.

Він читав Чехова російською мовою й українських та польських авторів, про яких я ніколи не чув. Він витримував зимову темряву в Росії, коли температура падала до сорока градусів нижче нуля за Цельсієм. Нескінченні завірюхи, сніг і ожеледь, коли його єдиною розвагою була зелена неонова пальма, яка світилася всі двадцять чотири години доби біля провінційного бару, де його батько полюбляв випивати. Хоч він був лише на рік старший за мене — йому було п’ятнадцять, — він мав справжній секс із дівчиною на Алясці, він попрохав у неї сигарету біля вечірнього магазину, а вона запитала, чи не хоче він посидіти з нею в її автомобілі, й так усе почалося.

— Але ти знаєш? — сказав він, випустивши дим із кутика рота. — Я не думаю, що їй це сподобалося.

— А тобі?

— Мені сподобалося. Хоч, зізнаюся тобі, я робив це не дуже вправно. Думаю, в автомобілі було надто тісно.

Щодня ми поверталися додому автобусом. Біля напівдобудованого громадського центру на межі маєтку «Десатойя», де всі двері були замкнені на замок, а пальми повсихали й стали коричневими в діжках, був занедбаний дитячий майданчик, де ми купували газовану воду й розм’яклий шоколад у торговельних автоматах, сідали на гойдалку, курили та розмовляли. Поганий настрій і чорний гумор, які опановували його часто несподівано, змінювалися вибухами веселощів; він міг бути диким і похмурим, міг примусити мене надривати живіт від сміху, й ми завжди мали сказати один одному так багато, що часто втрачали відчуття часу й базікали, доки не ставало зовсім поночі. В Україні він бачив, як депутатові вистрілили в живіт, коли він ішов до своєї машини, — він став свідком тієї події, але не помітив того, хто стріляв, побачив лише, як широкоплечий чоловік у надто вузькому для нього пальті в густій темряві впав навколішки у сніг. Він розповів мені про свою маленьку, накриту бляхою школу в резервації Чіппева в провінції Альберта, проспівав для мене польські колискові пісні («замість домашнього завдання ми в Польщі, як правило, вивчали напам’ять якийсь вірш, або пісню, або навіть молитву, щось таке») і навчив мене матюкатися російською («це тобі справжній мат — із таборів ГУЛагу»). Він розповів також, як в Індонезії його друг кухар Бамі навернув його до ісламу: він перестав їсти свинину, став постити протягом Рамадану, молитись, обернувшись до Мекки, по п’ять разів на день.

— Але я більше не мусульманин, — пояснив він, водячи по пилюці великим пальцем ноги. Ми лежали спинами на каруселі, накатавшись до нудоти. — Нещодавно я від цього відрікся.

— Чому?

— Бо я випиваю.

Це було досить скромним зізнанням. Борис пив пиво не менш часто, аніж інші хлопці пили пепсі, й починав пити відразу, як повертався зі школи.

— Ну то й що? — сказав я. — Кому це треба знати?

Він роздратовано пирхнув.

— Бо не годиться сповідувати віру й не дотримуватися її настанов. Це було б неповагою до ісламу.

— А проте «Борис Аравійський» звучить непогано.

— Пішов ти…

— Ні, серйозно, — сказав я, підвівшись на ліктях. — Ти і справді вірив у все це?

— У що?

— Ти знаєш у що. В Аллаха й Магомета. «Нема Бога, крім Аллаха»?

— Ні, — сказав він трохи сердито. — Для мене іслам був справою політики.

— Як ото для взуттєвого терориста?[71]

Він пирснув сміхом.

— Ні, звичайно. До того ж іслам не навчає насильства.

— А чого ж він тоді навчає?

Він стрибнув із каруселі, подивився на мене пильним поглядом:

— Що ти мав на увазі? Що ти хочеш сказати?

— Не перекручуй! Я поставив тобі запитання.

— Яке?

— Якщо ти навертався то туди, то сюди, то у що ти насправді віриш?

Він упав назад і захихотів, ніби я дав йому можливість уникнути відповіді на це запитання.

— У що я вірю? Та ні в що я не вірю.

— Як? Хочеш сказати, більше не віриш?

— Я хочу сказати, що ніколи не вірив. Ну, хіба що трохи вірю у святу Діву Марію. Але в Аллаха та в Бога? Якщо й вірю, то не дуже.

— Тоді якого біса тобі забаглося стати мусульманином?

— Тому що, — він простяг руки перед собою, як робив завжди, коли розгублювався, — вони такі чудові люди, так гарно ставилися до мене!

— Нормальний початок.

— Авжеж, початок. Вони дали мені арабське ім’я — Бадр аль-Дін. Бадр — це Місяць, воно означає щось подібне до Місяця, сповненого віри, і вони сказали: «Борисе, ти бадр, бо ти світиш усюди, будучи тепер мусульманином, освітлюючи світ своєю релігією, ти сяєш, хоч би куди ти пішов». Мені подобалося бути Бадром. Подобалася мені й тамтешня мечеть. Та будівля вже розвалювалась, уночі зорі просвічували крізь дах, а на даху співали птахи. Старий яванець навчав нас Корану. І вони також годували мене, і були до мене добрими, і дбали про те, щоб я був чистим і носив чистий одяг. Іноді я засинав на своєму молитовному килимку. А на вранішньому намазі, перед світанком, птахи прокидались, і я завжди чув шум їхніх крил!

Хоч його австрало-український акцент, безперечно, звучав дуже дивно, він говорив англійською майже так само вільно, як і я. І враховуючи, як мало він жив в Америці, він був вельми непогано обізнаний з American звичаями та ментальністю. Він постійно зазирав до пошарпаного кишенькового словника (своє ім’я він спочатку недбало написав на обкладинці кирилицею, а потім унизу — дуже акуратно латинськими літерами: BORYS VOLODYMYROVYCH PAVLIKOVSKY), і мені весь час траплялися на очі старі серветки з мережі крамниць «7-Eleven» і клапті паперу зі словами й термінами, які він записував:

bridle and domesticate

celerity

trattoria

wise guy = крутой пацан

propinquity

Dereliction of duty

Коли словник його не задовольняв, він звертався до мене.

— Що таке Sophomore[72]? — питав він мене, вивчаючи дошку оголошень у шкільних залах. — Home Ec[73]? Poly Sci[74]? (Останнє слово він вимовляв як «поліцай».)

Він ніколи не чув назв більшості страв, що їх подавали на ланч у кафетерії: фахітас[75], фалафель[76], тетрацині з індичкою.

Хоч він багато знав про кіно та музику, але відставав від сучасності на багато років; він не мав ані найменшого уявлення про спорт, ігри, телебачення і — за винятком кількох великих європейських марок, таких як «Мерседес» або BMW, — не міг відрізнити один автомобіль від іншого. Американські гроші спантеличували його, а іноді він плутався і в американській географії: у якій провінції розташована Каліфорнія? чи не підказав би я йому, яке місто є столицею Нової Англії?

Але він був дуже самостійним типом. Уранці весело збирався до школи, діставався до неї своїм ходом, сам підписував власні табелі, крав для себе їжу та шкільне приладдя в крамницях. Один раз щотижня ми відходили на милі від нашої звичної дороги, ховаючись під парасольками від нестерпної спеки, наче індонезійські тубільці, щоб сісти на жалюгідний місцевий автобус, який називався КІТ і на якому, схоже, їздили лише пияки, люди надто вбогі, щоб купити собі автомобіль, і діти. Автобус ходив нечасто, і якщо ми запізнювалися на нього, то мусили дуже довго чекати на наступний, але він мав зупинку на торговельному майдані з прохолодним блискучим супермаркетом, де було замало персоналу, і Борис крав там для нас стейки, масло, коробки з чаєм, огірки (для нього — неабиякий делікатес), пакети з беконом, а одного разу, коли я застудився, він навіть украв для мене сироп проти кашлю, запихаючи все це під надірвану підкладку свого бридкого сірого плаща (чоловічого, завеликого для нього, з опущеними плечима й похмурим нагадуванням про країни Східного блоку, про картки на харчі та фабрики радянської доби, індустріальні комплекси у Львові або Одесі). Поки він блукав між полицями, я стояв на варті в кінці проходу з такими напруженими нервами, що іноді боявся знепритомніти, — але незабаром уже й сам напихав собі кишені яблуками та шоколадом (іншими улюбленими продуктами Бориса), перш ніж нахабно підійти до прилавка й заплатити за хліб, молоко та інші товари надто великого обсягу, щоб їх украсти.

У Нью-Йорку, коли мені було років одинадцять, мама записала мене в літньому таборі в гурток «Юний кухар», де я навчився готувати кілька простих страв: гамбургери, підсмажений сир (який іноді готував увечері для мами, коли вона затримувалася на роботі) і те, що Борис називав яйцем із грінками. Поки я куховарив, Борис сидів на кухонному столі, розмовляв зі мною й штурхав ногами шухляди, а в кінці вечері мив посуд. Він розповів мені, що в Україні іноді залазив у кишені, щоб добути грошей собі на харч.

— Раз чи двічі мене викрили, але жодного разу не наздогнали.

— Можливо, нам треба коли-небудь сходити на Стрип, — сказав я. Ми стояли біля столу в моєму домі з ножами й виделками і їли стейки просто зі сковорідки. — Якщо ми хочемо ризикнути, краще місце годі знайти. Я ніколи ніде не бачив так багато п’яних, і всі вони не живуть у цьому місті.

Борис перестав жувати — він здавався шокованим.

— Але навіщо нам туди йти? Адже красти дуже легко й тут, у великих магазинах.

— Та я просто так сказав.

Грошей, які я одержав від консьєржів і які ми з Борисом витрачали по кілька доларів в автоматах із їжею, та в «7-Еleven» біля школи, в кіоску, який Борис називав маґазін, поки що нам вистачало, але мало вистачити ненадовго.

— Ха! А що ти робитимеш, коли тебе заарештують, Поттере? — сказав він, кинувши масний шматок стейка собаці, якого навчив танцювати на задніх лапах. — Хто готуватиме обід? І хто догляне за Бровком?

Собаку Ксандри Поппера він називав і Амілом, і Нітратом, і Попчиком, і Бровком — як завгодно, тільки не справжньою кличкою. Я став пускати пса в дім, хоч і не мав на це дозволу, бо стомився від того, як він постійно натягував свій ланцюг, щоб зазирнути у скляні двері, й несамовито гавкав. Але в домі він поводився на диво спокійно; зголоднівши за увагою, бігав за нами всюди, куди ми йшли, схвильовано дріботів слідом угору і вниз сходами, згортався в клубок і засинав на килимі, коли Борис і я читали, або сварились, або слухали музику, що лунала нагорі, у моїй кімнаті.

— Серйозно, Борисе, — сказав я, відкинувши волосся з лоба (мені слід було підстригтись, але я не хотів витрачати гроші), — я не бачу великої різниці між тим, щоб украсти стейк і вкрасти гаманець.

— Велика різниця, Поттере. — Він розкинув руки, щоб показати мені, яка вона велика. — Украсти щось у людини, яка працює? І вкрасти у великої й багатої компанії, що грабує людей?

— «Костко» не грабує людей. Це дешевий супермаркет,

— Я тебе зрозумів. Ми крастимемо найнеобхідніше в простих громадян. Такий ти вигадав геніальний план. Цить, — сказав він собаці, який гучно загавкав, випрошуючи ще один стейк.

— Я не став би красти в робочих людей, — сказав я, кинувши Попперові черговий стейк. — Але існує багато слизьких людей, які блукають по Веґасу з купами грошей.

— Слизьких?

— Спритних. Нечесних.

— Он як. — Скошена темна брова стрибнула вгору. — Досить справедливо. Але якщо ти вкрадеш гроші у слизького суб’єкта, наприклад у гангстера, то він тобі цього не подарує і зробить тобі боляче, нє? Розумієш?

— А ти не боявся, що тобі зроблять боляче в Україні?

Він здвигнув плечима.

— Там могли мене побити. Але не застрелити.

— Застрелити?

— Так, застрелити. Не роби такого здивованого обличчя. У цій ковбойській країні можливе все. Кожен має вогнепальну зброю.

— Я говорю не про полісменів. Я говорю про п’яних туристів. Вони кишать тут у неділю ввечері.

— Ха! — Він поставив сковорідку на підлогу, щоб пес доїв рештки. — Ти, безперечно, потрапиш до в’язниці, Поттере. Слабка мораль, рабське схиляння перед економікою. Ти поганий громадянин.

ХІІІ

На той час — десь у жовтні абощо — ми з ним вечеряли майже щодня. Борис, який до вечері вже випивав три або чотири пива, після їжі переходив на гарячий чай. Потім, запивши вечерю чаркою горілки (я незабаром перейняв у нього цю звичку — «це допомагає перетравлювати їжу», пояснював Борис), ми читали, виконували домашню роботу, а іноді сперечалися й пили доти, доки не засинали перед телевізором.

— Не йди! — сказав Борис одного вечора в його домі, коли я наготувався вирушити додому перед самим кінцем «Чудової сімки» — фінальною перестрілкою, коли Юл Бріннер зібрав своїх людей. — Ти не побачиш найцікавішого.

— Так, але вже майже одинадцята.

Борис, який лежав на підлозі, піднявся на лікті. Довговолосий, худий і тонкий, він був прямою протилежністю Юла Бріннера в більшості характеристик, а проте між ними існувала дивна спорідненість: вони були наділені тією самою лукавою проникливістю, зацікавленою й дещо жорстокою, і мали щось монгольське або татарське в розрізі очей.

— Поклич Ксандру, щоб вона забрала тебе додому, — сказав він, позіхаючи. — Коли вона закінчує роботу?

— Ксандру? Забудь про це.

Борис знову позіхнув, його повіки злипалися від випитої горілки.

— Тоді залишайся ночувати тут, — сказав він, перевертаючись на другий бік і чухаючи обличчя однією рукою. — Вони помітять, що тебе нема?

Чи вони повернуться додому? Вони поверталися не щоночі.

— Сумнівно, — сказав я.

— Тоді заспокойся, — сказав Борис, сідаючи й простягуючи руку по сигарети. — Дивись-но. Зараз прийдуть погані хлопці.

— Ти бачив цей фільм раніше?

— Дубльований російською мовою, тільки уяви собі. Але дуже слабкою російською мовою. Можна сказати, тюхтійською. Тюхтійською — це ж правильне слово? Вони висловлювалися радше як шкільні вчителі, а не як чоловіки зі зброєю, ось що я хочу тобі сказати.

XIV

Хоч у Барбурів мене гнітило моє горе, тепер я згадував про помешкання на Парковій авеню як про втрачений рай. І хоч я мав доступ до електронної пошти на шкільному комп’ютері, Енді був безпорадним у листуванні, і його послання, які я одержував у відповідь на свої, були геть безособовими. («Вітаю, Тео. Сподіваюся, ти добре провів літо. Тато купив нову яхту, яку назвав „Авессалом“. Мати пообіцяла, що не ступить ногою на її палубу, але мене, на жаль, тато примусив. З японською мовою в мене певні проблеми, а з іншим — усе о’кей».)

Місіс Барбур сумлінно відповідала на всі паперові листи, які я їй надсилав, — рядок або два на монограмних картках для листування від «Демпсі та Керрол», — але в її листах ніколи не було нічого особистого. Вона завжди питала, як мої справи. І в кінці повідомляла, що думає про мене, але я жодного разу не прочитав у її листі, що нам тебе бракує або ми мріємо побачити тебе.

Я писав до Піппи в Техас, хоч вона була надто хвора, щоб відповісти мені, та це й не проблема, бо більшість листів я ніколи не відіслав.

Дорога Піппо,

як ти? Чи подобається тобі Техас? Я багато про тебе думаю.

Чи ти вже каталася на тому коні, що так подобається тобі? Тут усе добре. Чи дуже у вас жарко? Бо в нас панує люта спека.

Цей лист видався мені занудним. Я викинув його й почав новий.

Дорога Піппо,

як ти там? Я думаю про тебе і сподіваюся, що з тобою все гаразд. Маю надію, що в Техасі все гаразд тобі живеться добре. Мушу тобі зізнатися, що я ненавиджу своє перебування тут, але в мене з’явилося кілька друзів і, думаю, я трохи звик до цього середовища.

Чи ти сумуєш за своїм домом? Я сумую. Мені дуже бракує Нью-Йорка. Мені хотілося б, щоб ми жили поблизу одне від одного. Як твоя голова тепер? Сподіваюся, що краще. Мені дуже шкода…

— Це твоя дівчина? — запитав Борис — гризучи яблуко, він читав через моє плече.

— Відчепись.

— Що з нею сталося? — запитав він, коли я нічого не відповів. — Ти її вдарив?

— Що ти сказав? — я слухав його лише упіввуха.

— Чому ти питаєш про її голову? Ти просиш у неї пробачення? Ти її, певно, вдарив чи щось таке?

— Авжеж, — сказав я, а потім із його щирого напруженого виразу зрозумів, що він говорить цілком серйозно. — Ти думаєш, я б’ю дівчат?

Він стенув плечима.

— Вона могла на це заслужити.

— Ми не б’ємо жінок в Америці.

Він спохмурнів і виплюнув зернятко з яблука.

— Авжеж, ні. Американці лише кривдять малі країни, які живуть не так, як їм хочеться.

— Борисе, заткнись і відчепись від мене.

Але він допікав мені своїми коментарями, і замість почати нового листа до Піппи я вирішив написати Гобі.

Дорогий містере Гобарте,

добридень, як ваші справи? Я сподіваюся, з вами все гаразд. Я ще не писав вам, щоб подякувати за ваше добре ставлення до мене протягом останніх тижнів мого перебування в Нью-Йорку. Я сподіваюся, що з вами та з Космо все о’кей, хоч знаю, що вам обом бракує Піппи. Як вона там? Сподіваюся, вона змогла повернутися до своєї музики. Сподіваюся також

Але я не послав і цього листа. Та я прийшов у справжній захват, коли сам одержав лист — довгий лист на справжньому папері — не від кого іншого, як від Гобі.

— Що ти там одержав? — із підозрою запитав мій батько. Побачивши нью-йоркську марку, він вихопив листа в мене з рук.

— Чого тобі?

Але батько вже надірвав конверт. Він швидко проглянув листа й утратив до нього інтерес.

— Ось він, візьми, — сказав він, простягаючи мені листа. — Пробач, сину. Я помилився.

Лист був чудовий уже сам по собі, як річ: дорогий папір, дуже гарний чоловічий почерк, подих спокійних, затишних кімнат і грошей.

Дорогий Тео,

я б хотів знати, як твої справи, але я навіть радий, що не маю від тебе листа, бо це, мабуть, означає, що ти щасливий і дуже заклопотаний. Тут листя на деревах уже опадає, Вашингтон-сквер стоїть жовтий і мокрий, і стає холодно. Суботніми ранками ми з Космо блукаємо по Віллідж, я беру його на руки й заношу до сирної крамниці — не певний, що це дозволено, але дівчата за прилавком приберігають для нього скибочки та грудочки сиру. Він сумує за Піппою так само, як і я, але, як і мені, це не заважає йому втішатися їжею. Іноді ми їмо з ним біля грубки тепер, коли до нас прийшов Пан Мороз.

Я сподіваюся, ти там обжився хоч трохи й маєш бодай кількох друзів. Коли я розмовляю з Піппою телефоном, вона не здається там вельми щасливою, хоч її здоров’я значно покращилося. Збираюся полетіти туди на День подяки. Я не знаю, чи буде Марґарет рада мене бачити, але Піппа хоче, щоб я прилетів, тож я полечу. Якщо мені дозволять узяти Космо на літак, візьму його з собою теж.

Вкладаю фото, яке, думаю, може тобі сподобатися, — чіппендейлівський комод, який мені щойно доправили, відремонтований дуже погано, мені сказали, що він зберігався в неопалюваному сараї десь у Вотервлієті, Нью-Йорк. Річ подряпана, посічена, кришка розламана на дві половини, але подивись на ці напружені пазурі, які встромилися в кулю! Ніжки не дуже добре вийшли на фотографії, але видно, з якою силою пазурі вп’ялися в кулю. Це справжній шедевр, і я можу лише побажати, щоб його доглядали краще. Я не знаю, чи ти можеш бачити напис на кришці, викарбуваний із надзвичайною майстерністю.

Крамницю я відчиняю лише кілька разів на тиждень за домовленістю, але здебільшого працюю під сходами, ремонтуючи речі, що їх надсилають мої клієнти. Місіс Скольнік і кілька людей, що живуть по сусідству, питали про тебе — усе тут без змін, крім того, що місіс Чо на корейському ринку пережила невеличкий удар (зовсім невеличкий, вона вже повернулася на роботу). Також кав’ярня на Гудзоні, що так подобалася мені, закрилася — надзвичайно шкода. Я проходив там уранці, і, схоже, вони перетворюють її на — не знаю, як це назвати, — щось подібне до крамниці японських новинок.

Я бачу, що, як зазвичай, я надто розписався і мені вже бракує місця на папері, проте сподіваюся, що ти щасливий і задоволений і почуваєшся набагато менш самотнім, аніж ти боявся. Якщо я можу тут щось зробити для тебе чи якось допомогти тобі, то лише повідом, і я все для тебе зроблю.

XV

Того вечора в Бориса, лежачи, п’яний, на своїй половині батикового покривала, я намагався пригадати зовнішність Піппи. Але крізь не затулене шторою вікно світив такий великий і ясний місяць, що це спонукало мене натомість пригадати історію, яку розповідала мені мати, — про те, як вона їздила на виставку коней зі своєю матір’ю та батьком, на задньому сидінні їхнього старого «б’юїка», коли була ще маленька. «Ми мандрували дуже довго — близько десяти годин, іноді по важкій місцевості. Оглядові колеса, посипані тирсою майданчики для родео — усе це пахло попкорном і кінським гноєм. Одного дня ми були в Сан-Антоніо, я трохи розкисла — мені захотілося повернутись у власну кімнату, до свого собаки, власного ліжка, а тато підняв мене над ярмарковим майданом і сказав, щоб я подивилася на місяць. „Коли ти сумуєш за домом, — сказав він, — лише подивись угору. Бо місяць усюди однаковий, хоч би де ти була“. Тож коли він помер і мені довелося оселитися в тітки Бесс, та й, власне кажучи, навіть тепер, у Нью-Йорку, — коли я бачу повний місяць, то почуваюсь так, ніби він каже мені, щоб я не озиралася назад і ні про що не журилася, бо дім там, де я. — Вона поцілувала мене в ніс. — Або — де ти, мій зайчику. Ти для мене — центр землі».

Біля мене почулося шарудіння.

— Поттере, — запитав Борис, — ти не спиш?

— Можна я запитаю тебе про щось? — сказав я. — Як світить місяць в Індонезії?

— Ти про що?

— Не знаю. А що скажеш про Росію? Він там такий самий, як і тут?

Борис легенько стукнув мене по голові суглобами пальців — я вже знав, що цей жест у нього означає: «Ну ти ж і йолоп».

— Він усюди однаковий, — сказав він, позіхаючи й спираючись на свою худу руку з браслетами. — А чому це тебе цікавить?

— Не знаю, — сказав я, а після напруженої паузи запитав: — Ти чув?

Двері гримнули.

— Що це? — спитав я, обертаючи до нього обличчя.

Ми подивились один на одного, дослухаючись. Унизу почулися голоси — сміх, тупотіння ніг, гуркіт, наче щось перекинули.

— Це твій тато? — запитав я, сідаючи, — а тоді почув жіночий голос, пронизливий і п’яний.

Борис також сів, кощавий і хворобливо блідий у світлі, яке сіялося крізь вікно. Унизу лунали такі звуки, ніби вони кидали на підлогу якісь речі й пересували меблі.

— Що вони там кажуть? — прошепотів я.

Борис прислухався. Я міг бачити всі вузли та западини на його шиї.

— Якусь дурню верзуть, — сказав він. — Вони п’яні.

Ми обидва сиділи й дослухалися. Борис слухав уважніше, ніж я.

— Хто ж це з ним прийшов? — запитав я.

— Якась хвойда. — Він іще дослухався, зсунувши брови, його профіль здавався гострим у місячному світлі, а тоді знову ліг. — Їх двоє.

Я також ліг і подивився на свій айпод. Була третя сімнадцять ранку.

— Блядство! — простогнав Борис, почухавши собі живіт. — Ну чому вони не заткнуться?

— Мені хочеться пити, — сказав я після боязкої паузи.

Він пирхнув.

— Ха! Тобі не варт тепер туди ходити, повір мені.

— Що вони там роблять? — запитав я.

Одна з жінок щойно дико заверещала — був то сміх чи переляк, я не міг збагнути.

Ми лежали там, нерухомі, як дошки, дивлячись на стелю, дослухаючись до зловісного тріскоту і глухих ударів.

— Це українки? — запитав я через мить.

Хоч я не зрозумів жодного слова з їхньої балачки, я досить спілкувався з Борисом, щоб навчитися відрізняти інтонації розмовної української мови від російської.

— П’ять балів, Поттере. Припали мені сигарету.

Ми передавали один одному сигарету в темряві, аж поки десь гримнули інші двері й голоси стихли. Нарешті Борис видихнув останній дим і перекотився, щоб устромити недопалок у переповнену попільничку, яка стояла біля ліжка.

— Добраніч, — прошепотів він.

— Добраніч.

Він заснув майже миттєво — я це відчув із його дихання, — а я не спав довго, у горлі мені дряпало, а в голові паморочилося від сигарети. Як я потрапив у це дивне нове життя, де п’яні чужоземці кричать навколо мене вночі, а мій одяг брудний і ніхто мене не любить? Борис, ні про що не здогадуючись, хропів біля мене. Перед самим світанком, коли я нарешті заснув, мені наснилася мати: вона сиділа навпроти мене в потязі шостого маршруту, злегка розгойдуючись, її обличчя було спокійним у миготливому штучному світлі.

«Що ти тут робиш? — запитала вона. — Повертайся додому. Негайно! Я чекаю тебе в нашому помешканні». Проте голос був не зовсім такий, як у неї, і коли я придивився уважніше, то побачив, що це не вона, а хтось, хто лише вдає її. І, видихнувши повітря, я раптово прокинувся.

XVI

Борисів батько був таємничою постаттю. Борис пояснював це так: він тижнями стовбичив зі своєю командою невідомо де, на тій шахті, де здійснювалася робота.

— Він ніколи не миється, — осудливо зауважив Борис, — й ніколи не просихає.

Його роздовбаний короткохвильовий радіоприймач стояв на кухні («Ще з ери Брежнєва, — сказав Борис. — Він ніколи не викине його на смітник»), йому також належали російськомовні газети та «USA Today», які я іноді там знаходив. Якось я зайшов до однієї з ванних кімнат у Борисовому домі (досить бридких — там не було ані завіски на душі, ані сидіння на унітазі на горішньому поверсі і так само внизу, а ванна поросла чимось чорним), і мене перелякав один із костюмів його батька, наскрізь промоклий і смердючий, що звисав, наче тіло мерця, з поперечини в душі: подертий, пом’ятий, пошитий із коричневої шерстяної тканини кольору видертого з землі коріння, він скапував на підлогу воду, як якийсь голем зі Старого Світу, що дихає вологою, або як одяг утопленика, який потрапив у поліційну сіть.

— Що ти там забув? — запитав Борис, коли я звідти вийшов.

— Твій батько сам пере свої костюми? Прямо в умивальнику?

Борис, прихилившись до одвірка й гризучи ніготь на великому пальці, ухильно стенув плечима.

— Ти жартуєш? — сказав я, а що він не перестав дивитися на мене, то запитав: — Хіба в Росії немає хімчисток?

— Він має безліч найшикарніших речей, — прогарчав Борис, не виймаючи з рота великого пальця. — Годинник «Ролекс». Черевики «Ферраґамо». Він завжди може почистити свій костюм, якщо схоче.

— Зрозуміло, — сказав я і змінив тему.

Минуло кілька тижнів, протягом яких я взагалі не думав про Борисового батька. Але потім настав день, коли Борис прослизнув на урок підвищеного рівня англійської мови з густо-червоним синцем під оком.

— Мені влучили в обличчя футбольним м’ячем, — сказав він веселим голосом, коли місіс Спір (Спірсецька, як він її називав) підозріло запитала в нього, що сталося.

Я знав, що це брехня. Дивлячись на нього через прохід між партами, поки ми в класі мляво обговорювали творчість Ралфа Волдо Емерсона, я міркував, як він примудрився отримати синець під оком після того, як я лишив його попереднього вечора й пішов дому, щоб вигуляти Поппера, — Ксандра так часто залишала його прив’язаним надворі, що я відчував свою відповідальність перед ним.

— Що ти там накоїв? — запитав я, коли ми зустрілися з ним після уроку.

— Ти про що?

— Як ти це одержав?

Він спохмурнів.

— Ет, облиш, — сказав він, відштовхнувши мене плечем.

— Ти був п’яний?

— Мій батько прийшов додому, — сказав він і, коли я нічого не відповів, продовжив: — Чого тобі треба ще, Поттере? Що ти подумав?

— Господи Ісусе, за що він тебе?

Він знизав плечима.

— Добре, що ти пішов, — сказав він, потерши непідбите око. — Я не міг повірити, що то він. Я спав на канапі внизу. Спочатку мені здалося, що прийшов ти.

— А що сталося?

— Ет, — сказав Борис, екстравагантно зітхнувши; він курив, коли йшов до школи, я це відчув з його дихання. — Він побачив пляшки з-під пива на підлозі.

— Він ударив тебе за те, що ти випивав?

— Він ударив мене тому, що сам був п’яний як чіп. Я навіть не певен, що він бачив, кого б’є. Коли сьогодні вранці він побачив моє обличчя, то заплакав і попросив пробачення. Хай там як, а його тепер довго не буде.

— Чому?

— Він сказав, що в нього багато справ. Він не повернеться додому раніше ніж через три тижні. Шахта розташована недалеко від того місця, де стоїть державний бордель.

— Державних борделів не існує, — сказав я (і відразу засумнівався).

А що, як вони існують?

— Ну, ти зрозумів, про що я кажу. Але для мене ця історія закінчилася не так і погано. Він залишив мені гроші.

— Скільки?

— Чотири тисячі.

— Ти жартуєш.

— Ні-ні, — він ляснув себе по лобі, — я міркую рублями, пробач. Близько двохсот доларів. Треба було просити більше, але я не наважився.

Ми розійшлися: мені треба було на алгебру, а Борисові — на політичний лад Америки, справжнє для нього прокляття. То був необхідний курс — легкий навіть для розслаблених стандартів нашої школи, але намагання навчити Бориса розуміти Білль про права, а також різницю між конституційно закріпленими і неписаними повноваженнями Конгресу Сполучених Штатів нагадало мені той час, коли я намагався пояснити місіс Барбур, що таке інтернет-сервер.

— Гаразд, побачимося після уроку, — сказав Борис. — А поки що нагадай мені, перш ніж я піду в клас, яка різниця між Федеральним банком і Федеральним резервом.

— Ти комусь про це сказав?

— Сказав про що?

— Ти знаєш, про що.

— Ти хочеш донести на мене? — сказав Борис, сміючись.

— Не на тебе. На нього.

— А навіщо? Що це дасть? Скажи мені. Ти хочеш, щоб мене депортували?

— А й справді, — сказав я після збентеженої паузи.

— Отже, ми повечеряємо не вдома сьогодні, — сказав Борис. — У ресторані! Може, навіть у мексиканському. — Борис після перших підозр і нарікань призвичаївся до мексиканської їжі — вона невідома в Росії, сказав він, і непогана, коли ти до неї звикнеш, хоч він і не збирається терпіти її, коли вона надто гостра. — Ми можемо поїхати туди автобусом.

— Китайський ресторан ближче. І їжа там смачніша.

— Так — але пам’ятаєш?

— Ой, точно, — сказав я. Останнього разу, коли ми там їли, ми втекли звідти, не заплативши. — Доведеться про нього забути.

XVII

Борисові подобалася Ксандра, набагато більше, ніж мені. Він відчиняв їй двері, хвалив її нову зачіску, пропонував їй піднести якісь речі. Я дражнив його відтоді, коли побачив, як він зазирає їй за пазуху, коли вона нахиляється над кухонною стійкою, щоб узяти там свою мобілку.

— Вона гаряча дівка, — сказав Борис, коли ми повернулися до моєї кімнати. — Як ти думаєш, твій батько не заперечуватиме?

— Думаю, він не помітить нічого.

— Ні, серйозно, що, ти думаєш, він мені зробить?

— Коли що?

— Коли ми із Ксандрою…

— Не знаю, мабуть, викличе поліцію.

Він зневажливо пирхнув.

— А навіщо?

— Він звинуватить не тебе. Її. У зґвалтуванні неповнолітнього.

— Я готовий.

— Іди й трахайся з нею, якщо тобі хочеться, — сказав я. — Мені байдуже, якщо її посадять до в’язниці.

Борис перекотився на живіт і подивився на мене лукавим поглядом.

— Вона нюхає кокаїн, ти знаєш?

— Що?

— Кокаїн.

Він зашморгав носом.

— Жартуєш, — сказав я, а коли він із посмішкою подивився на мене, запитав: — Звідки ти знаєш?

— Знаю. З того, як вона розмовляє. І скрегоче зубами. Постеж за нею іноді.

Я не знав, як треба за нею стежити. Але одного дня ми прийшли до нас, коли мого батька не було вдома, і я побачив, як вона підвела голову від журнального столика й чмихнула, тримаючи волосся в себе над шиєю однією рукою. Коли вона відкинула голову назад і зупинила погляд на нас, на мить запала мовчанка, а потім вона відвернулася, наче нас там і не було.

Ми пройшли повз неї й далі сходами до моєї кімнати. Хоч я ніколи раніше не бачив, як хтось нюхає наркотики, навіть мені стало ясно, що вона робить.

— Боже, як сексі, — сказав Борис після того, як я зачинив двері. — Цікаво, де вона їх зберігає?

— Не знаю, — сказав я, падаючи на ліжко.

Ксандра поїхала з дому; я чув, як загуркотіла її машина на під’їзній дорозі.

— Як ти гадаєш, вона не дасть нам трохи?

— Вона може дати трохи тобі.

Борис сів на підлогу біля ліжка, піднявши коліно й спершись спиною об стіну.

— Ти думаєш, вона його продає?

— Та ну, — сказав я після короткої, сповненої сумніву паузи. — А ти думаєш, продає?

— Ха! Тобі ж вигідно, якщо вона його продає.

— Чому це?

— У домі мають бути гроші.

— А мені яка від цього користь?

Він подивився на мене гострим, оцінливим поглядом.

— Хто сплачує тут рахунки, Поттере? — запитав він.

— Гм. — Цим питанням, яке, безперечно, мало велику практичну важливість, я досі зовсім не цікавився. — Я не знаю. Мабуть, батько. Хоча Ксандра докладає і свої гроші.

— А де він їх заробляє? Свої гроші?

— Не маю уявлення, — сказав я. — Він розмовляє з людьми по телефону, а потім їде з дому.

— Ти не знаходив удома якісь чекові книжки? Якісь гроші?

— Ні. Ніколи. Фішки іноді.

— Фішки — це і є гроші, — швидко сказав Борис, сплюнувши на підлогу відгризений шматок великого нігтя.

— Справді так. Але ти не зможеш перетворити їх на гроші в казино, якщо тобі немає вісімнадцяти років.

Борис захихотів.

— Не бійся. Якось викрутимось, коли буде треба. Ми вдягнемо тебе у твій снобський шкільний піджачок із гербом, і ти підійдеш у ньому до віконця. «Пробачте мені, міс…»

Я перекинувся в ліжку і вдарив його по руці.

— Пішов ти на хер… — сказав я, роздратований тим, як він передражнив мою мову — в інтонаціях манірного сноба.

— А ось так ти ніколи не говори, Поттере, — весело сказав Борис, потираючи свою руку. — Бо вони тобі не дадуть і ламаного цента. Я тобі зізнаюся, що знаю, де лежить татова чекова книжка, і якщо виникне необхідність… — він простяг перед собою розкриті долоні, — зрозумів?

— Зрозумів.

— Я хочу сказати, що, якби мені довелося виписати фальшивий чек, я виписав би фальшивий чек, — по-філософському зауважив Борис. — Мені приємно знати, що я це можу. Я ж тобі не кажу, мовляв, залазь до них у кімнату, понишпори в їхніх речах, але й ґав ловити не варто, еге ж?

XVIII

Борис і його батько не святкували Дня подяки, а Ксандра та мій тато замовили собі столик у французькому ресторані при «Метро Ґолдвін Маєр Ґранд» на вечір під назвою «Романтична святкова буфонада».

— Хочеш піти з нами? — запитав мене батько, коли побачив, як я переглядаю брошуру на кухонній стійці: сердечка й феєрверки, триколірні прапорці, що маяли над тарелем зі смаженою індичкою. — Чи, може, маєш якісь власні справи?

— Ні, дякую.

Він говорив приязно, але думка про те, щоб бути в товаристві тата й Ксандри на їхньому романтичному чи якому завгодно святі анітрохи не радувала мене.

— У мене інші плани.

— У такому разі, що ти робитимеш?

— Святкуватиму День подяки з кимось іншим.

— З ким саме? — запитав батько в рідкісному пориві батьківської стурбованості. — З другом?

— Дай-но я вгадаю, — сказала Ксандра — вона стояла боса, у футболці клубу «Miami Dolphins», яка правила їй за нічну сорочку, й зазирала в холодильник. — З тією самою особою, яка поїдає апельсини та яблука, що їх я приношу додому.

— О, припини, — сказав батько сонним голосом, підійшовши до неї ззаду та обхопивши її руками. — Тобі ж подобається цей маленький русскій — як пак його звуть — Борис.

— Так, він подобається мені. І це добре, бо він перебуває в нас надто багато часу. Прокляття, — сказала вона, випручившись від нього й ударивши себе по голому стегну. — Хто впустив у дім цього комара? Тео, не знаю, чому ти не можеш зрозуміти, що двері до басейну треба залишати зачиненими. Я говорила це тобі безліч разів..

— До речі, знаєте, якщо ви запрошуєте, то я міг би відсвяткувати День подяки з вами, — сказав я люб’язно, прихилившись до кухонної стійки. — Чому ні?

Я сказав це, щоб подратувати Ксандру, і побачив, що моя тактика досягла успіху.

— Але ми зробили замовлення на двох, — сказала Ксандра, відкинувши волосся назад і поглянувши на мого батька.

— Я певен, вони підуть нам назустріч.

— Тоді нам треба зателефонувати.

— Тоді зателефонуй, — сказав мій батько, легенько стукнувши її по спині, й вийшов до вітальні, щоб перевірити рахунки футбольних матчів.

Ксандра і я якусь мить дивились одне на одного, а тоді вона відвернулася, ніби зазирнула у своє близьке й неприємне майбутнє.

— Мені потрібна кава, — мляво сказала вона.

— Це не я залишив ті двері відчиненими.

— Я не знаю, хто це постійно робить. Я знаю тільки, що ті схиблені продавці продукції компанії «Емвей» не осушили свій фонтан перед тим, як виїхати, і тепер я бачу хмари комарів, хоч куди б подивилась, — а сюди вже залетів іще один, туди його мать.

— Та не казись. Я аж ніяк не мушу святкувати з вами, люди.

Вона поставила коробку з фільтрами для кави.

— То що ти вирішив? Міняти мені замовлення чи ні?

— Що ви там двоє робите? — слабким голосом гукнув мій батько із сусідньої кімнати, зі свого гнізда з картонних підставок, покритих круглими слідами кухлів від пива, порожніх сигаретних пачок і розмічених таблиць бакара.

— Нічого, — відповіла Ксандра. Потім, через кілька хвилин, коли кавоварка почала сичати й підстрибувати, вона потерла очі й сказала сонним голосом: — Я не казала, що не хочу, аби ти з нами пішов.

— Я знаю. І я не докоряв тобі за те, що ти так сказала. — А тоді я додав: — Також ти повинна знати, що це не я залишаю двері відчиненими. Це тато, коли виходить із дому, щоб поговорити по телефону.

Ксандра, відчинивши шафу, щоб узяти там свій кухоль на каву з логотипом «Планета Голлівуд», подивилася на мене через плече.

— Ти ж насправді не святкуватимеш у нього вдома? — запитала вона. — У малого русского чи як там його?

— Ні. Ми лише подивимося тут телевізор.

— Принести вам іще чого-небудь?

— Борису подобаються ті коктейльні сосисочки, які ти приносиш додому. А я люблю крильця. Коли вони гострі.

— Що-небудь іще? Якихось міні-такіто? Адже ви їх також любите, чи не так?

— Це було б круто.

— Гаразд. Я трохи підгодую вас, хлопці. Але не чіпайте моїх сигарет, це єдине, про що я вас попрошу. Мені байдуже, якщо ви курите, — сказала вона, піднявши руку, щоб примусити мене замовкнути. — Я вам нічого не забороняю, але хтось крав пачки з сигаретами, а вони коштують мені по двадцять п’ять баксів за тиждень.

ХІХ

Відколи Борис з’явився до школи з підбитим оком, я уявляв Борисового батька таким собі товстошиїм вихідцем із Радянського Союзу зі свинячими оченятами й машинною стрижкою. Насправді — і я був дуже здивований, коли нарешті зустрівся з ним, — він був тонкий і блідий, як поет, що помирає з голоду.

Виснажений, із проваленими грудьми, він курив безперервно, носив дешеві сорочки, які посіріли від прання, випивав безліч чашок дуже солодкого чаю. Та варто було подивитись йому у вічі, й ти розумів, що його слабкість оманлива. Він був жилавий, напружений — поганий характер так і бризкав із нього, — з тонкими кістками й гострим обличчям, як Борис, але з лихим поглядом і дрібними брунатними зубами, схожими на зуби пилки. Він здався мені схожим на скаженого лиса.

Хоч іноді я мигцем бачив його здалеку і чув, як він (або хтось, кого я сприймав за нього) гримотів уночі в будинку Бориса, я зустрівся з ним віч-на-віч лише за кілька днів до Дня подяки. Ми тоді приїхали в дім Бориса після школи, сміючись та розмовляючи, і знайшли його за кухонним столом перед пляшкою та склянкою. Попри обшарпаний одяг на ньому були дорогі черевики й багато золотих прикрас. І коли він подивився на нас почервонілими очима, ми негайно припинили розмову. Хоч він був невеликим, тендітно збудованим чоловіком, проте мав у собі щось таке, що відбирало в тебе бажання наближатися до нього.

— Привіт, — обережно сказав я.

— Здоров, — відповів він із кам’яним обличчям, з набагато гіршим акцентом, ніж Борис, а потім обернувся до Бориса й сказав йому щось українською мовою.

Між ними відбулася коротка розмова, яку я слухав із цікавістю. Мені було цікаво спостерігати, яка зміна відбулася з Борисом, коли він став розмовляти іншою мовою, — він здався мені набагато жвавішим, і я мав таке відчуття, ніби в його тілі оселилася інша, набагато діяльніша людина.

Потім несподівано містер Павликовський простяг до мене обидві руки.

— Дякую тобі, — сказав він хрипким голосом.

Хоч я боявся наблизитися до нього — це, здавалося мені, ніби наблизитися до дикого звіра, — проте я ступив уперед і незграбно подав йому обидві руки. Він узяв їх у свої руки, твердошкірі й холодні.

— Ти хороша людина, — сказав він.

Його погляд був налитий кров’ю, занадто пильний. Я хотів відвернутися від нього, й мені стало соромно.

— Нехай тебе благословить Бог, — сказав він. — Ти для мене як син. Адже ти дозволив моєму синові ввійти до своєї родини.

До своєї родини? Я збентежено глянув на Бориса.

Містер Павликовський подивився на нього.

— Ти переклав йому те, що я сказав?

— Він сказав, що ти для нас як член сім’ї, — промовив Борис знудженим голосом, — і якщо він може щось зробити для тебе…

На мій превеликий подив, містер Павликовський притяг мене ближче й схопив у міцні обійми, тоді як я заплющив очі і спробував не звертати увагу на його запахи: крему для волосся, тіла, алкоголю і якогось гострого, вкрай смердючого одеколону.

— Про що йшлося? — запитав я, коли ми з Борисом піднялися в його кімнату й зачинили за собою двері.

Борис закотив очі.

— Повір мені. Тобі краще нічого не знати.

— Він весь час такий наклюканий? Як йому вдається зберегти свою роботу?

Борис захихотів.

— Він обіймає в компанії високу посаду, — сказав він. — Чи щось таке.

Ми сиділи в тьмяно освітленій, задрапованій батиком кімнаті Бориса, аж поки почули, як на під’їзній дорозі прогуркотіла вантажівка його батька.

— Тепер він довго не повернеться, — сказав Борис, коли я знов опустив штору на вікно. — Йому ніяково, що він так надовго лишає мене самого. Він знає, що наближається свято, і питав, чи зможу я пожити в тебе вдома.

— Ти й так весь час у мене живеш.

— Він це знає, — сказав Борис, відгортаючи волосся собі з очей. — Тому він тобі й подякував. Але — сподіваюся, ти не будеш проти — я дав йому твою неправильну адресу.

— Навіщо?

— Тому що, — він підсунув ноги так, щоб я міг сісти ближче до нього, хоч я його про це й не просив, — я подумав, ти не захочеш, щоб він удерся, п’яний, у твій дім посеред ночі. Розбудивши твого батька й Ксандру. Крім того — якщо він коли-небудь до тебе звернеться, — знай, він думає, що твоє прізвище Поттер.

— Чому?

— Так краще, — спокійно сказав Борис. — Повір мені.

ХХ

Ми з Борисом лежали на підлозі перед телевізором у моєму домі, їли картопляні чіпси, пили горілку й дивилися парад, присвячений Дню подяки. У Нью-Йорку падав сніг. На екрані промайнула ціла низка надувних постатей — Снупі, Рональд Макдональд, Губка Боб, Містер Арахіс, — а трупа гавайських танцюристів у пов’язках на стегнах і солом’яних спідницях виконувала свій номер на Геральд-сквер.

— Не заздрю їм, — сказав Борис. — Об заклад б’юся, що в них там повідмерзали дупи.

— Ага, — сказав я, хоч і не дивився ані на надувні кулі, ані на танцюристів.

Побачивши на телеекрані Гералд-сквер, я відчув себе так, ніби заблукав за мільйони світлових років від Землі й раптом зловив радіосигнали, голоси дикторів та оплески публіки від давно зниклої цивілізації.

— Йолопи. Ну хіба можна так одягатися? Ці дівчата неминуче потраплять до лікарні.

Борис не тільки шалено нарікав на спеку, яка панувала в Лас-Веґасі, він також несхитно вірив у те, що будь-який «холод» спричиняє хвороби: басейни без підігріву, кондиціонери в моєму домі й навіть лід у напоях.

Він перекинувся на спину й подав мені пляшку.

— Ви з матір’ю ходили на цей парад?

— Ні.

— Чому ні? — запитав Борис, кинувши Попперу картопляний чіпс.

— Некультурний, — сказав я українською, запозичивши це слово від нього. — І забагато туристів.

Він запалив сигарету й запропонував іншу мені.

— Сумуєш?

— Трохи, — сказав я, перекинувшись набік, щоб припалити її від сірника.

Я не міг позбутися спогадів про те, як ми святкували День подяки раніше. Його картини виникали й зникали, наче кінокадри, яких я не міг зупинити: мати ходить боса в старих джинсах із дірками на колінах, відкорковує пляшку з вином, наливає для мене імбирного елю в келих для шампанського, викладає на стіл кілька оливок, умикає стереосистему, одягає кольоровий святковий фартух, розгортає грудку індички, яку вона купила для нас у чайнатауні лише для того, щоб зморщити ніс і відсахнутися від запаху: «О, Боже, Тео, вона зіпсувалася, відчини двері для мене», — але сморід аміаку роз’їдає їй очі, і вона, тримаючи зіпсовану індичку якнайдалі від себе, вибігає на пожежні сходи й спускається до сміттєвого бака, а я визираю з вікна й весело зображую блювотні звуки. Ми з’їли скромний обід із консервованого зеленого горошку, консервованої журавлини й коричневого рису з підсмаженим мигдалем. «Наш вегетаріанський соціалістичний День подяки» — називала це мама. Ми нічого особливого не планували, бо в неї на роботі горів якийсь терміновий проект. Вона пообіцяла, що наступного року (в обох у нас боліли животи від сміху; зіпсована індичка вельми розвеселила нас) ми візьмемо напрокат автомобіль і поїдемо до її друга Джеда у Вермонт або замовимо собі обід у якомусь великому ресторані типу «Ґреймерсі Таверн». Проте це майбутнє не відбулося, і я святкував свій алкогольно-чипсовий День подяки з Борисом перед екраном телевізора.

— Що ми їстимемо, Поттере? — запитав Борис, чухаючи живіт.

— Як? Ти голодний?

Він похитав головою: comme ci, comme ça[77]. І спитав мене:

— А ти?

— Не особливо.

Піднебіння в мене було подряпане багатьма чіпсами, а від сигарет нудило.

Несподівано Борис завив від сміху й підвівся на ноги.

— Послухай-но, — сказав він, штовхнувши мене ногою й показуючи на телеекран. — Ти це чув?

— Що?

— Диктора. Він побажав щасливих вакацій своїм дітям, Виродку й Кейсі.

— Ет, облиш.

Борис завжди плутав англійські слова, такі як ці. Іноді його перекручення були кумедними, а іноді просто дратували.

— «Виродок і Кейсі»! Здорово, правда? З Кейсі все гаразд, але назвати власну дитину Виродком на телеекрані?

— Це не те, що він сказав.

— Ну гаразд, ти все знаєш, то що ж усе-таки він сказав?

— Та з якого хера мені знати, що він сказав?

— Тоді чому ти сперечаєшся зі мною? Чому ти завжди переконаний, що знаєш краще? Що за проблема з цією країною? Як такий тупий народ міг зробитися таким пихатим і багатим? Американці… кінозірки… зірки телевізійні… вони називають своїх дітей Яблуками й Ковдрами, Голубими й Виродками, якими завгодно дуркуватими іменами.

— І що ти хочеш сказати?

— Я хочу сказати, що демократія слугує вам виправданням для будь-якої нісенітниці. Насильство… жадоба… дурість… усе годиться, якщо це роблять американці. Так же? Ну скажи, що не так?

— Ти можеш уже заткнутися?

— Я знаю, що я чув! Виродок! Ось що я тобі скажу. Якби я думав, що мій син виродок, хрін би я його так назвав.

У холодильнику були крильця, й такіто, й коктейльні сосиски, які принесла Ксандра, а також «галушки» з китайського ресторану, де любив обідати батько; але на той час, коли ми нарешті дісталися їжі, пляшка горілки (Борисів внесок до Дня подяки) була вже напівпорожня й нас дедалі більше нудило. Борис — який іноді з п’яного розуму схилявся до притаманної росіянам звички обговорювати важкі теми та питання, що не мають відповідей, — сидів на мармуровій стільниці, розмахував виделкою з настромленою на неї сосискою і з дикунським захватом говорив про вбогість та капіталізм, про зміну клімату й про те, в яку дупу провалюється наш світ.

Я почав утрачати зв’язок із реальністю і сказав:

— Борисе, заткнись. Я не хочу слухати цю ахінею.

Він пішов до моєї кімнати, знайшов там мій шкільний примірник Волдена й голосно зачитав довгий уривок, що підтримував думку, яку він намагався мені довести.

Пожбурена книжка — на щастя, в паперовій обкладинці, — влучила мені у скроню.

— Ісчезні! Мотай звідси!

— Це мій дім, ти, тупий йолопе.

Сосиска — досі настромлена на виделку — пролетіла повз мою голову, лише за кілька міліметрів від неї. Але ми тільки зареготали. На середину дня ми були цілком одурманені: качалися по килиму, ставили підніжки один одному, сміялися й матюкалися, повзали навкарачки. Телевізор показував футбольний матч, і, хоч він дратував нас обох, було надто багато клопоту знайти пульт і перемкнути канал. Борис був такий п’яний, що намагався розмовляти зі мною російською мовою.

— Розмовляй англійською або заткнись, — сказав я, хапаючись за поруччя й ухилившись від його кулака так незграбно, що впав на журнальний столик.

— Ти мєня достал! Пошол ти!

— Кулдик, кулдик, кулдик! — відповів я тонким дівчачим голосом, уткнувшись обличчям у килим. Підлога перекочувалася й підстрибувала піді мною, наче палуба корабля. — Балалайка, ладушкі!

— Довбаний тєлік! — сказав Борис, падаючи на підлогу поруч мене й незграбно намагаючись штурхнути телевізор. — Я не хочу дивитися це гамно.

— Так, довбаний, — погодився я, перекотившись на спину й тримаючись за живіт. — Я теж не хочу його дивитися.

Мої очі ніяк не хотіли на чомусь зосередитися, навколо кожного предмета утворювався розвезений світляний німб.

— Подивимося погоду, — сказав Борис, переходячи навколішках через вітальню. — Я хочу знати, яка погода в Новій Ґвінеї.

— Шукай сам, я не знаю, на якому вона каналі.

— Дубай! — вигукнув Борис, упавши навкарачки, а тоді з нього вилився емоційний потік російської мови, в якому я зловив одне або два матерні слова.

— Анґлійскій! Говори англійською!

— Невже там падає сніг? — Він потрусив мене за плече. — Той чоловік каже, там іде сніг, божевільний чоловік, ти відіш? Падає сніг у Дубаї! Чудо, Поттере! Дивись!

— Це Дублін, йолопе, а не Дубай!

— Валі отсюда! Від’їбись!

Потім я відключився (так часто закінчувалося, коли Борис приходив із пляшкою), а коли отямився, світло було цілком інакшим, а я стояв навколішки біля розсувних дверей із калюжею блювотини на килимі біля себе, упершись лобом у скло. Борис міцно спав долілиць, щасливо хропучи, одна його рука звисала з канапи. Попчик також спав, упираючись мордою в потилицю Бориса. Я почувався препаскудно. Мертвий метелик плавав на поверхні басейну. Звідкись долинало гудіння якоїсь машини. У пластикових кошиках фільтра — водоверть потонулих цвіркунів і жуків. Над головою в мене сяяло по-нелюдському гаряче призахідне сонце, криваво-червоні полиці хмар нагадували зйомки катастроф і руїни, які свідчать про кінець світу: вибухи островів у Тихому океані, усього живого, що тікає перед хвилями полум’я.

Я, мабуть, заплакав би, якби поруч не було Бориса. Натомість я пішов до ванної кімнати, виблювався там іще, а тоді, випивши води з-під крана, вийшов звідти з паперовими рушниками і став чистити гидоту, яку накоїв, хоч голова мені боліла так, що я ледве міг бачити. Блювотиння було жахливого помаранчевого кольору через колір курячих крилець у барбекю, і його дуже важко було відчистити, воно залишило пляму, і, поки я намагався зішкребти її за допомогою порошку, яким миють посуд, я щосили намагався втримати при собі заспокійливі думки про Нью-Йорк — про помешкання Барбурів із його китайською порцеляною та дружніми швейцарами, про будинок Гобі, позачасовий затон із його старими книгами й годинниками, що голосно цокають, старими меблями, оксамитовими шторами, де скрізь відчувається дихання минулого, тихими кімнатами, де речі спокійні й мають сенс. Нерідко вночі, коли мене опановувало дивне відчуття незнайомого й чужого оточення, мені допомагала заснути думка про його майстерню, про густий запах бджолиного воску та стружки палісандрового дерева, про вузькі сходи вгору, до вітальні, де просякнуті пилюкою сонячні промені освітлюють східні килими.

«Треба зателефонувати», — подумав я. А чом би й ні? Я був іще досить п’яний, аби подумати, що це добра ідея. Але телефон дзвонив і дзвонив. Нарешті після двох або трьох спроб і близько півгодини стовбичіння перед телевізором — я почувався хворим і мокрим від поту, втупившись у канал погоди, закрижанілі дороги, холодні фронти, що наповзали на штат Монтана, — я вирішив зателефонувати Енді, пішовши на кухню, щоб не розбудити Бориса. Слухавку підняла Кітсі.

— Ми не можемо говорити, — швидко сказала вона, коли зрозуміла, що це я. — Ми запізнюємося на званий обід.

— А куди ви йдете? — запитав я, кліпаючи очима.

Голова досі боліла так, що я ледве стояв на ногах.

— До Ван Нессів на П’яту авеню. До маминих друзів.

На задньому тлі я чув невиразні крики Тодді й гарчання Платта: «Геть від мене!»

— Можна Енді хоч на кілька слів? — запитав я, втупивши погляд у підлогу на кухні.

— Ні, бо ми справді… Мамо, я біжу! — почув я її крик. А мені вона сказала: — Щасливого Дня подяки.

— Тобі також, — сказав я. — Передай усім привіт від мене.

Але вона вже поклала слухавку.

ХХІ

Мій страх перед Борисовим батьком трохи вгамувався після того, як він узяв мене за руки й подякував за те, що я дбаю про Бориса. Хоч містер Павликовський («Містер!» — зареготав Борис) мав досить моторошний вигляд, врешті я дійшов думки, що він не такий страхітливий, яким здається. Після Дня Подяки ми двічі на тиждень знаходили його на кухні, коли поверталися зі школи, — і ми, й він мурмотіли якісь люб’язності, більш нічого; він сидів за столом, п’ючи горілку, й витирав мокрий лоб паперовою серветкою, його досить світле волосся здавалося темнішим, намазане якимсь масним кремом, він слухав російські новини на своєму розваленому радіо. А потім одного вечора ми сиділи на долішньому поверсі з Поппером, який прийшов сюди зі мною, й дивилися старий кінофільм із Пітером Лоррі «Звір із п’ятьма пальцями», коли надвірні двері гучно гримнули.

Борис ляснув себе по лобі й вигукнув:

— Чорт!

Перш ніж я зрозумів, що він робить, він тицьнув Поппера мені в руки, схопив мене за комір сорочки, підняв і підштовхнув у спину.

— Ти чого?

Він викинув руку вперед — зникни звідси, і то якнайшвидше.

— Собака! — прошепотів він. — Мій тато його вб’є. Поквапся.

Я перебіг через кухню і спокійно, як тільки міг, вислизнув у двері заднього ходу. Надворі було зовсім поночі. Уперше у своєму житті Поппер ані гавкнув, ані заскавчав. Я поставив його на ноги, знаючи, що він триматиметься біля мене, і обійшов навколо будинку до вікон вітальні, які не були затулені шторами.

Батько Бориса йшов із палицею, якої я раніше в нього не бачив. Важко спираючись на неї, він прошкутильгав в освітлену кімнату, немов персонаж із п’єси, яку ставили на сцені. Борис стояв, склавши руки на худих грудях і обхопивши ними себе.

Вони з батьком сперечалися — чи радше батько щось сердито йому казав. Борис дивився на підлогу. Волосся нависало йому на обличчя, тож від нього я бачив лише кінчик носа.

Зненацька, хитнувши головою, Борис сказав щось різке та обернувся, щоб піти. Тоді — так підступно, що я не встиг бодай трохи роздивитися цей рух, — батько Бориса, наче змія, викинув палицю вперед, ударив Бориса в плечі й повалив на підлогу. Перш ніж хлопець устиг підвестися на ноги — він саме стояв навкарачках, — містер Павликовський повалив його ударом копняка, потім схопив за сорочку й поставив на ноги. Щось горлаючи й репетуючи російською, він кілька разів ляснув його по обличчю червоною рукою в перснях. Потім, відштовхнувши його так, що хлопець, спотикаючись, опинився в центрі кімнати, батько вдарив його в обличчя заокругленим кінцем ціпка.

Ошелешений і приголомшений, перебуваючи в стані шоку, я поточився від вікна, такий дезорієнтований, що перечепився через мішок зі сміттям і впав. Поппер — стривожений шумом — бігав туди-сюди й скавучав тонко і високо. Коли я став спинатися на ноги посеред розкиданих консервних бляшанок та пляшок із-під пива, двері відчинилися й на бетонний тротуар упала смужка жовтого світла. Швидко, як тільки міг, я підхопився на ноги, схопив Поппера і дременув навтіки.

Але це був тільки Борис. Він наздогнав мене, схопив за руку й потяг далі вулицею.

— Господи Ісусе, — сказав я, трохи сповільнивши біг, щоб озирнутися назад. — Що це було?

Позаду нас парадні двері Борисового будинку відчинилися. Містер Павликовський стояв, виділяючись чітким силуетом у дверях і, обхопивши себе однією рукою, вимахував кулаком і щось кричав російською мовою.

Борис потяг мене далі.

— Біжімо!

Ми бігли темною вулицею, стукаючи підошвами по асфальту, аж доки голос його батька стих удалині.

— Прокляття! — сказав я, переставши бігти, коли ми завернули за ріг вулиці, проте не зупинившись.

Моє серце гупало, а голова йшла обертом. Поппер скавучав, намагаючись зістрибнути вниз, я поставив його на асфальт, і він став кружляти навколо нас.

— Що сталося?

— Та нічого, — сказав Борис. Його голос пролунав незрозуміло весело, й він висякав носа гучним і вологим звуком. — «Буря у склянці води», як кажуть у Польщі. Він просто до чортів…

Я нахилився, упершись руками в коліна, щоб заспокоїти дихання.

— До чортів розлютувався чи до чортів напився?

— І те, й те. На щастя, він не бачив Попчика, а то не знаю, що було б. Він вважає, що тварин можна тримати лише поза домом. Ось поглянь, — сказав він, піднявши пляшку горілки. — Поглянь, що в мене є! Я поцупив її, коли вибігав із дому.

Я відчув нюхом кров на ньому, перш ніж побачив її. У небі висів серп молодого місяця — не так багато світла, але досить, аби щось побачити, й коли я зупинився й подивився на його голову, то побачив, що з носа в нього тече і сорочка почорніла від цієї рідини.

— Господи, — сказав я, ще важко дихаючи. — З тобою все гаразд?

— Ходімо на дитячий майданчик, заспокоїмо дихання, — сказав Борис.

Я побачив, що обличчя в нього перетворилося на кашу. Око розпухло, а на лобі була потворна гачкоподібна глибока рана, звідки також струменіла кров.

— Борисе! Нам треба додому.

Він підняв брову.

— Додому?

— До мого дому. Чи до будь-якого. Ти погано виглядаєш.

Він усміхнувся — виставивши закривавлені зуби — і штовхнув мене ліктем у ребра.

— Ні, мені треба випити, перш ніж я зустрінуся з Ксандрою. Ходімо, Поттере. Не хочеш, щоб мені трохи полегшало? Після того, що я пережив?

ХХІІ

Біля покинутого громадського центру дитячі гірки здавалися срібними в місячному світлі. Ми примостилися на краю порожнього фонтана, опустивши ноги в сухий басейн, і передавали один одному пляшку, аж поки втратили відчуття часу.

— Я ніколи не бачив такого дивного, — сказав я, витираючи рот тильним боком долоні.

Зорі почали помалу кружляти в моїх очах.

Борис, відхилившись назад на руках і дивлячись у небо, співав для себе польською мовою.

Wszystkie dzieci, nawet źle,

pogrążone są we snie,

a Ty jedna tylko nie.

A-a-a, a-a-a…

— Він жахливий, — сказав я. — Твій тато.

— Да, — весело погодився Борис, витираючи рота полою закривавленої сорочки. — Йому доводилося й убивати людей. Одного разу він забив у шахті чоловіка до смерті.

— Не бреши.

— Ні, не брешу. Це сталося в Новій Ґвінеї. Він намагався вдати, що на того чоловіка впав згори камінь, а проте нам довелося негайно покинути ту країну.

Я спробував уявити собі ту картину.

— Твій батько не вельми дужий, — сказав я. — Не уявляю, як він…

— Нє, він убив його не кулаком. Тією штукою, яку називають, — він зобразив удари, — розвідним ключем.

Я промовчав. Щось у помахах руки Бориса, котрий показував, як можна вбити людину розвідним ключем, було вельми схожим на правду.

Борис, який нишпорив у кишені, щоб знайти чим припалити сигарету, зітхнув, випустивши з рота дим.

— Хочеш одну?

Він передав запалену сигарету мені й припалив іншу для себе, потім потер щелепу суглобами пальців. «Ай», — сказав він, рухаючи її в різні боки.

— Болить?

Він сонно засміявся і штовхнув мене в плече.

— А ти як думаєш, йолопе?

Незабаром ми обидва реготали, повзаючи по гравію навкарачках. Я був п’яний, а в голові відчував висоту, холод і дивовижну ясність. Потім у якусь мить, запилюжені від качання по землі та борюкання, ми вирушили додому майже в суцільній темряві, ряди занедбаних будинків і величезна протяжність ночі оточували нас, високо вгорі потріскували зорі, а за нами дріботів Попчик, дивлячись, як ми хитаємося з боку в бік, а ми так реготали, що нас знову занудило й ми мало не наблювали біля дороги.

Борис, напружуючи легені, горланив ту саму пісеньку:

A-a-a, a-a-a,

były sobie kotki dwa.

A-a-a, kotki dwa,

szarobure…

Я копнув його ногою:

— Англійською!

— Я навчу тебе співати польською. А-а-а, а-а-а…

— Скажи мені, що це означає.

— Гаразд, я тобі скажу. «Були якось двоє кошенят, — проспівав Борис, — обидва вони були сіро-брунатні. А-а-а…»

— Двоє малих кошенят?

Він хотів ударити мене, але мало не впав.

— Заткнись, ти! Зараз буде найкраща частина.

Витерши рота рукою, він заспівав:

О, засни, мій любий,

І я дам тобі зірку з неба,

Усі діти міцно сплять,

Геть усі, навіть погані діти,

Усі вони сплять, крім тебе.

А-а-а, а-а-а —

Були собі двоє малих кошенят…

Коли ми дійшли до мого дому, створюючи багато шуму й цитькаючи один на одного, гараж був порожній, нікого не було вдома.

— Слава Богу, — радісно промовив Борис і впав на бетон, щоб простертися перед Господом.

Я спіймав його за комір сорочки.

— Підведись!

У домі, при світлі, на нього було страшно дивитися: весь у крові, замість ока вузенька щілина.

— Стривай, — сказав я, покинувши його в центрі килима у вітальні, й пошкандибав до ванної, щоб знайти якийсь засіб проти його порізів.

Але там не було нічого, крім шампуню та пляшечки з зеленими парфумами, які Ксандра виграла на якомусь конкурсі у Вінні. Пам’ятаючи своїм п’яним розумом, як моя мати сказала, що парфуми антисептичні навіть у мізерних дозах, я повернувся назад до вітальні, де Борис лежав на килимі, а Поппер стривожено нюхав його закривавлену сорочку.

— Зараз будемо лікуватися, — сказав я, відпихаючи собаку вбік і притуливши вологу ганчірку до рани на його лобі. — Лежи тихо.

Борис відсмикнувся й прогарчав:

— Що ти, на хрін, робиш?

— Заткнись, — сказав я, відгортаючи волосся з його очей.

Він щось пробурмотів російською. Я намагався бути обережним, але я був таким самим п’яним, як і він, і, коли я бризнув парфумами на рану, він закричав і зацідив мені в писок.

— Що ти робиш, мудак? — сказав я, доторкнувшись до своєї губи й побачивши, що пальці стали кривавими. — Ти мене поранив, бачиш?

— Блядь, — сказав він, кахикаючи й вимахуючи рукою. — Чуєш, який сморід? Чим ти мене полив, суко?

Я зареготав і не міг зупинитися.

— Виродку! — заревів він, так штовхнувши мене, що я впав.

Але він сміявся також. Простяг руку, щоб допомогти мені підвестися, але я її відштовхнув.

— Відчепись! — Я сміявся так гучно, що не міг вимовити жодного слова. — Ти смердиш, як Ксандра.

— Боже, я задихаюсь. Мені треба позбутися цього запаху.

Спотикаючись, ми вибігли назовні, скидаючи з себе одяг, стрибаючи на одній нозі, щоб виборсатися зі штанів, і стрибнули в басейн: то була погана думка, я це зрозумів надто пізно, протягом тієї миті, коли падав у воду, смертельно п’яний і вже не спроможний триматися на ногах. Холодна вода вдарила по мені так сильно, що забило дух.

Я став хапатися за воду, щоб випливти на поверхню. В очах пекло, хлорка обпалювала мені ніс. Струмінь води вдарив мене у вічі, і я виплюнув його назад на Бориса.

Він здавався білою плямою в темряві, з проваленими щоками й чорним волоссям, що прилипло йому до обох щік. Регочучи, ми хапали один одного й намагалися занурити під воду, хоч мої зуби цокотіли, і я почувався надто п’яним і слабким, щоб вистрибувати у воді завглибшки вісім футів.

Борис пірнув. Він схопив мене рукою за кісточку ноги й потяг униз, і я побачив перед собою чорну стіну бульбашок

Я звивався й боровся. Було таке враження, ніби я знову опинився в музеї, спійманий у чорному просторі, ні вперед, ні назад. Я викручувався і звивався, й бульки панічного дихання пропливали перед моїми очима; лунали якісь підводні дзвони, навколо панувала чорна темрява. Нарешті — вже після того, як я набрав у легені води, — я вивернувся з пастки й виринув на поверхню.

Шукаючи повітря, я вхопився за край басейну і став хапати його ротом. Коли мій зір прояснився, я побачив Бориса — кахикаючи, лаючись, він добирався до східців. Задихаючись від гніву, я то вплав, то стрибками дістався до нього зі спини й схопив його за кісточку так, що він із плюскотом упав обличчям у воду.

— Гівнюк, — виплюнув я з себе, коли він висунув голову на поверхню.

Він намагався щось сказати, але я бризнув водою йому в обличчя, потім удруге, схопив пальцями за волосся і штовхнув під воду.

— Ти, нікчемне лайно! — вигукнув я, коли він виринув, махаючи, вода стікала йому по обличчю.

— Ніколи більше так не роби, — сказав я, поклавши руки йому на плечі, й уже хотів був навалитися на нього, заштовхати його під воду й потримати там протягом чималого часу — аж він обернувся й схопив мене за руку, і я побачив, що він зблід і весь тремтить.

— Припини, — сказав він, хапаючи ротом повітря, і тоді я помітив, які несфокусовані й дивні в нього очі.

— Ти що? — запитав я. — З тобою все гаразд?

Але він надто сильно закашлявся, щоб мені відповісти. З носа йому знову текла кров, вона струменіла між його пальцями. Я допоміг йому втриматися на поверхні, й разом ми впали на східці басейна, наполовину на повітрі, наполовину у воді, надто виснажені, щоб виповзти остаточно.

ХХІІІ

Мене розбудило яскраве сонце. Ми лежали в моєму ліжку, з мокрим волоссям, напіводягнені, і тремтіли в холоді, якого нагнав кондиціонер. А Поппер похропував, лежачи між нами. Простирадла були вологі й пахли хлоркою. Мене мучив гострий головний біль, а в роті я відчував бридкий металевий присмак, наче смоктав жменю дрібних монет.

Я лежав дуже тихо, відчуваючи, що можу зблювати, навіть якщо поверну голову не більш як на чверть дюйма, потім дуже обережно сів.

— Борисе, — запитав я, потираючи щоку долонею. Брунатні смуги засохлої крові помережали наволочку на подушці. — Ти не спиш?

— О Боже, — простогнав смертельно блідий і липкий від поту Борис, перекинувшись на живіт, щоб ухопитися руками за матрац. Він був голий, крім браслетів а ля Сід Вішес[78] і трусів, схожих на мої. — Я зараз блюватиму.

— Тільки не тут. — Я копнув його ногою. — Вставай.

Щось бурмочучи, він пошкандибав геть. Я чув, як він блює в моїй ванній. Від цього звуку мене занудило, але мене також опанував напад істерики. Я перекинувся в ліжку й зареготав у подушку. Коли Борис придибав назад, тримаючись за голову, я шоковано дивився на синець під його оком, на кров, яка загусла під його ніздрями, й на струпний поріз на лобі.

— Господи Ісусе, — сказав я, — у тебе поганий вигляд. Тобі треба накласти шви.

— А ти знаєш, що сталося? — запитав Борис, падаючи животом на матрац.

— Що?

— Ми запізнилися в блядську школу.

Ми перекинулися на спини й вибухнули реготом. Він був слабкий і нудотний, проте я відчував, що неспроможний зупинитися.

Борис звісився з ліжка й став намацувати щось на підлозі. Через мить він знову підняв голову.

— Ой, що це таке?

Я сів у ліжку й жадібно вхопився за склянку води, власне, я тільки думав, що то склянка з водою, проте коли він тицьнув її мені під ніс, я затулив рот, бо мене занудило від її запаху.

Борис завив. Швидкий, як блискавка, він навалився на мене: суцільні кістки й липуча плоть, що смерділа потом, блювотиною і ще чимось сирим і брудним, як застояна вода в басейні. Він боляче вхопив мене за щоку й тицьнув склянку з горілкою мені в рот.

— Настав час тобі підлікуватися! Давай, давай! — повідомив він, коли я вибив склянку з його руки й ударив його в пику, то був удар під кутом, який не зовсім досяг мети. Поппер загавкав від збудження. Борис стис мене в міцних обіймах і став душити, схопив мою брудну вчорашню сорочку і спробував запхати її мені в рот, але я був надто швидкий для нього й зіпхнув його з ліжка так, що він ударився головою об стіну.

— О, блядство, — сказав він, сонно витерши обличчя розкритою долонею й захихотівши.

Хитаючись, я підвівся, залитий холодним потом, і подибав до ванної, де, впершись рукою в стіну, вивергнув в унітаз усе, що було у мене в животі. Я чув, як Борис регоче в сусідній кімнаті.

— Заклади два пальці в рот! — гукнув він до мене, а потім додав щось іще, чого я недочув, бо мене скрутив новий напад нудоти.

Коли я закінчив, сплюнув раз або двічі, потім витер рот тильним боком долоні. Ванна мала жахливий вигляд: з душу капало, двері теліпалися на завісах відчинені, мокрі рушники й закривавлений одяг валялися на підлозі. Ще тремтячи від нападів нудоти, я попив води з долонь біля умивальника й побризкав водою на обличчя. Віддзеркалення мого тіла з впалими грудьми було згорблене й бліде, а губа, по якій учора вдарив Борис, розпухла.

Борис досі лежав на підлозі, спершись головою об стіну. Коли я повернувся до кімнати, він подивився на мене неушкодженим оком і подавився сміхом — таким кумедним я йому здався.

— Тобі краще?

— Пішов ти в дупу! Навіть не намагайся заговорити зі мною.

— Так тобі й треба. Чи не казав я тобі, щоб ти не заморочувався з цією склянкою?

— Я?

— Забув чи що? — Він доторкнувся язиком до верхньої губи, перевірити, чи в нього знову не тече кров із рота. Без сорочки було видно, як стирчать у нього ребра, сліди від давніх побоїв, червону засмагу вгорі на грудях.

— Поставити склянку з горілкою на підлогу — то була дуже дурна ідея. Вона віщувала лихо! Я сказав тобі, щоб ти її там не залишав! Вона могла стати для нас справжнім прокляттям!

— Зовсім не обов’язково було виливати горілку мені на голову, — сказав я, намацуючи окуляри й схопивши перші-ліпші штани, які побачив на підлозі на купі брудного одягу, підготовленого до прання.

Борис ущипнув себе за перенісся й засміявся.

— Я лише намагався допомогти тобі. Трохи пійла поліпшило б твоє самопочуття.

— Атож, я тобі дуже вдячний.

— Це правда. Якщо примудришся не виблювати ті кілька крапель, головний біль як рукою зніме. З мого тата користі небагато, але в цьому він мені дуже й дуже допоміг. Але найкраще допомагає добре холодне пиво, якщо воно в тебе є.

— А ходи-но сюди.

— Чого, чого?

— Ходи сюди й подивися. Я хочу, щоб ти це побачив.

— Скажи так, — пробурмотів Борис з підлоги. — Я не хочу підводитися на ноги.

— Ліпше підведись.

Східці до басейну були схожі на сцену вбивства. Камені на його березі були обляпані краплями крові. Повсюди були безладно розкидані черевики, джинси, просякнута кров’ю сорочка. Один із Борисових черевиків лежав на найглибшому дні. І навіть гірше: сіра плівка блювотиння плавала в мілкій воді біля східців.

XXIV

Без особливого старання попрацювавши з пилососом для басейну, ми вмостилися біля кухонної стійки, курили батькові сигарети «вайсрой» і розмовляли. Був уже майже полудень — надто пізно, аби навіть думати, щоб піти до школи. Борис — розхристаний і якийсь надто збуджений, сорочка звисала в нього з одного плеча — гримаючи шухлядами й гірко нарікаючи, що немає чаю, зварив якусь бридку каву в російський спосіб, закип’ятивши перемолоті зерна на плиті.

— Ні, ні, — сказав він, побачивши, що я наповнив собі чашку нормального розміру. — Кава дуже міцна, можна випити лише малу порцію.

Я зробив ковток, скривив фізіономію.

Він устромив у свою каву палець і облизав його.

— Печиво не завадило б.

— Ти, певно, жартуєш.

— А хліб із маслом? — запитав він із надією в голосі.

Я сповз зі стійки — дуже обережно, бо голова в мене боліла, — і став шукати, аж поки натрапив на шухляду з пакетиками цукру й пачку з кукурудзяними чіпсами, що їх Ксандра принесла додому зі свого буфету.

— Божевільний, — сказав я, подивившись на його обличчя.

— Про кого ти?

— Про твого тата, що так тебе розмалював.

— Це пусте, — пробурчав Борис, нахиливши голову, щоб одразу запхати в рот цілий кукурудзяний чіпс. — Одного разу він зламав мені ребро.

Після тривалої паузи, оскільки я не придумав чогось іншого, я сказав:

— Зламане ребро — не тяжка рана.

— Ні, але було боляче. Ось це, — сказав він, підтягши сорочку й показавши його мені.

— Я думав, він тебе вб’є.

Він штурхнув мене плечем.

— Я спровокував його умисне. Огризнувся. Щоб ти встиг Попчика відвести. Та все нормально, — сказав він поблажливим тоном, коли я не перестав дивитися на нього. — Учора ввечері він лютував, аж пінився, але він покається, коли побачить мене.

— Може, ти пожив би трохи тут?

Борис відхилився назад на руках і подивився на мене з легкою усмішкою.

— Нема чого зчиняти такий клопіт. Іноді він перебуває в депресії, ото й усе.

— Ха. — У давні дні, коли мій батько надто зловживав «Джонні Вокером»[79], коли він блював на свій робочий одяг, а сердиті співробітники телефонували нам додому, він (іноді зі слізьми на очах) пояснював свою лють депресією.

Борис засміявся, здавалося, його подив був цілком щирим.

— Що ж тут дивного? Тобі самому іноді не буває сумно?

— Його треба посадити до в’язниці за таке.

— О, припини. — Борисові набридло пити погану каву, й він поліз у холодильник по пиво. — У мого батька поганий характер, це правда, але він мене любить. Він міг залишити мене в сусіда, коли виїздив з України. Таке трапилося з моїми друзями Максом та Серьожею, і Макс зрештою опинився на вулиці. Крім того, мене також треба посадити до в’язниці, якщо ти мислиш такими категоріями.

— Чого це?

— Одного разу я намагався його вбити. Я не жартую, — додав він, коли побачив, якими очима я дивлюся на нього. — Справді хотів.

— Я тобі не вірю.

— Ні, це правда, — спокійно підтвердив він. — Я про це шкодую. Під час нашої останньої зими в Україні я виманив його на вулицю — він був такий п’яний, що погодився вийти. А я потім замкнув двері. Сподівався, що він замерзне в снігу. Добре, що не замерз. — Він вибухнув сміхом. — Тоді я застряг би в Україні, Боже мій. Годувався б із ящиків з покидьками. Спав би на залізничних вокзалах.

— І що ж сталося?

— Не знаю. Було ще не так пізно. Хтось побачив його й підібрав у машину — якась жінка, здається, але хто знає. Вийшовши з машини, він напився ще більше й повернувся додому лише через кілька днів — і, на моє щастя, не пам’ятав, що з ним сталося. Він приніс мені тоді футбольний м’яч і пообіцяв, що відтепер питиме тільки пиво. Його рішучість тривала десь близько місяця, якщо не помиляюся.

Я потер собі очі за окулярами.

— А що ти скажеш у школі?

Він відкрив пляшку з пивом.

— У школі?

— Ну, ти розумієш. — Синець на його обличчі мав колір сирого м’яса. — Люди там почнуть розпитувати тебе.

Він усміхнувся і штовхнув мене ліктем.

— Я скажу їм, це зробив ти.

— Ні, серйозно.

— Я серйозно.

— Борисе, в цьому нема нічого кумедного.

— О, відчепись. Футбол, скейтборд. — Чорне волосся впало йому на обличчя, наче тінь, і він відкинув його назад. — Ти ж не хочеш, щоб мене звідси вигнали, чи як?

— Ні, не хочу, — сказав я після ніякової паузи.

— Бо, думаю, мене депортують до Польщі, — він передав мені пиво, — хоч Польща, — він засміявся, несподівано, наче загавкав, — краща за Україну, присягаюся Богом!

— Хіба вони можуть вислати тебе назад?

Він спохмурнів, дивлячись на свої брудні руки, нігті, оточені засохлою кров’ю.

— Ні, — люто відповів він. — Бо спершу я накладу на себе руки.

— Ой-ой-ой!

Борис часто погрожував накласти на себе руки з тієї чи іншої причини.

— Я не жартую! Я краще помру! Радше буду мертвий!

— Ні, ти не помреш.

— Ні, помру! Ти собі не уявляєш, яка там зима. Навіть повітря там погане. Усюди сірий бетон, і вітер…

— Облиш, там має бути колись і літо.

— О Боже! — Він простяг руку по мою сигарету, глибоко затягся нею й випустив струмінь диму до самої стелі. — Комарі. Смердюча багнюка. Усе пахне пліснявою. Я помирав там із голоду й почувався таким самотнім — тобто, я хочу сказати, мені так хотілося їсти, що я приходив на берег річки і готувався втопитись.

Голова мені боліла. Борисів одяг (власне, мій) крутився в сушилці. На вулиці світило сонце — яскраве й нещадне.

— Не знаю, як ти, — сказав я, забравши в нього сигарету, — але я поїв би якоїсь нормальної їжі.

— Що ж тоді нам робити?

— Треба було йти до школи.

— Гм.

Борис дав зрозуміти, що він ходить до школи тільки тому, що я туди ходжу і що йому більше немає чого робити.

— Ні, я не жартую. Нам треба було піти. Там сьогодні піца.

Борис спохмурнів з очевидним жалем.

— Хай йому чорт. — Школа давала нам ще одну вигоду. Там принаймні нас годували. — Тепер уже надто пізно.

XXV

Іноді я прокидався вночі, виючи. Найгіршим після вибуху було те, що я носив його у своєму тілі — його нестерпний жар і костоломний біль. У моїх сновидіннях завжди були два виходи, один світлий і один темний. Я завжди мусив добуватися до темного виходу, бо світлий був гарячий і в ньому палахкотів вогонь. Але в темному виході лежали трупи.

На щастя, Борис ніколи не дратувався й навіть не дуже дивувався, коли я його будив так, ніби прийшов сюди зі світу, в якому прокидатися вночі, виючи від болю, не вважалося чимось незвичним. Іноді він брав Попчика, що хропів у ногах нашого ліжка, і клав його сонне тіло мені на груди. І, прилаштований у такий спосіб — тепло їх обох оточувало мене, — я лежав, рахуючи іспанською мовою або намагаючись пригадати всі слова, які я знав по-російськи (переважно матюки), аж поки повертався до сну.

Коли я переїхав до Веґаса, то намагався поліпшити свій настрій, уявляючи, що мати досі жива й веде собі буденне життя в Нью- Йорку — базікає з консьєржами, п’є каву, їсть кекс за обідом, чекає на платформі біля газетного кіоска на шостий поїзд.

Але так тривало недовго. Тепер, коли я занурював обличчя в чужу подушку, яка не пахла ні нею, ні домом, я думав про помешкання Барбурів на Парковій авеню, а іноді про будинок Гобі у Вілліджі.

Мені прикро, що твій батько продав речі твоєї матері. Якби ти сказав про це мені, я міг би купити деякі з них і зберегти їх для тебе. Коли ми сумуємо — принаймні я такий, — ми можемо знайти втіху, припадаючи до знайомих предметів, до речей, які не змінюються.

Твої описи пустелі — цього нескінченного океанського блиску — жахливі, але також прекрасні. Можливо, і є щось у її незавершеності й порожнечі. Давнє світло відрізняється від світла сьогоднішнього, і все ж у цьому будинку кожен поворот нагадує мені про минуле. Та коли я думаю про тебе, мені здається, що ти відплив у море на кораблі — у безмежну далеч, де немає доріг, а є лише зорі в небі.

Цей лист прийшов, вкладений у давнє видання у твердій палітурці твору Сент-Екзюпері «Вітер, пісок і зорі»[80], який я по тому читав і перечитував. Я так і залишив лист у книжці, де він зробився пожмаканим і брудним від постійного перечитування.

Борис був єдиною людиною в Лас-Веґасі, якій я розповів, як загинула моя мати, — і треба сказати, що цю інформацію він сприйняв досить спокійно. Його власне життя було таким хаотичним і сповненим пригод, що моя історія його анітрохи не шокувала. Він бачив великі вибухи на шахтах свого батька навколо Бату Хіджау[81] та в інших місцевостях, про які я навіть не чув, і, не знаючи подробиць вибуху в музеї, він міг досить точно визначити, які саме вибухові речовини були там застосовані. Хоч він і любив побазікати, але він мав також потяг до таємничості, і я був певен, він нікому нічого не розповість, не спитавши дозволу. Можливо, тому, що він сам не мав матері й близько зійшовся з такими людьми, як Бамі, помічник його батька Євгеній та Джуді, дружина бармена в Кармейволлаґу, — моя прихильність до Гобі зовсім не здавалася йому дивною.

— Люди обіцяють писати, але не пишуть, — сказав він, коли ми були на кухні, читаючи останній лист від Гобі. — А цей чоловік пише тобі весь час.

— Атож, він молодець.

Я відмовився від спроб пояснити про Гобі Борисові: розповісти про його дім, про майстерню, про те, як уважно він уміє слухати, на відміну від мого батька, але понад усе про те, яку приємну душевну атмосферу вміє він створювати: туманний, осінній, м’який і приязний мікроклімат, що допомагав мені відчути себе безпечно й затишно в його товаристві.

Борис устромив палець у відкриту банку арахісового масла, що стояла на столі між нами, та облизав його. Йому дуже подобалося арахісове масло, що його (як і маршмелоу, ще одні улюблені ласощі Бориса) було годі дістати в Росії.

— Старий педик? — запитав він.

Я розгубився.

— Ні, — сказав я тихо. І додав: — Не знаю.

— Не має значення, — сказав Борис, підсунувши банку до мене. — Я знав кілька дуже приємних старих педиків.

— Думаю, він не такий, — невпевнено сказав я.

Борис стенув плечима.

— А яка різниця? Він добре ставиться до тебе? Ні ти, ні я не знаходили багато доброти у світі, чи не так?

XXVI

Борисові сподобався мій батько, й це почуття було взаємним. Він розумів краще, ніж я, як мій батько заробляє собі на життя; і хоч йому не треба було казати, що від батька краще триматися якнайдалі, коли він програє, Борис розумів, що мій батько потребує чогось такого, чого я не міг йому дати, — публіки тоді, коли він виграє; коли він ходить, збуджений і радісний, по кухні й хоче, аби хтось почув його розповідь і похвалив його, сказав, який чудово він зіграв. Коли ми чули, як він унизу гасає розпалений, щасливий у переможному очманінні, створюючи багато шуму, Борис відкладав книжку й рушав униз, де терпляче вислуховував занудну розповідь мого батька про те, як той викладав карту за картою за столом бакара, що часто закінчувалася давно відомими (для мене) історіями про його давні тріумфи, ще від часів навчання батька в коледжі й невдалої акторської кар’єри.

— Ти не розповідав, що твій батько грав у кіно! — сказав Борис, повертаючись нагору з чашкою вже холодного чаю в руках.

— Та він знімався лише в кількох фільмах. Здається, у двох.

— Але ж один із них був справді великим фільмом, знаєш отой детектив, у якому полісмен брав хабарі. Як він називався?

— У нього там була дуже маленька роль. Він перебував на екрані не довше ніж секунду. Грав адвоката, застреленого на вулиці.

Борис стенув плечима.

— А яка різниця? Усе одно цікаво. Якби він коли-небудь приїхав в Україну, його там зустрічали б як кінозірку.

— То хай він туди поїде й забере Ксандру із собою.

Ентузіазм Бориса в тому, що він називав інтелектуальними бесідами, надзвичайно подобався моєму батькові. Не цікавлячись політикою, а ще менше цікавлячись поглядами батька на неї, я не мав бажання брати участь у марних дискусіях про світові події — а такі балачки мій батько обожнював. Але Борис, як п’яний, так і тверезий, був радий йому догодити. Нерідко в цих бесідах мій батько вимахував руками й протягом усієї розмови передражнював Борисів акцент так, що я скреготів зубами. Але Борис або не помічав цього, або не ображався. Іноді, коли він ішов на кухню поставити чайник і не повертався, я знаходив їх на кухні, де вони, наче двійко акторів у кінофільмі, дискутували про розпад Радянського Союзу або щось подібне.

— О Поттере, — казав він, повертаючись нагору. — Твій батько! Який приємний чоловік!

Я зняв навушники айпода.

— Ну, якщо тобі так здається…

— Я цілком серйозно! — заявляв Борис, із розгону сідаючи на підлогу. — Він балакучий і розумний. І любить тебе.

— Не знаю, звідки ти це взяв.

— Облиш! Він хоче налагодити з тобою взаємини, але не знає як. Він хотів би, аби це ти дискутував із ним, а не я.

— Він тобі це сказав?

— Ні. Проте це так! Я знаю!

— Я мало тобі не повірив.

Борис подивився на мене гострим поглядом.

— Чому ти його так ненавидиш?

— Я його не ненавиджу.

— Він розбив серце твоїй матері, — зробив Борис висновок. — Коли покинув її. Але ти повинен пробачити його. Усе це тепер у минулому.

Я витріщився на нього. То ось що мій батько розповідає людям!

— Яка дурня, — сказав я, сідаючи й відклавши книжку з коміксами. — Моя мати — як мені це тобі пояснити? — ти не зрозумієш, — він поводився з нами як мерзотник, і ми були раді, коли він пішов. Хоч я розумію, що він здається тобі великим розумником і таке інше…

— А чому він здається тобі таким жахливим? Тому що зустрічався з іншими жінками? — запитав Борис, простягши перед собою руки з повернутими вгору долонями. — Таке буває. Він має своє життя. Яке тобі до цього діло?

Я похитав головою, не вірячи собі.

— Чувак, — сказав я, — він заморочив тобі голову.

Мене ніколи не переставало дивувати, як мій батько міг причаровувати незнайомих людей і підкоряти їх собі. Вони позичали йому гроші, рекомендували його на високі посади, знайомили з впливовими людьми, запрошували на свої вілли, цілком потрапляли під його чари — і раптом усе розвалювалося й він переходив до когось іншого.

Борис обхопив руками коліна й відхилив голову назад до стіни.

— Гаразд, Поттере, — сказав він миролюбним тоном. — Твій ворог — мій ворог. Якщо ти ненавидиш його, я ненавидітиму його теж. Але, — він схилив голову набік, — ось я тут. Перебуваю в його домі. Що мені робити? Чи повинен я розмовляти з ним і ставитися до нього по-дружньому? Чи не шанувати його?

— Я цього не кажу. Я тільки прошу тебе не вірити всьому, що він тобі розповідає.

Борис тихо засміявся.

— Я не вірю всьому, що мені розповідає будь-хто, — сказав він, по-дружньому копнувши мою ногу. — Навіть ти.

XXVII

Хоч моєму батькові й подобався Борис, я постійно намагався відвернути його увагу від того факту, що Борис, по суті, переселився жити до нас. Це було не так уже й складно, бо між азартними іграми й наркотиками мій тато був таким неуважним, що не помітив би, якби я оселив у своїй кімнаті нагорі рись. Із Ксандрою домовитися було важче, вона нарікала на збільшення витрат у домі, попри постійне постачання крадених харчів, які Борис приносив до нас. Коли вона була вдома, він залишався нагорі, щоб не потрапляти їй на очі, читаючи «Ідіота» російською мовою і слухаючи музику з моїх переносних колонок. Я приносив йому знизу пиво й харчі і навчився робити чай таким, як він любив: гарячий, як окріп, із трьома грудками цукру.

Тим часом наближалося Різдво, хоча за погодою й не можна було цього сказати: прохолодно вночі, але ясно й тепло протягом дня. Коли віяв вітер, парасоля біля басейну ляскала, наче постріл. Уночі спалахували блискавки, але дощу не було. Й іноді пісок підіймався і літав невеликими вихорцями то туди, то сюди над вулицею.

Я був пригнічений, думаючи про свята, а Борис ставився до цієї перспективи спокійно.

— Усе це задумано для малих дітей, — казав він зневажливо, підводячись на лікті на моєму ліжку. — Ялинка, іграшки. Ми влаштуємо власні празники на Святвечір. Що ти про це думаєш?

— Празники?

— Ну, ти розумієш. Щось на зразок святкової вечірки. Не Свята Вечеря, а просто смачний обід. Я зготую що-небудь особливе, можливо, ми запросимо твого батька й Ксандру. Як ти гадаєш, вони погодяться поїсти з нами?

На мій превеликий подив, батько і навіть Ксандра були в захваті від нашої ідеї (батько, гадаю, тому, що він тішився словом празники і любив слухати, як Борис його вимовляє). Двадцять третього числа ми з Борисом пішли на закупи з реальними грішми, що їх нам дав мій батько (нам пощастило, бо наш звичний супермаркет був переповнений перед святом покупцями і щось украсти було нелегко), і повернулися додому з картоплею, куркою, кількома не вельми апетитними на вигляд інгредієнтами (кислою капустою, грибами, зеленим горошком, сметаною) для якоїсь святкової польської страви, котру, як запевнив Борис, він уміє готувати; крім того, ми ще купили житнього хліба (Борис наполіг, щоб це був саме чорний хліб; білий для нашого обіду не годиться), фунт масла, солоні огірки й трохи різдвяних цукерок.

Борис сказав, що ми сядемо їсти, коли в небі з’явиться перша зірка — Вифлеємська. Але ми не звикли куховарити для когось, окрім себе, й тому припізнилися. Коли настав Святвечір, близько восьмої, страва з квашеної капусти була вже готова, але курка (ми прочитали, як її готувати, в інструкції на обгортці) мала побути в духовці ще хвилин десять, перш ніж її можна було звідти вийняти, аж тут мій батько, насвистуючи «Прикрасьте залу», увійшов до кухні й весело забарабанив пальцями по буфету, щоб привернути нашу увагу.

— Закінчуйте, хлопці, — сказав він. Обличчя в нього було розчервоніле й блискуче, а говорив він дуже швидко — напруженим, уривчастим тоном, який я знав дуже добре. На ньому був один із його модних іще нью-йоркських костюмів від «Дольче й Ґаббана», але без краватки, кілька ґудзиків сорочки були розстебнуті біля шиї. — Ідіть причешіться і трохи приведіть себе в порядок. Я поведу вас усіх до ресторану. Тео, ти маєш надягти на свято щось краще? Безперечно, ти повинен мати.

— Але ж… — Я розчаровано подивився на нього.

Це було схоже на тата — прибігти й змінити плани в останню мить.

— Ет, облиште. Курка може й зачекати. Хіба ні? Звичайно, може. — Він говорив, наче з кулемета стріляв. — Іншу страву ви теж можете поставити в холодильник. Ми з’їмо її завтра за різдвяним обідом — празники ж іще триватимуть? Чи празники — це лише Святвечір? Я щось наплутав? Але о’кей, у такому випадку ми оголосимо власні празники — різдвяний день. Створимо нову традицію. Адже розігріті страви найсмачніші. Повірте мені, буде фантастично. Борисе, — він уже виводив Бориса з кухні, — який розмір сорочки ти носиш, друже? Ти не знаєш? Я повинен віддати тобі всі свої давні сорочки марки «Брукс Бразерс», чудові сорочки, не зрозумій мене хибно, вони, либонь, дістануть тобі до колін, але вони трохи вузькі мені в комірі і, коли ти закасаєш рукави, будуть тобі якраз…

XVIII

Хоч я жив у Лас-Веґасі майже півроку, це був лише мій четвертий або п’ятий візит на Стрип; а Борис (цілком задоволений нашою маленькою орбітою між школою, торговельним центром і домом), можна сказати, у справжньому Веґасі ніколи й не був. Ми здивовано дивилися на водоспади з неону, на спалахи й пульсування електрики, що скочувалася бульками навколо нас; обернуте вгору обличчя Бориса спалахувало червоним, а потім золотим під божевільним світляним дощем.

Усередині «Венеціанця» гондольєри рухалися справжнім каналом із реальною водою, яка пахла хімікатами, а тим часом оперні співаки в театральних костюмах співали «Тиху ніч» і «Аве Марію» під штучними небесами. Борис і я, тягнучи ноги, пленталися за моїм батьком і Ксандрою, почуваючись обшарпанцями, човгаючи черевиками, надто приголомшені, щоб увібрати в себе всі ці видовища. Тато зарезервував для нас місця в шикарному італійському ресторані з дубово-панельними стінами — філії більш відомого ресторану в Нью-Йорку.

— Замовляйте все, що хочете, — сказав він, відсуваючи стілець для Ксандри. — Я пригощаю. Не стримуйте себе.

Ми зловили його на слові. Ми їли пиріг зі спаржею, з прованською заправкою та цибулею-шалот; вудженого лосося; карпачо з вудженої вугільної риби; перчателі з іспанським артишоком і чорними трюфелями; хрусткого чорного окуня з шафраном і стручками бобів; стейк із грудинки на барбекю; смажені короткі ребра, а ще панакоту, гарбузовий пиріг та інжирне морозиво на десерт. Це була в сотні разів краща їжа, ніж та, яку я споживав протягом останніх місяців, а Борис — який з’їв дві порції карпаччо з вугільної риби — був в екстазі.

— О, як чудово, — казав він, либонь, уп’ятнадцяте, майже муркочучи, коли вродлива молода офіціантка принесла ще одну тарілку цукерок і печива до кави. — Дякую вам! Дякую вам, містере Поттере й Ксандро, — знову сказав він. — Це надзвичайно смачно.

Мій тато, який не їв так багато, як ми (Ксандра також їла мало), відставив тарілку вбік. Волосся в нього на скронях було вологе, а обличчя — таке ясне і червоне, що, здавалося, зараз воно спалахне.

— Дякуйте маленькому китайцю в бейсболці «Cubs», який протягом усієї другої половини дня програвав у казино свої гроші, — сказав він. — Святий Боже. Виникало враження, що я не можу програти. — В автомобілі він уже показав нам свій несподіваний виграш: товсту пачку банкнот, перехоплену гумовою стрічкою. — Карта мені йшла і йшла. Ретроградний Меркурій і високий Місяць. Я хочу сказати — то були справжні чари. Ви знаєте, іноді стіл здається освітленим. Над ним ніби нависає гало, а ти перебуваєш у самому його центрі. Ти і є гало. Тут є фантастичний круп’є Дієґо, я люблю Дієґо — тобто, я хочу сказати, це, звичайно, дурниця, проте мені він здається схожим на художника Дієґо Ріверу, але в надзвичайно елегантному смокінгу. Я вже розповідав вам про Дієґо? Він працює тут уже сорок років, іще від часів «Фламінго». Високий, кремезний, солідний чоловік. Мексиканець. Швидкі слизькі руки й пальці у перснях, — він порухав пальцями, — ба-ка-РРРА! Боже, як я люблю цих мексиканців старої школи в залах бакара, вони такі охеренно стильні. Законсервовані старі стиляги, вони вміють себе подати. Одне слово, ми сиділи за столом Дієґо, я і маленький китаєць, він теж був прикметним типом, окуляри в черепаховій оправі й жодного слова англійською мовою, лише «сян бін», «сян бін», він пив цей паскудний женьшеневий чай, який вони всі п’ють, на смак як пилюка, але я люблю його запах, це запах успіху, й це було неймовірно, ми так розігралися, Господи, всі ті китаянки вишикувалися за нами, й кожна комбінація була моя, мені щастило просто неймовірно. Як ти гадаєш, — звернувся він до Ксандри, — чи буде о’кей привести хлопців у залу бакара й познайомити їх із Дієґо? Я переконаний, вони будуть ошелешені, коли побачать Дієґо. Цікаво, чи він досі на службі? Як ти думаєш?

— Думаю, його там уже нема. — Ксандра здавалася гарною на вигляд — очі сяють і виблискують, вона була в короткій оксамитовій сукні, в босоніжках, прикрашених діамантами, й зі ще червонішою помадою, ніж та, якою вона зазвичай малювала губи. — Він пішов додому.

— Іноді на вихідні він працює в подвійну зміну.

— О, вони не захочуть туди піти. Це забере надто багато часу. З півгодини треба буде йти туди через усе казино й назад.

— Так, але я переконаний, він захоче зустрітися з моїми хлопцями.

— Мабуть, що так, — не стала заперечувати Ксандра, провівши пальцем по краєчку келиха з вином. Крихітний золотий голуб у намисті блиснув під її горлом. — Він приємний чоловік. Але, Ларрі, хоч я тебе знаю й ти не захочеш вислухати мене серйозно, але якщо ти надто заприязнишся з круп’є, одного дня ти підеш туди й потрапиш до рук працівників служби безпеки.

Мій батько засміявся.

— Боже! — сказав він, ляснувши долонею по столу так гучно, що я здригнувся. — Якби я не знав, як воно насправді все було, я повірив би, що Дієго справді мені допомагав за столом сьогодні. Маю на увазі, може, він і допомагав. Тобто моя гра була телепатичною бакара. Скажи своїм радянським дослідникам, щоб вони попрацювали над цією проблемою, — порадив він Борисові. — Це допоможе зміцнити вашу економічну систему.

Борис прокашлявся й підняв свою склянку з водою.

— Пробачте, можу я щось сказати?

— Ага, настав час промовляти тости. Шкода, що ми не промовляли їх раніше.

— Дякую за ваше товариство. І бажаю вам усім здоров’я, щастя і щоб ми всі дожили до наступного Різдва.

У здивованій тиші, яка настала, на кухні вилетів корок із пляшки з шампанським і пролунав вибух сміху. Щойно минула північ: ми вже прожили дві хвилини Різдва. Тоді мій батько відхилився на стільці й засміявся:

— Щасливого Різдва! — загорлав він, діставши з кишені коробочку з коштовною прикрасою, яку посунув до Ксандри, і дві пачки двадцятидоларових банкнот (по п’ятсот доларів у кожній!), які перекинув на протилежний бік стола до мене й до Бориса. І хоча в тій ночі казино з його контрольованою температурою і відсутністю годинників такі слова, як день і Різдво, були штучними й нічого не означали, щастя посеред дзенькоту келихів аж ніяк не здавалося приреченою або фатальною ідеєю.

Розділ VI

Вітер, пісок і зорі

І

Протягом наступного року я докладав усіх зусиль, щоб викинути Нью-Йорк та своє колишнє життя зі свідомості, і майже не помічав, як минає час. Дні проходили незмінними в позасезонній жаркій атмосфері: вранішнє похмілля, шкільний автобус, наші обпалені спини від спання біля басейну, бензиновий запах горілки, запах псини від Поппера, хлорка. Борис навчав мене рахувати, питати дорогу, пропонувати випити російською мовою так само терпляче, як навчав матюкатися нею. Так, будь ласка, мені це подобається. Дякую вам, ви дуже добрі. «Говорите ли Вы по-английски? Я немного говорю по-русски».

І взимку, і влітку дні були сліпучими. Повітря пустелі обпалювало нам ніздрі, й від нього пересихало в горлі. Усе нас смішило, все здавалося кумедним. Іноді перед самим заходом сонця, коли блакить неба темнішала й набувала фіолетового кольору, ми бачили ті дикі, електрично окреслені хмари Максфілда Перріша[82], що накочувалися золотим і білим на пустелю, наче те Божественне одкровення, яке вело мормонів на захід. «Говорите медленно, — казав я, — повторите, пожалуйста». Але ми перебували в такій гармонії один з одним, що взагалі могли не говорити, якщо нам не хотілося; ми знали, як розсмішити одне одного до кольок у животі, усього лише вигнувши брову або скрививши рота. Вечорами ми їли, сидячи зі схрещеними ногами на підлозі, залишаючи масні плями на наших шкільних підручниках. Наша дієта не була нам корисною, через нездорове харчування на ногах і руках з’являлися коричневі плями — нестача вітамінів, казала наша шкільна медсестра й давала кожному з нас болючий укол у сідницю і по барвистій баночці з жувальними вітамінками для дітей.

— У мене болить дупа, — казав Борис, потираючи зад і проклинаючи металеві сидіння шкільного автобуса.

Я з голови до ніг укрився ластовинням від безперервного купання. Моє волосся (довше тоді, аніж будь-коли) від басейної хлорки було змережане світлими пасмами, але загалом я почувався добре, хоч мені ніколи не переставало тиснути в грудях, а зуби почали гнити від великої кількості цукерок, які ми їли. Але, крім цього, зі мною все було гаразд. І час минав для мене, можна сказати, щасливо. Але потім — незабаром після мого п’ятнадцятиріччя — Борис зустрів дівчину на ім’я Котку, й усе змінилося.

Ім’я Котку (український варіант: Котику) робить її цікавішою, ніж вона насправді була. Але це було не справжнє її ім’я, а лагідне прізвисько (звертання «котику» польською мовою), яке дав їй Борис. Насправді її прізвище було Гатчинз, а ім’я звучало як Кілі, чи Кейлі, чи Кайлі, і жила вона в окрузі Кларк, штат Невада, протягом усього життя. Хоч вона ходила до нашої школи й була лише на один клас попереду нас, насправді вона була старшою набагато — від мене аж на три роки. Борис, певно, накинув на неї оком раніше, але я не знав про її існування до того вечора, коли він розлігся в ногах мого ліжка й сказав:

— Я закохався.

— Справді? І в кого ж?

— У ту крихітку з класу суспільних наук. У якої я купив травички. Їй уже вісімнадцять років, ти можеш це уявити? Господи, яка ж вона гарна!

— То ти маєш травичку?

Він грайливо схопив мене за плече; він точно знав моє найуразливіше місце — під лопаткою, де можна було вгородити пальці й примусити мене зойкнути від болю. Але я не був у настрої жартувати й боляче врізав йому по пиці.

— Ой! Ти сучий сину! — зойкнув Борис, відкотившись і потираючи щелепу пальцями. — Навіщо ти мене вдарив?

— Сподіваюсь, я зробив тобі боляче, — сказав я. — То де твоя травичка?

Ми більше не розмовляли про любовну зацікавленість Бориса, принаймні в той день, але через кілька днів, коли я вийшов з уроку математики, я побачив, як він нависає над тією дівчиною біля шафок. Якщо Борис був не надто високим для свого віку, то дівчина взагалі була крихітна, хоч і виглядала набагато старшою за нас: пласкогруда, кощава, з високими вилицями, блискучим лобом і гострим, теж блискучим трикутним личком. Проколотий ніс. Чорна майка. На нігтях — облуплений чорний лак. Кольороване помаранчево-чорне волосся. Невиразні, але яскраві синьо-зелені очі, жирно обведені чорним олівцем. Звичайно, вона була симпатична — навіть гаряча. Але погляд, яким вона ковзнула по мені, вселив тривогу — так дивляться нахабні касири в забігайлівках або стервозні няньки.

— Ну, що ти думаєш? — схвильовано запитав Борис, коли ми зустрілися після школи.

Я стенув плечима.

— Схоже, вона мила.

— Схоже?

— Знаєш, Борисе, вона справляє враження дівчини, якій уже двадцять п’ять років.

— Я знаю. Та це ж справді круто, — сказав він захопленим голосом. — Вісімнадцять років! Законний дорослий вік! Вона може без проблем купити бухло! І прожила тут усе своє життя, тож знає всі ті заклади, де не цікавляться твоїм віком.

ІІ

Гедлі, балакуча дівчина в куртці з емблемою шкільної спортивної команди, яка сиділа біля мене на уроці американської історії, зморщила ніс, коли я запитав у неї, що вона думає про дорослу дівчину, яку обрав для себе Борис.

— Ти про оту? — спитала вона. — Абсолютна хвойда. — Старша сестра Гедлі, Джен, навчалася в одному класі з Кілою, чи Кейлою, чи як там її звали. — А її мати, я чула, вулична повія. Твій друг має стерегтися, щоб не підхопити від неї якусь заразу.

— Оце так! — сказав я, здивований її енергійною реакцією, хоч, можливо, мені й не варт було дивуватися.

Гедлі, дочка військовослужбовця, брала участь у змаганнях із плавання й співала в шкільному хорі. Вона мала нормальну родину з трьома братами і сестрами, собаку породи веймаранер на ім’я Ґретхен, яку притягла з Німеччини, і батька, який гримав на неї, коли вона приходила додому після комендантської години.

— Я не жартую, — сказала Гедлі. — Вона готова крутити любов із хлопцями інших дівчат, вона крутитиме її і з самими дівчатами, з ким завгодно. Я також думаю, вона курить травичку.

— О, — сказав я.

Жодна з цих причин, як на мене, не давала нам підстав не любити Кілі, тим більше що Борис і я вельми щиро прихилилися до куріння травички протягом останніх місяців. Але що мене стривожило — і то дуже, — це те, як Котку (я далі називатиму її тим ім’ям, яким нагородив її Борис, позаяк я був неспроможний запам’ятати її справжнє ім’я) буквально за один день підкорила собі Бориса.

Спочатку він був зайнятий увечері в п’ятницю. Потім — весь вікенд, і не лише увечері, а й протягом обох днів. Незабаром у його розмовах Котку була тут і Котку була там, і ми з Поппером обідали та дивилися телевізор лише вдвох.

— Правда ж, вона надзвичайна? — запитав у мене Борис після того, як уперше привів її в мій дім, — то був дуже невдалий вечір, бо спочатку ми всі троє накурилися так, що не могли поворухнутись, а потім вони двоє качалися внизу на канапі, а я сидів на підлозі спиною до них і намагався зосередитися на кінофільмі, який дивився вже вдруге, — «Поза межами можливого».

— Ти що про неї думаєш?

— Ну, знаєш… — Що він хоче від мене почути? — Ти їй подобаєшся. Безперечно.

Він нетерпляче засовався. Ми сиділи біля басейну, хоч і не купалися, бо було надто вітряно й холодно.

— Ні, я не про те! Що ти про неї думаєш? Скажи мені правду, Поттере, — попросив він, коли я завагався.

— Не знаю, — сказав я з сумнівом у голосі, а тоді — бо він усе ще сидів і дивився на мене: — Сказати тобі чесно? Я не знаю, Борисе. Вона якась відчайдушна.

— Ти думаєш? Це погано?

Тон його голосу був зацікавленим — не сердитим, не саркастичним.

— Ну, — сказав я, захоплений зненацька. — Може, й ні.

Борис — із почервонілими від горілки щоками — притулив руку до серця.

— Я кохаю її, Поттере. Щиро кохаю. Вона — найсправжніше, що було в моєму житті.

Я був такий збентежений, що мусив відвернути погляд.

— Маленька, худа відьма! — Він щасливо зітхнув. — У моїх обіймах вона така кощава й легка! Як повітря.

Борис, у таємничий спосіб, здавалося, обожнював Котку саме за ті якості, які мене в ній відштовхували: за її тіло, схоже на тіло приблудної кицьки, за сухорляву вимогливу дорослість.

— І така вона відважна й мудра, має таке велике серце! Усе, чого я хочу від неї, — це доглядати її й охороняти від отого Майка. Ти мене розумієш?

Я спокійно налив собі ще одну порцію горілки, хоч не дуже мені її й хотілося. Історія з Котку здавалася мені вдвічі заплутанішою, бо — як сам Борис мені повідомив із явною нотою гордості — у Котку вже був бойфренд: двадцятишестирічний хлопець на ім’я Майк Макнатт, який мав мотоцикл і працював у компанії з очищення басейнів.

— Чудово, — сказав я, коли Борис повідомив раніше про цю новину. — Ми запросимо його сюди, щоб він допоміг нам привести до ладу наш басейн.

Я вже був по горло ситий доглядом за басейном (а цей обов’язок фактично переклали на мене), бо Ксандра ніколи не купувала досить хімікатів, потрібних для цієї роботи, або купувала не ті, що треба.

Борис потер очі долонями.

— Я кажу про це серйозно, Поттере. Думаю, вона його боїться. Вона хоче порвати з ним, але страх її стримує. Вона намагається вмовити його завербуватися в солдати.

— Ти ліпше побережися, щоб той хлопець не відлупцював тебе.

— Мене! — пирхнув він. — Я турбуюся за неї! Вона така крихітна! Вісімдесят один фунт!

— Еге ж, еге ж.

Котку заявляла, що вона перебуває на межі анорексії, й завжди могла настрахати Бориса, сказавши йому, що цілий день нічого не їла.

Борис стукнув мене по голові.

— Ти надто часто сидиш тут сам-один, — сказав він, сідаючи поруч зі мною та опустивши ноги в басейн. — Приходь до Котку сьогодні ввечері. Приведи кого-небудь.

— Кого, наприклад?

Борис стенув плечима.

— Що ти скажеш, наприклад, про маленьку білявку з хлоп’ячою стрижкою з твого класу історії? Плавчиху?

— Гедлі? — Я похитав головою. — Вона не піде.

— Облиш! Вона піде! Бо вона дівчина гаряча! Вона неодмінно піде!

— Повір мені, це погана ідея.

— Я сам попрошу її за тебе! Послухай мене. Вона ставиться до тебе по-дружньому й любить побазікати. Зателефонуймо їй?

— Ні! Зупинись — це не той варіант, — сказав я, схопивши його за рукав, коли він підвівся.

— Боїшся?

— Борисе! — Він пішов до телефону. — Не роби цього. Я серйозно. Вона не піде.

— І чому ж?

Насмішка в його голосі роздратувала мене.

— Сказати тобі чесно? Тому що, — я вже почав був казати «Тому що Котку хвойда…», адже це була очевидна правда, але натомість сказав: — Зрозумій, Гедлі в почесних списках, вона відмінниця й усе таке. Вона не захоче тусуватися з Котку.

— Що? — вигукнув Борис, обертаючись, розлючений. — Що тобі сказала ця лярва?

— Нічого. Лише…

— Ні, вона тобі щось сказала! — Він повернувся тепер до басейну. — Ти ліпше мені скажи.

— Заспокойся. Нічого не було. Охолонь, Борисе, — порадив я йому, побачивши, як він розлютився. — Котку набагато старша. Вони навчаються в різних класах.

— Кирпата сучка. Що їй Котку зробила?

— Охолонь.

Мій погляд упав на пляшку горілки, яку промінь сонця пронизав, наче світловий меч. Він уже випив багато, й останнє, чого я тепер хотів би, була бійка. Але я також був надто п’яний, щоб вигадати якийсь легкий спосіб відвернути його від цієї теми.

ІІІ

Борис подобався чималій кількості інших, кращих дівчат нашого віку — насамперед Саффі Касперсен, яка була данкою, розмовляла англійською мовою з очевидним британським акцентом, грала невеличку роль у «Цирку дю Солей» і за всіма очевидними стандартами була найгарнішою дівчиною серед учениць нашого року. Саффі була з нами в групі інтенсивного вивчення англійської мови, де могла розповісти дещо цікаве про роман «Серце — самотній мисливець»[83]), і, хоч вона мала репутацію дівчини стриманої, Борис їй подобався. Кожен міг це бачити. Вона сміялася, коли він жартував, бентежилася, навчаючись із ним в одній групі, і я бачив, із яким ентузіазмом вона розмовляла з ним у коридорі, — Борис відповідав їй із не меншим ентузіазмом, жестикулюючи на російський лад. Але — я не міг зрозуміти чому — вона зовсім його не приваблювала.

— Але чому? — питав я його. — Вона ж найгарніша в нашому класі.

Я завжди думав, що данці великі й біляві, але Саффі була маленькою й чорнявою і мала щось казкове у своїй зовнішності, підкреслюване блискучим макіяжем, який я бачив на її професійних фото.

— Вона вродлива, справді. Але не гаряча.

— Борисе, вона аж димить палкими почуттями. Чи ти здурів?

— Вона працює надто багато, — сказав Борис, сідаючи з розгону біля мене з пивом в одній руці й потягшись по мою сигарету другою. — Надто прямолінійна. Весь час навчається, або репетирує, або щось подібне. Натомість Котку, — він видихнув хмару диму й повернув сигарету мені, — вона така, як ми.

Я промовчав. Коли це я встиг перейти з верстви людей мислячих до верстви тупорилих істот типу Котку?

Борис штовхнув мене ліктем.

— Я гадаю, тобі самому подобається Саффі.

— Ні, навряд.

— А таки подобається. Запроси її на побачення.

— Можливо, — сказав я, хоч і знав, що в мене не стане духу. У моїй колишній школі, де іноземці й студенти по обміну намагалися чемно триматися осторонь, така дівчина, як Саффі, могла бути більш доступною, але у Веґасі вона була надто популярною, надто оточеною людьми — крім того, існувала набагато складніша проблема: що я запропоную їй робити. У Нью-Йорку це було б досить просто; я міг би запросити її на ковзанку, повести в кіно або в планетарій. Але я навряд чи міг запропонувати Саффі Касперсен понюхати клей або випити на дитячому майданчику пива з пляшок у паперових пакетах, тобто зайнятися чимось таким, чим зазвичай займалися ми з Борисом.

IV

Я ще бачився з ним, але вже не так часто. Усе більше й більше ночей він проводив із Котку та її матір’ю в апартаментах «Дабл Р» — такому собі тимчасовому готелі, колишньому мотелі з 1950-х років на шосе між аеропортом і Стрипом, де чоловіки, схожі на нелегальних іммігрантів, стояли на подвір’ї біля порожнього плавального басейну й торгували деталями мотоциклів («Подвійне Р? — казала Гедлі. — Ти, мабуть, знаєш, що це означає? Розруха і ригалівка».) Котку, на моє щастя, не супроводжувала Бориса в мій дім надто часто, але навіть коли її не було, він не переставав розмовляти про неї. Котку, мовляв, має чудові здібності до музики й записала йому CD з букетом крутезних хіп-хоп-композицій, які я неодмінно повинен послухати. Котку любить піцу лише з зеленим перцем та оливками. Котку дуже-дуже хоче придбати електронний синтезатор, а також сіамське кошеня, а можливо, тхора, але в «Дабл Р» тримати домашніх тварин не дозволяють.

— Я тобі серйозно рекомендую проводити з нею якомога більше часу, Поттере, — сказав Борис, штовхнувши мене плечем. — Вона сподобається тобі.

— Ет, облиш, — сказав я, подумавши про те, як по-дурному вона поводиться зі мною — нахабно сміючись у недоречний час, завжди наказуючи мені принести їй пиво з холодильника.

— Ні! Вона тебе любить. Тобто дивиться на тебе як на свого маленького брата. Вона так сказала.

— Вона ніколи не сказала мені жодного слова.

— Бо ти ніколи з нею не розмовляєш.

— А ти з нею трахаєшся, так?

Борис нетерпляче форкнув — знак того, що розмова відбувається не так, як він хоче.

— Збоченець, — сказав він, відкидаючи волосся з очей, а потім: — Чого ти хочеш? Ти хочеш, щоб я накреслив тобі картину?

— Намалював мені картину.

— Чого-чого?

— Фразу треба будувати так: «Ти хочеш, щоб я намалював тобі картину?»

Борис закотив очі. Махаючи руками, він знову почав розводитися про те, яка Котку розумна, яка дивовижно прониклива, яка вона мудра, яке життя їй довелося прожити і як несправедливо з мого боку судити її й дивитися на неї згори вниз, не завдавши собі клопоту познайомитись. А я сидів, наполовину слухаючи його базікання, а наполовину дивлячись старий кінофільм-нуар по телевізору («Грішний янгол» із Деною Ендрюсом), я не міг позбутися думки про те, що з Котку він познайомився на суспільствознавстві у виправному класі, де навчаються учні, яким бракує розуму (навіть у нашій надзвичайно невимогливій школі), щоб засвоїти урок без сторонньої допомоги. Борис, який не мав проблем із математикою, а мови вивчав із більшим успіхом, аніж будь-хто, хто досі мені зустрічався, мусив ходити на суспільствознавство для відсталих учнів, тому що був іноземець. Цю шкільну вимогу він глибоко зневажав («Навіщо це мені? Може, коли-небудь мене допустять голосувати за кандидатів у Конгрес?»). Але Котку, якій було вісімнадцять років (!), яка народилася й виросла в окрузі Кларк (!), американська громадянка, наче з серіалу «Копи» (!), не мала такого виправдання.

Знову й знову я ловив себе на таких ницих думках, докладаючи всіх зусиль, щоб їх позбутися. Яке мені діло? Авжеж, Котку — велика стерва; атож, вона надто тупа, щоб відвідувати регулярні уроки суспільствознавства, й носить дешеві сережки-кільця з аптечного супермаркету, які чіпляються за всі предмети, й хоч вона важить лише вісімдесят один фунт, а може, й менше, вона вселяє мені справжній страх, так ніби може забити мене до смерті своїми гострими підборами, якщо достатньо розгнівається (сам Борис якось похвалився: «Вона може добряче врізати», підстрибуючи й викидаючи пальці, як то роблять бандити, — чи він думав, що так роблять бандити, — й подарував мені історію про те, як Котку видерла до крові пучок волосся в якоїсь дівчини, — це було ще однією заслугою Котку, вона постійно брала участь у жорстоких дівчачих бійках переважно з таким самим білим бидлом, як і вона, але іноді й зі справжніми бандитками, чорними й латинос). Але чи мені не байдуже, яку паршиву дівчину кохає Борис? Чи ж ми з ним досі не друзі? Практично брати´?

Власне кажучи, не було слова, яке описувало б наші взаємини з Борисом. Поки не з’явилася Котку, я ніколи про це багато не думав. Усе було дуже просто: сонні полудні з кондиціонованим повітрям, ледачі й п’яні, штори опущені, ховаємося від спеки, порожні пакетики з-під цукру й засохлі шкурки від апельсинів, розкидані на килимі, «Dear Prudence» із «Білого альбому»[84], який Борис обожнював, або повторюється та сама стара радіохедівська[85] пісня:

На хвилину

Я втратив себе, я втратив себе…

Клей, який ми нюхали, навалювався на нас із чорним механічним ревінням, наче гуркіт пропелерів: завести двигуни! Ми падали спинами на ліжко в темряву, мов парашутисти, які падають спиною вперед із літака, хоча в такому глибокому очманінні потрібна була обережність із пакетом на обличчі, бо інакше доводилось обдирати засохлі кульки клею з волосся та кінчика носа після того, як очуняєш. Виснажений сон спина до спини на брудних простирадлах, які пахли сигаретним попелом і псиною, Попчик хропів, лежачи догори животом, підсвідомий шепіт долинав у повітря з вентиляційних труб, якщо уважно дослухатися. Вітер не стихав місяцями, піднятий ним пісок торохтів у вікна, поверхня плавального басейну брижилась і здавалася зловісною. Міцний чай уранці з краденим шоколадом. Борис смикав мене за волосся й штурхав під ребра. «Прокинься, Поттере. Вставай і сяй».

Я твердив собі, що мені його не бракує, але мені його бракувало. Я напивався сам-один, дивився програми для дорослих і канал «Playboy», читав «Грона гніву»[86] та «Будинок із сімома фронтонами»[87], які, схоже, змагалися за звання найзануднішої з будь-коли написаних книжок, і мені здавалося, що я витратив на них тисячі годин — цього часу вистачило б на те, щоб вивчити данську мову або навчитися грати на гітарі, якби я намагався, — гасав вулицями на паскудному скейтборді, який ми з Борисом знайшли в одному з покинутих будинків у кінці кварталу. Я ходив разом із Гедлі на вечірки шкільної команди спортивного плавання — то були вечірки без випивки, з батьками — а на вікенди відвідував безбатьківські вечірки хлопців, яких ледве знав: квадратики ксанаксу[88], ковтки єґермайстра[89], додому на міському автобусі КІТ о другій ночі, такий обдовбаний, що мусив міцно триматися за сидіння попереду себе, щоб не випасти в прохід. Якщо я нудився після школи, то було неважко долучитися до млявого натовпу курців марихуани, які блукали між «Дель Тако»[90] й дитячими ігровими автоматами на Стрипі.

Але я почувався самотнім. Мені бракувало Бориса, цього імпульсивного нехлюя: похмурого, зухвалого, палкого, дивовижно безумного. Бориса блідого й одутлого, з його краденими яблуками та російськомовними романами, згризеними нігтями й шнурками від черевиків, що волочаться в пилюці. Бориса — завжди п’яного підлітка, який зі смаком матюкався чотирма мовами й хапав їжу з моєї тарілки, коли йому хотілося, падав п’яний на підлогу й засинав із таким червоним обличчям, ніби йому надавали ляпасів. І хоч він часто брав щось у мене без дозволу — дрібні речі, DVD та шкільне приладдя завжди зникали з моєї шафи, не раз я ловив його, коли він нишпорив у моїх кишенях, шукаючи гроші, — його власні речі означали для нього так мало, що його користування чужим майном важко було назвати крадіжкою; коли в нього самого з’являлися гроші, він порівну ділив їх зі мною і з радістю давав мені все, що йому належало, якщо я в нього просив (а іноді й коли я не просив, як було тоді, коли я мимохідь замилувався золотою запальничкою містера Павликовського, а потім знайшов її в зовнішній кишені свого рюкзака).

Кумедна річ, але я хвилювався, що Борис іноді бував надто ніжним, якщо ніжний — це правильне слово. Коли вперше він обкрутився в ліжку й поклав руку мені на талію, я лежав півсонний протягом хвилини, не знаючи, що робити. Я дивився на свої старі шкарпетки на підлозі, на порожні пляшки з-під пива, на «Червоний знак хоробрості»[91] в м’якій обкладинці. Нарешті, збентежений, я вдав, ніби позіхаю, і спробував відкотитися вбік, але натомість він обняв мене міцніше, сонно притулившись до мене.

«Тс-с-с, Поттере, — прошепотів він мені в шию. — Це ж тільки я».

Це було дивно. А чи справді це було дивно? Було й не було. Я незабаром знову заснув, заколисаний його гірким запахом, запахом пива й немитого тіла, і його легким диханням, що лоскотало мені вухо. Я розумів, що не можу все це пояснити, не виставивши його набагато серйознішим, аніж воно було насправді. Ночами, коли я прокидався, охоплений страхом, він був тут як тут, ловив мене, коли я, нажаханий, вискакував із ліжка, тяг мене назад і вкладав під ковдру поруч себе, мурмочучи якісь нісенітниці польською мовою хрипким і дивним зі сну голосом. Ми засинали в обіймах один одного, слухаючи музику з мого айпода (Телоніуса Монка[92], «The Velvet Underground»[93], улюблену музику моєї матері) й іноді прокидалися, стискаючи один одного, наче викинуті на берег після аварії корабля або діти значно менші, ніж ми були.

А проте (тут починається каламутна частина, що найбільше мене турбувала) були також інші незрозумілі й плутані ночі, коли ми з ним хапали один одного, напіводягнені, у тьмяному світлі, яке сочилося з ванної, і все без окулярів здавалося мені розпливчастим і нестійким; руки ковзали по тілу брутально й швидко, на підлозі пінилося розлите пиво — дивно й не страшно, коли воно справді відбувалося, цілком варте того судомного дихання, яке проймало мене, коли мої очі закочувалися вгору і я забував про все; та коли наступного ранку ми прокидалися, лежачи на животах на різних краях ліжка й тихо стогнучи, усе перетворювалося на суміш якихось затемнених кадрів, мінливих і слабко освітлених, наче в якомусь експериментальному фільмі, спотворене обличчя Бориса на той час уже вивітрювалося з пам’яті, й усе з того, що було, впливало на наші реальні життя не більше, ніж сон. Ми ніколи про це не говорили; воно не було цілком реальним; збираючись до школи, ми кидалися черевиками, обливали один одного водою, ковтали аспірин, лікуючи наше похмілля, сміялися й жартували, поки йшли до зупинки нашого автобуса. Я знав, люди подумали б не те, якби знали, що з нами іноді відбувається, і я не хотів, аби хтось про це довідався, і я знав, що й Борис цього не хоче, а проте його це так мало хвилювало, що я був переконаний: то просто жарт, якого не слід ані брати до уваги, ані думати про нього. А проте мені не раз спадало на думку, може, мені все-таки слід набратися духу і щось сказати: провести якусь лінію, зробити речі очевидними, щоб абсолютно переконатись у тому, що він усе розуміє правильно. Але нагода поговорити з ним на цю тему ніколи не настала. А тепер уже не було сенсу ані про щось говорити, ані чогось соромитися, хоч цей факт мало мене втішав.

Я був невдоволений собою, що мені так його бракує. У мене вдома тепер усі пили не просихаючи, а надто Ксандра, внизу двері безперервно гримали («Якщо це була не я, тоді точно ти!» — кричала вона); а що Бориса тепер тут не було (при ньому вони бодай трохи стримувалися), то атмосфера стала значно брутальнішою. Частина проблеми полягала в тому, що в Ксандри змінилися години, коли вона мусила працювати в барі, розпорядок її робочого дня пересунувся; вона постійно перебувала в нервовій напрузі, бо люди, з якими вона працювала, або позвільнялися, або перейшли на інші зміни; у понеділок і в середу, коли я прокидався, щоб іти до школи, я часто натрапляв на неї, бо вона щойно прийшла зі служби й сиділа перед телевізором, дивлячись свою улюблену вранішню передачу, надто знервована, щоб лягти спати, і цмулячи пепто-бісмол[94] просто з пляшки.

— Це лиш я, стара й виснажена, — сказала вона, намагаючись усміхнутися, коли побачила мене на сходах.

— Поплавай у басейні. Тебе відразу потягне в сон.

— Ні, дякую. Я ліпше посиджу тут зі своїм пепто. Який чудовий продукт! Він має смак жуйки, але набагато смачніший.

Щодо мого тата, то тепер він перебував удома набагато довше — тусуючись зі мною, що подобалося мені, хоч різкі зміни його настрою виснажували. Це був футбольний сезон; він ходив підстрибуючи. Перевіривши інформацію у «блекбері», батько ляскав своєю долонею по моїй і йшов у танець по вітальні.

— То що я, хіба не геній?

Він вивчав турнірні таблиці, читав звіти про матчі, а іноді консультувався з книжкою в м’якій обкладинці, що називалася «Скорпіон: твій спортивний рік у прогнозах».

— Я завжди шукаю, де мені може пощастити, — казав він, коли я бачив, як він ковзає пальцем по таблицях і вистукує цифри на калькуляторі, ніби намагається вирахувати податок на доходи. — Ти повинен угадати лише 53–54 відсотки результатів, щоб забезпечити собі непоганий прибуток у цій діяльності, — що ж до бакара, то вона лише для розваги, вона не вимагає майстерності, я поставив собі межі й ніколи їх не переступаю, але справді зробити великі гроші можна лише в спорті, якщо ти дотримуватимешся суворої дисципліни. Ти повинен підходити до цієї справи як інвестор. Не як уболівальник, навіть не як гравець, бо таємниця полягає в тому, що виграє краща команда, а лайнмейкер підтверджує рахунок. Але лайнмейкер має свої обмеження, бо він залежить від громадської думки. Він передбачає не те, хто виграє, а те, хто має виграти на думку публіки. От і різниця між теоретичним фаворитом і реальним фактом — прокляття, поглянь на того, хто приймає в кінцевій зоні, знову пощастило «Піттсбургу», а нам так треба, щоб вони забили, як отримати кулю в лоба, — одне слово, як я тобі вже сказав, я маю сісти й виконати свою домашню роботу, на відміну від Джо Біфбурґера, який обирає свою команду, лише протягом п’ятьох хвилин почитавши спортивну сторінку в газеті. То хто з нас матиме перевагу? Зрозумій, я не один із тих бевзів, чий погляд загоряється залежно від того, чи «Giants» на коні, чи під конем — це навіть твоя мати могла б сказати. Скорпіони все контролюють — це про мене. Я змагальник. Хочу виграти за будь-яку ціну. Ось звідки я запозичив свою акторську майстерність, коли ще був актором. Сонце в Скорпіоні, сузір’я Лева також має велике значення. Усе це є в моїй карті. А ти Рак, рак-самітник, ти ховаєшся у своєму панцирі і дієш зовсім по-іншому. Це не погано й не добре, це так, як воно є. Одне слово, я завжди від оборони переходжу в наступ, але ніколи не завадить уважно стежити за небесними переміщеннями світил у день гри.

— Це Ксандра пробудила твій інтерес до всього цього?

— Ксандра? Та половина букмекерів у Лас-Веґасі має свого астролога, і його номер завжди активний у їхніх мобілках. Одне слово, як я вже сказав, коли все решта однакове, то різне розташування планет робить ситуацію різною. Я в цьому не сумніваюся. Адже гравець може мати вдалий день, а може невдалий або й зовсім катастрофічний. Чесно кажучи, мати таку інформацію дуже вигідно, коли ти не знаєш, за що тобі, ха-ха, вхопитися, хоча… — і він показав мені товсту, перехоплену гумкою пачку банкнот, що здавалися сотенними, — цей рік був фантастично вдалим для мене. П’ятдесят три відсотки, тисяча ігор за рік. Диво та й годі.

Неділі були тими днями, які обіцяли йому великі прибутки. Уставши вранці з ліжка, я знаходив його внизу посеред шарудіння розгорнених газет, він метався всюди, веселий і неспокійний, ніби це був різдвяний ранок, відкриваючи й закриваючи шухляди, розмовляючи з рядком спортивних новин на своєму «блекбері» і хрумкаючи кукурудзяні пластівці прямо з пакета. Якщо я спускався вниз і дивився на телеекран разом з ним бодай протягом короткого часу, коли відбувалися великі ігри, він давав мені те, що називав шматком, — двадцять баксів, а іноді й п’ятдесят, якщо вигравав.

— Це щоб тебе зацікавити, — пояснював він, нахиляючись уперед на канапі, зосереджено потираючи руки. — Розумієш, нам треба, щоб «Colts» були стерті з мапи протягом першої половини гри. Знищені й розгромлені. А з «Cowboys» й «Niners» нам треба, щоб рахунок перевищив тридцять у другій половині гри…

— Ура! — закричав він, збуджено підстрибуючи з піднятим кулаком. — Втратили! М’яч у «Redskins»! Нам пощастило!

Але я був збентежений, бо це «Cowboys» втратили м’яч, а я думав, що вони мають перемогти, набравши щонайменше п’ятнадцять очок. Його раптові перекидання посеред гри з табору однієї команди до іншої були надто несподіваними, щоб я міг за ними встежити, і я іноді плутався й радів не за ту команду; проте коли ми навмання переключалися від гри до гри, від таблиці до таблиці, я тішився його екстазом і протягом дня об’їдався смачною їжею та хапав двадцятки й п’ятдесятки, якими він жбурляв у мене, наче вони падали з неба. В інші дні його опановувала туманна тривога, яка виникала на високій хвилі ентузіазму і яка, наскільки я міг здогадуватися, мала дуже небагато спільного з тим, як відбувалися його ігри; він ходив туди-сюди без видимої причини з руками, закинутими за голову, дивлячись на екран телевізора з виглядом людини, яку спіткала катастрофа в бізнесі: він звертався до тренерів, гравців, запитував, що з ними відбувається, якого біса вони грають не так як слід. Іноді він приходив до мене на кухню з дивним благальним виразом.

— Вони знущаються з мене, — казав він з іронією в голосі, спираючись на стільницю, вигляд у нього був комічний, а зігнута постать чимось нагадувала постать грабіжника банку, який щойно дістав кулю в живіт.

Лінії х. Лінії у. Скільки подолано ярдів, яка різниця в рахунку. У день ігор десь до п’ятої години біле світло пустелі долало незмінну похмурість неділі — осінь, яка переходила в зиму, самотність жовтневого смеркання зі школою наступного дня, — але в кінці таких футбольних вечорів наставав тривалий період тиші, коли настрій натовпу круто змінювався й усе ставало безрадісним і непевним, на екрані й у житті, металеве сяйво скла в патіо золотіло, а потім сіріло, довгі тіні та ніч падали на тишу пустелі, мене опановував смуток, який я не міг струсити з себе, відчуття мовчазних людей, які прямують до виходу зі стадіонів, і холодного дощу, який падає на університетські міста далеко на сході.

Паніку, що навалювалася на мене в ті години, пояснити було важко. Ці дні — дні матчів — уривалися так раптово, ніби тобі пустили кров, і це нагадувало мені ті дні, коли я спостерігав, як наше помешкання в Нью-Йорку пакували в ящики й відсилали геть: відчуття втрати домівки й неможливості за щось зачепитись. Я замикався нагорі у своїй кімнаті, вмикав усе освітлення, курив травичку, якщо вона в мене була, слухав музику, яку раніше не слухав на своїх переносних колонках (як-от Шостаковича та Ерика Саті, що їх записав на свій айпод для матері, але вона так ніколи цього й не послухала), і переглядав книжки у своїй бібліотеці — здебільшого з мистецтва, бо вони нагадували мені про неї.

«Шедеври голландського живопису», «Дельфт: золота доба», «Малюнки Рембрандта, його анонімні учні й послідовники». Зі шкільного комп’ютера я побачив, що існує книжка про Карела Фабриціуса (тоненька, лише сотня сторінок), але в шкільній бібліотеці її не було, а нашу діяльність на шкільному комп’ютері так ретельно перевіряли, що моя параноя перешкоджала мені робити якісь пошуки на ньому — а надто після того, як я бездумно перейшов за посиланням (Het Puttertje, The Goldfinch[95], 1654) і потрапив на офіційний сайт під назвою «База даних про втрачені твори мистецтва», де від мене вимагалося повідомити своє прізвище та адресу. Мене так налякав цей несподіваний сайт зі словами Інтерпол та втрачені, що я запанікував і вимкнув комп’ютер, чого нам не було дозволено робити.

— Що ти зробив? — запитав містер Остроу, бібліотекар, перш ніж я встиг увімкнути комп’ютер знову.

Він простяг руку понад моїм плечем і почав набирати пароль.

— Я…

Попри все, що сталося, коли він почав перевіряти історію браузера, я з полегкістю подумав, що не дивився порнуху. Я мав намір купити собі дешевий лептоп на ті п’ятсот баксів, які батько подарував мені на Різдво, але дуже швидко розтринькав їх у невідомий спосіб. Там ідеться про втрачені твори мистецтва, казав я собі, нема чого панікувати через слово втрачені, адже знищені твори — це також втрачені, хіба не так? Хоч я не повідомив свого прізвища, мене турбувало, що я вийшов на той сайт зі шкільної IP-адреси. Наскільки мені було відомо, слідчі, які до мене приходили, стежили за мною і знали, що я перебуваю в Лас-Веґасі, зв’язок слабенький, але реальний.

Картина була захована дуже розумно, як я вважав. Загорнута в чисту полотняну наволочку, вона була прикріплена клейкою стрічкою до передньої спинки ліжка. Гобі навчив мене, як обережно треба обходитися з давніми речами (іноді, коли йому доводилося торкатися особливо делікатних об’єктів, він надягав білі бавовняні рукавички), я ніколи не брав своєї картини голими руками, і то лише за краєчки. Я дивився на неї тільки тоді, коли батька й Ксандри не було вдома і я знав, що вони скоро не прийдуть, — хоч навіть тоді, коли я не міг її бачити, я любив думати, що вона тут, завдяки глибині й відчутності, які вона всьому надавала, завдяки тому, як вона зміцнювала основи всіх речей, завдяки її невидимій прямокутній правильності, що наповнювала мене впевненістю, як наповнювало мене впевненістю знання про те, що десь далеко в Балтійському морі плавають кити, а ченці в усіх регіонах світу безперервно моляться за спасіння людства.

Дістати її, взяти в руки, дивитися на неї було вельми серйозною справою. Варто було мені потягтися за нею, як мене заповнювало відчуття простору й польоту; а в якусь дивну мить, коли я довго дивився на неї очима, сухими від охолодженого повітря пустелі, простір між мною і нею, здавалося, зникав, і я бачив, що це картина, а не я була живою.

1622–1654. Син шкільного вчителя. З точністю йому можна приписати близько десятка картин. За словами ван Блейсвейка, історика міста Дельфта, Фабриціус був у своїй студії, де малював паламаря Дельфтської церкви Оуде Керк, коли о пів на одинадцяту ранку вибухнув пороховий склад. Тіло художника Фабриціуса дістали з-під руїн його студії сусіди-бюргери, «з великим смутком», як розповідається в книжках, і «з чималими зусиллями». Що мене вразило в цих коротких розповідях із бібліотечної книги, то це елемент збігу: випадкові нещастя, моє і його, збігалися в якомусь невидимому пункті, пункті великого вибуху, як казав мій батько не з якимсь сарказмом або зневагою, а з шанобливим визнанням могутності фортуни, яка правила його власним життям. Ви могли шукати зв’язок між цими подіями протягом років і ніколи його не знайти, усе це стосувалося злиття речей, розпаду речей, викривлення часу, мама опинилася поблизу музею, коли час здригнувся, а світло затремтіло — на краю сліпучої яскравості застигла невизначеність. Випадковість, яка могла або не могла все змінити.

Нагорі вода з-під крана у ванній була така хлорована, що пити її було не можна. Ночами сухий вітер гнав по вулиці сміття та порожні бляшанки з-під пива. Сирість і волога, пояснював мені Гобі, завдають найбільшої шкоди антикварним речам. На високому годинникові, який він ремонтував, коли ми з ним розлучилися, він показав мені, як згнило дерево на дні від сирості («хтось мив кам’яну підлогу, поливаючи її з відра, ти бачиш, яке м’яке це дерево, як воно легко зношується?»).

Викривлення часу: це спосіб бачити речі двічі або навіть більше ніж двічі. Як ритуали мого тата, його системи вгадування, усі його пророцтва й чари ґрунтувалися на широкому полі знання невидимих конструкцій, так і вибух у Дельфті був частиною комплексу подій, яка зрикошетила в сучасність. І від можливих численних наслідків голова йшла обертом.

— Гроші — не головне, — сказав мій батько. — Вони передають енергію речей, ти це знаєш? Треба хапати свій шанс і не відпускати його.

Щиголь пильно дивився на мене незмінним поглядом блискучих очей. Дощечка, на якій намальовано картину, була «невеликою, лише трохи більшою за аркуш паперу формату А4», — повідомляла одна з моїх книг із мистецтва, хоч усі ці дати й розміри, інформація, подана в мертвій книзі, не мали аніякої ваги, як статистика, згідно з якою «Packers» піднялися на дві сходинки в четвертій чверті гри, коли дрібний крижаний сніг почав падати на поле. Картина з її чарами, її живим характером була схожа на ту дивну хвилину, коли почав падати сніг, зеленаві вогники та сніжинки закрутилися перед камерами, коли вже було байдуже до гри, до того, хто виграє і хто програє, тільки хотілось увібрати в себе цей безмовний, не захищений од вітру момент. Я дивився на картину й відчував те саме злиття в одній точці: миготливу, пронизану сонцем мить, яка існує тепер й існувала вічно. І лише зрідка помічав ланцюг у щигля на ніжці й думав про те, яким жорстоким було життя до цього маленького створіння — воно могло злетіти вгору лише на мить і відразу мусило приземлитися на те саме безнадійне місце.

V

Що було добре: я не міг не радіти з того, яким приємним чоловіком став мій батько. Він водив мене обідати — смачні обіди в ресторанах на столах, накритих білою скатертиною, лише ми двоє — принаймні раз на тиждень. Іноді він запрошував і Бориса, Борис завжди приймав запрошення — спокуса смачного обіду була достатньо сильною, щоб перемагати гравітаційну силу Котку, — але, хоч як дивно, я тішився таким обідом більше, якщо на ньому були присутні лише ми двоє, батько і я.

— Знаєш, — сказав він за одним із цих обідів, коли ми затрималися за десертом, розмовляючи про школу, про все на світі (цей новий, небайдужий батько! звідки він з’явився в мене?), — знаєш, мені справді було приємно заново познайомитися з тобою, після того як ти оселився тут, Тео.

— Ага, м-м, мені також, — сказав я збентежено, але цілком щиро.

— Я хочу сказати, — батько розчесав п’ятірнею волосся, — дякую тобі, що ти дав мені другий шанс, хлопче. Бо я припустився величезної помилки. Я ніколи не повинен був дозволити собі, щоб стосунки з твоєю матір’ю перешкодили моїм стосункам із тобою. Ні, ні, — сказав він, підіймаючи руку, — я ні в чому не звинувачую твою маму, це все в минулому. Але вона так сильно тебе любила, що я почувався третім зайвим. Можна сказати, чужим у власному домі. Ви двоє були такими близькими, — він сумно засміявся, — що там не лишалося місця для трьох.

— Розумієш… — Моя мати і я ходили навшпиньках по квартирі, перемовляючись пошепки, намагаючись уникати його. Таємниці, сміх. — Розумієш, я просто…

— Ні, ні, я не хочу, щоб ти просив у мене пробачення. Я твій тато, й мені треба було поводитися розумніше. Не дозволяти, щоб утворилося таке собі порочне коло, якщо ти розумієш, про що я кажу. Я почувався витісненим, зайвим, багато пив. А я не повинен був дозволяти собі таке. Я пропустив кілька дуже важливих років у твоєму житті. І тепер мушу з цим жити.

— Ум… — я почував себе так погано, що не знаходив слів.

— Я не намагаюся чимось тобі дорікнути, хлопче. Але я дуже радий, що ми тепер друзі.

— Я теж, — сказав я, дивлячись у тарілку з-під крем-брюле, яку начисто вишкріб.

— І я хочу якось тобі це відшкодувати. Цього року я непогано заробив на спорті, — мій тато відпив ковток кави. — Я хочу відкрити на тебе ощадний рахунок. Тобто відкласти тобі трохи грошей. Бо, знаєш, я несправедливо поводився у стосунку до тебе й до твоєї матері протягом тих місяців, коли я вас покинув.

— Тату, — збентежено сказав я, — ти не мусиш цього робити.

— Але я хочу! Ти маєш номер соціального страхування, так?

— Звичайно.

— Ну то я вже відклав для тебе десять тисяч баксів. Це буде непоганий початок. Якщо не забудеш, то як ми повернемося додому, даси мені свій номер соціального страхування, і я, коли буду наступного разу в банку, відкрию рахунок на твоє ім’я, гаразд?

VI

Поза школою я тепер майже не бачився з Борисом, крім недільної подорожі, коли мій батько возив нас до «Карнеґі Делі» при «Міражі» на печиво сабле та польську випічку. Але раптом за кілька тижнів до Дня подяки він протупотів до мене нагору, коли я зовсім не сподівався його побачити, і сказав:

— Твій батько добряче програвся, ти знаєш?

Я відклав убік «Сайлеса Марнера»[96], якого ми вивчали в школі.

— Що ти сказав?

— Він грав за двохсотдоларовими столами — по двісті доларів за ставку, — сказав він. — За п’ять хвилин там можна програти тисячу баксів.

— Тисяча баксів для нього дрібниця. — сказав я; а коли Борис не відповів, додав: — Він не сказав тобі, скільки програв?

— Не сказав. Але багато.

— Ти певен, що він не гречаної вовни тобі наплів?

Борис засміявся.

— Може бути, — сказав він, сідаючи на ліжко й відхиляючись на ліктях назад. — А ти нічого про це не знаєш?

— Ну… — Наскільки я знав, мій батько зірвав великий куш, коли «Bills» виграли минулого тижня. — Я не бачу, щоб він потрапив у нелегке становище. Він водив мене до «Бушона» й до інших крутих закладів.

— Так, але, можливо, на те була причина, — авторитетно сказав Борис.

— Причина? Яка причина?

Борис, здавалося, хотів щось сказати, але передумав.

— Хто знає, — сказав він, запалюючи сигарету й глибоко затягнувшись. — Адже твій батько почасти росіянин.

— Справді, — сказав я, сам потягшись за сигаретою. Я часто слухав, як Борис і мій батько, вимахуючи руками, провадили свої «інтелектуальні розмови», обговорюючи чимало знаменитих гравців у російській історії: Пушкіна, Достоєвського, інші імена, яких я не знав.

— Атож, це дуже по-російськи, ти знаєш, весь час нарікати, як погано складаються справи. А якщо у твоєму житті все гаразд, то ліпше мовчи. Не спокушай диявола. — Борис мав на собі сорочку, яка відслужила свою службу в мого батька, запрану майже до прозорості й таку велику, що вона майоріла на ньому, мов якийсь предмет арабського або індуського одягу. — Та про твого батька буває важко сказати, коли він жартує, а коли говорить серйозно. — Він пильно поглянув на мене. — Про що ти думаєш?

— Ні про що.

— Він знає, що ми з тобою говоримо. Тому й розповів мені про свою проблему. Він би мені нічого не розповідав, якби не хотів, щоб ти про все знав.

— Авжеж.

Я був переконаний, що справа не в цьому. Мій батько належав до тих чоловіків, які в певному настрої готові жваво обговорювати своє особисте життя з дружиною свого боса або якоюсь іншою особою, що не має аніякісінького стосунку до його справ.

— Він розповів би тобі все сам, — сказав Борис, — якби думав, що ти хочеш це знати.

— Послухай-но… Адже ти сам сказав… — Мій батько мав потяг до мазохізму, до перебільшення своїх невдач. Під час наших спільних бесід у неділю він любив нарікати на долю, стогнав і хитався, жаліючись, що його «розмазали об стінку» або «знищили», після того як програв одну гру, попри те що виграв десятки інших і підраховував прибутки на своєму калькуляторі. — Інколи він, м’яко кажучи, перебільшує.

— Так, це правда, — розважливо мовив Борис. Він узяв сигарету, глибоко затягнувся, а потім по-товариськи подав її мені. — Можеш докурити.

— Ні, дякую.

На хвилину запала мовчанка, протягом якої ми чули, як горлає телевізійна юрма на матчі мого батька. Потім Борис знову відхилився на ліктях і сказав:

— Унизу є щось поїсти?

— Анічогісінько.

— Я думав, там залишилися якісь китайські страви.

— Їх там більше нема. Хтось усе поїв.

— Прокляття. Тоді я, мабуть, піду до Котку, у її матері є заморожені піци. Ти зі мною?

— Ні, дякую.

Борис засміявся й зробив жест, який він вважав гангстерським.

— Тоді сам улаштовуйся, чувак, — сказав він своїм «гангстерським голосом» (який відрізнявся від його звичайного голосу отим жестом і словом «чувак»), підвівся й рушив до виходу. — Ніґер подався гамати.

VII

Дивовижно, як швидко у взаєминах Бориса й Котку з’явилася нота постійного роздратування. Вони досі ходили обнявшись і не могли відірвати одне від одного рук, але варто було комусь із них відкрити рота, як їхня розмова ставала схожа на розмову людей, одружених уже років п’ятнадцять. Вони сперечалися за невеликі суми грошей, за те, хто з них заплатив за їхній останній обід. Їхні розмови, коли я мав нагоду підслухати їх, були приблизно такими:

БОРИС. Пробач! Я ж хотів, щоб усе було добре!

КОТКУ. Але вийшло в тебе не дуже добре.

БОРИС (зривається на біг, щоб її наздогнати). Я справді хотів, Котику! Чесно! Намагався, щоб усе було добре!

КОТКУ (дує губи).

БОРИС (марно намагається поцілувати її). Що я такого зробив? У чому справа. Чому ти вважаєш, що я перестав ставитися до тебе добре?

КОТКУ (мовчить).

Проблема з Майком — чистильником басейнів і романтичним суперником Бориса — розв’язалася завдяки вельми вчасному рішенню Майка вступити до Берегової охорони. Котку, схоже, щотижня годинами розмовляла з ним по телефону, але це чомусь зовсім не турбувало Бориса («Вона лише намагається підтримати його, ото й усе»). Але я з тривогою спостерігав, яким ревнивим був він щодо неї в школі. Він знав її розклад напам’ять, і, щойно той або той наш урок закінчувався, він мчав шукати її, наче боявся, що вона зрадить його під час якої-небудь ділової іспанської абощо. Одного дня після школи, коли Поппер і я були самі вдома, він зателефонував мені, щоб запитати:

— Ти знаєш хлопця на ім’я Тайлер Оловска?

— Ні.

— Він у твоєму класі з американської історії.

— Пробач мені. Це великий клас.

— Знайди його. Ти можеш щось довідатися про нього? Можливо, де він живе?

— Де він живе? Це стосується Котку?

І раптом — на мій превеликий подив — подзвонили в двері: чотири неквапні дзвінки. За весь той час, який я прожив у Лас-Веґасі, ніхто не дзвонив у двері нашого дому бодай один раз. Борис на протилежному кінці дроту також почув цей дзвінок.

— Що там таке? — запитав він.

Собака бігав по колу й нестямно гавкав.

— Хтось подзвонив у двері.

— У двері? — На нашій пустельній вулиці — ні сусідів, ні вивезення сміття, ні навіть вуличного освітлення — це була велика подія. — Хто б це міг бути, як ти думаєш?

— Я не знаю. Я тобі перетелефоную.

Я підхопив Попчика, який практично вже смикався в істериці, і, тоді як він звивався й скавулів у моїх руках, намагаючись зіскочити на підлогу, я примудрився відчинити двері однією рукою.

— Ви тільки гляньте, — сказав приємний голос із джерсійським акцентом, — який милий хлоп’як.

Кліпаючи очима, я побачив у яскравому світлі надвечірнього сонця дуже високого, дуже засмаглого, дуже стрункого чоловіка невизначеного віку. Він був схожий почасти на ковбоя з родео, а почасти на колишнього клубного аніматора. Його окуляри-авіатори в золотій оправі мали вгорі яскраво-червону смугу; він був у білому спортивному піджаку поверх червоної ковбойської сорочки з перловими застібками і в чорних джинсах, але головною дивовижею, яку я в ньому помітив, було волосся: частина накладена, частина пересаджена або підклеєна, схоже на скловолокно, а його темно-брунатний колір скидався на колір взуттєвого крему в бляшанці.

— Відпусти його, — сказав він, показавши на Поппера, який досі пручався й намагався визволитися. Голос у нього був глибокий, а манери — спокійними й дружніми. За винятком акценту, він був типовим техасцем, у своїх чоботях та в усьому іншому. — Відпусти його, нехай побігає! Я нічого не маю проти. Я люблю собак.

Коли я відпустив Попчика, він нахилився, щоб погладити його по голові в позі, яка нагадувала худого ковбоя біля табірного вогнища. Хоч яким дивним здавався мені незнайомець зі своїм волоссям та всім іншим, я не міг не захоплюватися тим, як легко й зручно він почувався у своїй шкурі.

— Так, так, — сказав він. — Славний хлоп’як. Атож, я про тебе! — Його засмаглі щоки були зморщені, схожі на печене яблуко, посмуговане тонкими лініями. — Я маю вдома троє власних. Міні-піні.

— Кого, кого?

Він випростався; коли він усміхнувся мені, то відкрив рівні, сліпучі, білі зуби.

— Мініатюрних пінчерів, — сказав він. — Нервові малі мерзотники, я за поріг, а вони уже весь дім пережували, але я їх люблю. Як тебе звуть, хлопче?

— Теодор Декер, — сказав я, дивуючись, хто це такий.

Він знов усміхнувся. Його очі за напівтемними окулярами були маленькі й іскристі.

— Привіт! Ще один житель Нью-Йорка! Я це чую з твого голосу, я не помилився?

— Ні.

— Хлопець із Мангеттену, я здогадався правильно?

— Правильно, — сказав я, дивуючись, що такого в моєму голосі він почув. Досі ніхто не вгадував, що я з Мангеттену, лише почувши мій голос.

— Ну а я з Канарсі. Там народився, там і виріс. Завжди приємно зустріти хлопця з далекого Сходу. Мене звати Нааман Сільвер.

Він подав мені руку.

— Радий познайомитися з вами, містере Сільвер.

— Містер! — Він приязно засміявся. — Люблю чемних дітей. Більше таких, як ти, не виробляють. Ти єврей, Теодоре?

— Ні, сер, — відповів я й відразу пожалкував, що не сказав «так».

— Розумієш, усі, хто з Нью-Йорка, в моєму уявленні — почесні євреї. Так я на це дивлюся. Ти коли-небудь бував у Канарсі?

— Ні, сер.

— Колись це була фантастична громада, хоча тепер… — Він стенув плечима. — Моя родина жила там протягом чотирьох поколінь. Мій дідусь Саул мав один із перших кошерних ресторанів в Америці, розумієш? Ресторан був великий і славетний. Та він закрився, коли я ще був малою дитиною. І тоді моя мати переїхала до Джерсі, після того як помер мій батько, щоб ми могли жити ближче до мого дядька Гаррі та його родини. — Він поклав руку собі на стегно й подивився на мене. — Твій батько вдома, Тео?

— Ні.

— Ні? — Він подивився повз мене в дім. — Дуже шкода. А знаєш, коли він повернеться?

— Ні, сер, — відповів я.

— Сер. Мені це подобається. Ти хороший хлопець. Повір, ти схожий на мене, коли я був у твоєму віці. Тільки-но закінчив єшиву[97]. — Він підняв обидві руки, на засмаглих і волохатих зап’ястках блищали золоті браслети. — А руки я тоді мав молочно-білі, як у тебе.

— Ум… — Я все ще незграбно стовбичив у дверях. — Чи не хочете ви зайти? — Я не був певен, що мені дозволено запрошувати в дім незнайомців, але почувався самотнім і знудженим. — Ви можете почекати його, якщо хочете. Але я не знаю, коли він повернеться додому.

Він знов усміхнувся.

— Ні, дякую. Я повинен зробити ще чимало візитів. Але я хочу бути з тобою відвертим, бо ти дуже милий хлопець. У мене на твого батька п’ять очок. Ти знаєш, що це означає?

— Ні, не знаю.

— От і гаразд. Тобі не треба це знати, і я сподіваюся, ти ніколи й не знатимеш. Але дозволь мені сказати, що таку політику бізнесу я не схвалюю. — Він по-дружньому поклав руку мені на плече. — Вір мені чи не вір, Теодоре, а я люблю облаштовувати справи по-людськи. Мені не до вподоби приходити до чоловіка в дім і розмовляти з його малим сином, як я тепер розмовляю з тобою. Це неправильно. За нормальних обставин я поїхав би на службу до твого батька й ми обговорили б наші справи там. Але він належить до людей, яких знайти нелегко, та, мабуть, ти й сам про це знаєш.

Я чув, як у домі дзвенить телефон. Я був певен, що то Борис.

— Тобі краще піти й підняти слухавку, — приязно порадив мені містер Сільвер.

— Та ні, не обов’язково.

— Піди. Це може бути нагальна справа. Я тебе почекаю тут.

Дедалі більше стривожений, я пішов і підняв слухавку. Як я й здогадався, то був Борис.

— Хто це був? — запитав він. — Сподіваюся, не Котку?

— Ні. Послухай-но…

— Я думаю, вона пішла додому з тим Тайлером Оловска. У мене таке дивне передчуття. Хоч, може, вона й пішла не додому разом із ним. Але вони вийшли зі школи вдвох — вона розмовляла з ним на паркінгу. Розумієш, вона навчалася свій останній рік у тому самому класі, що й він, техніка обробки дерева чи щось таке…

— Борисе, пробач, але я справді не можу розмовляти з тобою тепер, я передзвоню тобі, гаразд?

— Я повірю тобі на слово, що то був не твій батько на протилежному кінці телефону, — сказав містер Сільвер, коли я повернувся до дверей. Я подивився повз нього на білий кадиллак, припаркований біля хідника. В автомобілі було двоє людей — водій і ще один чоловік на передньому сидінні. — То був не твій батько, я не помиляюся?

— Ні, сер, не він.

— Ти сказав би мені, якби то був він, чи не так?

— Сказав би, сер.

— Чому я тобі не вірю?

Я мовчав, не знаючи, що сказати.

— Не має значення, Теодоре. — Він знову замовк, щоб почухати Поппера за вухами. — Я знайду його, рано чи пізно. А ти запам’ятаєш, що йому від мене переказати? І скажеш, що я сюди приїздив?

— Скажу, сер.

Він показав на мене своїм довгим пальцем.

— Як мене звуть — повтори.

— Містер Сільвер.

— Містер Сільвер. Правильно. Я просто вирішив перевірити.

— То що я повинен йому переказати?

— Перекажи йому, що азартні ігри — для туристів. А не для місцевих. — Дуже легенько він торкнувся тонкою засмаглою рукою маківки моєї голови. — І нехай тебе береже Бог.

VIII

Коли Борис з’явився у дверях десь через півгодини, я спробував розповісти йому про візит містера Сільвера, та він, хоч трохи й слухав мене, головним чином лютував на Котку за те, що вона фліртує з іншим хлопцем, цим Тайлером Оловска чи як там його, багатим любителем марихуани, на рік старшим від нас, який належав до команди гольфістів.

— От сука, — хрипко сказав він, коли ми сиділи з ним унизу й курили травичку Котку. — Вона не бере слухавку. Я знаю, що вона з ним, я це знаю.

— Заспокойся. — Будучи стурбований візитом містера Сільвера, я ще більше дратувався розмовами про Котку. — Він, либонь, просто купує в неї травичку.

— Так, але це не все, я знаю. Вона більше не хоче, щоб я в неї ночував, ти помітив? Завжди в неї справи. Вона навіть не носить намисто, яке я їй купив.

Мої окуляри з’їхали набік, і я повернув їх на перенісся. Борис навіть не купував те ідіотське намисто, а поцупив його в торговельному центрі, схопивши його й кинувшись навтіки, тоді як я (ідеальний громадянин у шкільному піджаку) відвертав увагу продавщиці тупими, але чемними розпитуваннями про те, що вона рекомендує нам із татом купити мамі на день народження.

— Ну й ну, — сказав я, намагаючись говорити якомога співчутливіше.

Борис спохмурнів, зібрав чоло в грозову хмару.

— Вона добра хвойда. Одного дня прикинулася, ніби плаче в класі, — хотіла, щоб цей мерзотник Оловска її пожалів. Яка блядь!

Я стенув плечима — тут я йому заперечувати не збирався — і передав йому косяк.

— Вона любить його тільки тому, що він має гроші. Його родина має два «мерседеси» Е-класу.

— Це стара бабська машина.

— Нісенітниця. У Росії на них їздять бандити. І, — він глибоко затягся, затримав дим усередині, очі в нього засльозилися, чекай, чекай, зараз я скажу найважливіше, — ти знаєш, як він її називає?

— Котку?

Борис із такою наполегливістю називав її Котку, що люди в школі, навіть учителі, також стали називати її Котку.

— Справді так! — сказав Борис розлючено, випустивши з рота струмінь густого диму. — Моє ім’я! Клічка, яку я їй дав. А що було одного дня в коридорі? Я бачив, як він скуйовдив їй волосся.

На журнальному столику лежало кілька напіврозталих м’ятних цукерок із кишені мого тата серед кількох квитанцій і дрібних грошей, і я розгорнув одну й поклав у рот. Я літав високо, наче парашутист, і солодка знемога обпалювала мене, наче вогонь.

— Скуйовдив їй волосся? — запитав я, клацаючи зубами об цукерку. — Як це?

— А ось так, — сказав він, зробивши такий рух рукою, ніби шарпав когось за волосся, востаннє затягнувся й погасив косяк. — Я не знаю, як це у вас називається.

— Я не став би звертати на це увагу, — сказав я, опустивши голову на спинку канапи. — Покуштуй-но одну з цих цукерок. Вони просто офігенні.

Борис провів долонею по обличчю, потім струснув головою, як собака, що обтрушується від води.

— Ух, — сказав він, застромивши обидві руки у своє сплутане волосся.

— Мені теж, — сказав я після тремтливої паузи.

Мої думки були розтягнуті й липкі, на поверхню спливали повільно.

— Ти про що?

— Я обкурився.

— Справді? — засміявся він. — І добре обдовбався?

— По саму зав’язку, друже.

М’ятна цукерка на моєму язиці розбухла до неймовірних розмірів, стала великою, як валун, і я майже не міг обертати язиком із нею в роті.

Настала мирна мовчанка. Було близько пів на шосту, але світло сяяло ще чисте, яскраве. Кілька моїх білих сорочок сушилися біля басейну, вони були сліпучими, маяли на вітрі й ляскали, мов вітрила. Я заплющив очі — червоне світло проникало крізь мої повіки — й провалився в (несподівано дуже зручну) канапу, так ніби я сидів у човні, що гойдався на хвилях, і думав про Гарта Крейна[98], творчість якого ми вивчали на уроках англійської мови. Бруклінський міст. Чому я ніколи не прочитав цього вірша, коли жив у Нью-Йорку? І чому ніколи не звертав уваги на цей міст, який бачив практично щодня? Чайки й запаморочлива висота. Я думав про кінотеатри, про далекі обрії…

— Я готовий задушити її, — раптом озвався Борис.

— Ти про кого? — сказав я, почувши лише слово задушити і брутально погрозливий тон Бориса.

— Кощава й бридка курва. Як вона мене бісить! — Борис підштовхнув мене ліктем. — А ти, Поттере? Невже ти не хотів би стерти з її фізіономії цю єхидну посмішку?

— Ну, знаєш… — сказав я після приголомшеної паузи; це запитання було явно підступним. — А що таке курва?

— По суті, те саме, що й хвойда.

— Он як.

— Я мав на увазі її поведінку.

— Зрозуміло.

Запала тривала й досить дивна мовчанка, і я подумав, що треба б підвестись і поставити якусь музику, хоч і не міг вирішити, яку саме. Щось бадьоре здавалося недоречним, а ще менше мені хотілося слухати щось темне й просякнуте страхом.

— Гм… — сказав я, коли вирішив, що пауза непристойно затяглася. — «Війна світів» почнеться через п’ятнадцять хвилин.

— Я покажу їй «Війну світів», — погрозливим тоном сказав Борис, підводячись.

— Куди ти йдеш? — запитав я. — До «Дабл Р»?

Борис спохмурнів.

— Смійся, смійся, — сказав він, натягуючи свій сірий совєтскій плащ. — Для твого батька буде потрійне Р, якщо він не виплатить гроші, які заборгував тому чоловікові.

— Потрійне Р?

— Револьвер, розстріл, ридання, — сказав Борис із похмурим слов’янським сміхом.

ІХ

Це з якогось кінофільму чи звідки? — дивувався я. Потрійне Р? Де він на це натрапив? Хоч я доклав чималих зусиль, щоб викинути події цього дня з пам’яті, Борис неабияк налякав мене своєю останньою реплікою, і я нерухомо сидів унизу, тупо дивлячись «Війну світів» із вимкненим звуком, слухав гуркіт машинки для виготовлення льоду та звук полоскання на вітрі парасолі в патіо. Попперові передався мій настрій, він був не менш накручений, аніж я, і з гучним гавкотом стрибав із канапи на кожен звук, що лунав поблизу дому, — тож коли незабаром після того, як споночіло, якась машина й справді звернула на під’їзну доріжку, він метнувся до дверей і зчинив гавкіт, що налякав мене мало не до смерті.

Але то був лише батько. Він був пом’ятий, осклілий і явно в поганому гуморі.

— Тату? — Я ще перебував під кайфом, і тому мій голос був надто засапаний і дивний.

Він зупинився внизу під сходами й подивився на мене.

— Сюди приходив один чоловік. Якийсь містер Сільвер.

— Справді? — перепитав батько досить неуважним голосом.

Але він стояв нерухомо, тримаючись руками за перила.

— Він сказав, що хоче зустрітися з тобою.

— Коли він був? — запитав батько, заходячи до кімнати.

— Близько четвертої години по обіді, так мені здається.

— Ксандра була вдома?

— Я її не бачив.

Він поклав руку мені на плече й десь на хвилину замислився.

— Так, — сказав він. — Я буду тобі вдячний, якщо ти їй про це не скажеш.

Тут я помітив, що недопалок Борисового косяка досі лежить на попільничці. Він побачив, що я дивлюся на нього, підняв його й понюхав.

— Недаремно мені вчувся запах, — сказав він, опускаючи недопалок у кишеню піджака. — Від тебе також трохи смердить, Тео. Де ви, хлопці, це добуваєте?

— Усе гаразд?

Очі в мого батька були червоні й несфокусовані.

— Звичайно, все гаразд, — відповів він. — Я піду нагору і зроблю кілька дзвінків.

Від нього сильно пахло застояним тютюновим димом і женьшеневим чаєм, який він тепер постійно пив, — цю звичку він запозичив від китайських бізнесменів у салоні бакара. Це робило запах його поту різким, чужоземним запахом. Дивлячись, як він підіймається сходами, я побачив, що він дістав із кишені недопалок косяка й замислено понюхав його.

Х

Коли я опинився нагорі у своїй кімнаті й замкнув двері, а Поппер ще не заспокоївся й нервово ходив туди-сюди, мої думки повернулися до картини. Досі я пишався тим, що придумав заховати її в наволочку, а наволочку приклеїти до ліжка, але тепер зрозумів, якою дурницею було ховати її вдома — хоч у мене й не було вибору, хіба що я міг би заховати її в сміттєвому баку за кілька будинків від нас (якого не спорожняли жодного разу, відколи я оселився жити в Лас-Веґасі) або в одному з покинутих будинків по той бік вулиці. Будинок Бориса був не більш безпечним, ніж мій, а більше я не мав нікого, кого знав би досить добре або кому міг би довіряти. Єдиним іншим місцем була школа — теж невдала думка; і хоч я знав, що існує кращий вибір, проте знайти його не міг. Раз по раз у невизначений час у школі вибірково перевіряли деякі шафки, а тепер — коли через Бориса я був пов’язаний із Котку — я перебував, мабуть, також під підозрою і в моїй шафці могли здійснити обшук будь-коли. Та якби хтось і знайшов картину там — чи то директор школи, чи містер Детмарс, жахливий баскетбольний тренер, чи навіть охоронець із фірми, яких іноді приводили до школи, щоб налякати учнів, — це було б краще, аніж якби її знайшли мій тато або містер Сільвер.

Картина в наволочці була ще обгорнута кількома шарами паперу, склеєного клейкою стрічкою, — хорошого паперу, який я поцупив у мистецькому класі в школі і який був іще прокладений кількома чистими полотняними кухонними рушниками, щоб захистити поверхню картини від кислот на папері (яких там не було). Але я діставав картину надто часто, щоб подивитися на неї, — розліплював верхні краї обгортки, аби вийняти її з неї, й папір порвався, а клейка стрічка перестала бути клейкою. Полежавши кілька хвилин у ліжку й дивлячись у стелю, я підвівся на ноги, дістав величезний моток пакувальної клейкої стрічки, що лишився після нашого переїзду, й відліпив подушку з картиною від передньої стінки ліжка.

Було надто спокусливо тримати картину в руках і не подивитися на неї. Я швиденько витяг її з обгорток, і її сяйво відразу огорнуло мене — щось майже музичне, внутрішня насолода, непоясненна за глибокою гармонією правильності, що хвилює кров. Так серцебиття сповільнюється і стає впевненим, коли перебуваєш поруч із кимось, хто тебе любить і оберігає. Вона випромінювала силу й сяйво, щось подібне до ранкового світла в моїй колишній спальні в Нью-Йорку, яке було тихим, але бадьорило, яке робило все виразнішим, приємнішим і ніжнішим, ніж насправді, бо воно було частиною минулого, якого вже не повернеш: теплого світіння шпалер, старого напівзатіненого глобуса від «Ренд МакНеллі».

Маленька пташка, жовта пташка. Струсивши з себе заціпеніння, я засунув картину назад в обгорнуте папером полотно й знову обгорнув її двома або трьома (чотирма? п’ятьма?) сторінками старих спортивних газет мого батька, потім — імпульсивно, з рішучістю — знову й знову став обмотувати її клейкою стрічкою, аж доки не стало видно жодної літери й уся стрічка, яка була у велетенському мотку, скінчилася. Тепер ніхто не зміг би легко розмотати цей згорток. Навіть за допомогою ножа, і то доброго ножа, а не лише ножиць, знадобилося б чимало часу, щоб проникнути всередину обгортки. Нарешті, коли я закінчив і згорток став схожим на науково-фантастичний кокон, я запхав муміфіковану картину в наволочці до своєї шкільної сумки й поклав її під ковдру біля своїх ніг. Роздратовано загарчавши, Поппер посунувся, щоб звільнити місце. Хоч пес був дуже малий і кумедний на вигляд, він умів люто загавкати, оберігаючи свою територію коло мене; і я знав, що якби хтось увійшов до моєї кімнати, коли я сплю, — навіть Ксандра або мій батько, яких він не дуже любив, — він би підхопився на ноги й здійняв тривогу.

Але намагання себе підбадьорити знову перетворилися на думки про незнайомців та спроби проникнути в наш дім. Кондиціонер гнав таке холодне повітря, що я весь тремтів; а коли заплющив очі, то відчув, що вилетів зі свого тіла — полетівши вгору, наче наповнена гарячим повітрям куля, — і прийшов до тями, лише коли розплющив очі. Тож я намагався тримати їх заплющеними й спробував пригадати все, що міг, із вірша Гарта Крейна, проте пригадав не так багато, лиш окремі слова, такі як чайки, рух, гуркіт і світанок, що передавали відчуття певних дистанцій вірша, його перепади від високого до низького; а коли я відключився, мене опанувала пам’ять про вузенький, вітряний, просякнутий автомобільними вихлопами парк біля нашого колишнього помешкання на Іст-Рівер, про автомобільний гуркіт, що лунав десь нагорі, тоді як річка хлюпотіла своєю плутаною течією й іноді, здавалося, текла у двох протилежних напрямках.

ХІ

Я мало спав тієї ночі і був геть виснажений, коли прийшов до школи й поклав картину у свою шафку, тож навіть не помітив, що Котку (яка крутилася біля Бориса, наче нічого й не сталося) має розбиту губу. І лише коли я почув, як один зі старших хлопців Едді Різо запитав у неї: «З вантажівкою поцілувалась?», я побачив, що хтось добряче зацідив їй у пику. Вона здавалася трохи знервованою й розповідала людям, що вдарилася губою об дверцята автомобіля, проте явно була збентежена, і її розповідь (мені принаймні) не здавалася правдивою.

— Твоя робота? — спитав я Бориса, коли побачив його віч-на-віч (ну, відносно віч-на-віч) на уроці англійської мови.

Борис стенув плечима.

— Я ненавмисне.

— Що означає «ненавмисне»?

Борис відповів мені з виразом подиву:

— Вона мене спровокувала.

— Вона тебе спровокувала, — повторив я.

— Якщо ти ревнуєш мене до неї, то…

— Пішов ти в жопу, — сказав я. — Мені до сраки і ти, і твоя Котку — я маю свою причину непокоїтися. Ти можеш бити її, скільки тобі захочеться, мені один хер.

— О Боже, Поттере, — сказав Борис, несподівано протверезівши. — Він ще приходив? Той чоловік?

— Ні, — сказав я після короткої паузи. — Ще не приходив. Зрештою, мені байдужісінько, — сказав я, побачивши, що Борис не відриває від мене погляду. — Це його проблема — не моя. Нехай виплутується.

— Скільки він заборгував?

— Не маю уявлення.

— Ти можеш знайти для нього гроші?

— Я?

Борис відвернув від мене погляд. Я штурхнув його в руку.

— Що ти мав на увазі, Борисе? Про що ти говориш? — додав я, коли він не відповів.

— Ет, забудь, — швидко сказав він і відкинувся назад на стільці, і я не мав можливості продовжити цю розмову, бо до класу ввійшла Спірсецька, налаштована на подальше обговорення настогидлого «Сайлеса Марнера», і на тому все закінчилося.

ХІІ

Того вечора тато прийшов додому раніше з торбиною страв зі свого улюбленого китайського ресторану, включно з додатковою порцією моїх улюблених пікантних «галушок», — і він був у такому доброму гуморі, наче мені приснився прихід містера Сільвера й усе, що сталося вчора ввечері.

— Так от… — почав я й замовк.

Ксандра доїла китайські млинці й мила посуд, а при ній я нічого важливого сказати не міг.

Він усміхнувся мені широкою усмішкою тата, тією самою усмішкою, за яку стюардеси іноді пересаджували його до бізнес-класу.

— Що так от? — запитав він, відсуваючи вбік коробку з сичуанськими креветками й потягшись за печивом із передбаченнями.

— Ну, сам розумієш. — Ксандра потужно ввімкнула воду з її шумом. — Ти залагодив усі свої справи?

— Які справи? — весело запитав він. — Ти маєш на увазі Бобо Сільвера?

— Бобо?

— Послухай-но, сподіваюся, ти не засмутився через це. Справді не засмутився, я не помиляюся?

— Ну, знаєш…

— Бобо, — засміявся він, — вони називають його The Mensch[99]. Насправді він хороший хлопець — ти ж із ним розмовляв, — ми лише трохи посварились, ото й усе.

— А що означає «п’ять очок»?

— Знаєш, це просте непорозуміння, — сказав він, — ці люди схожі на персонажів. Вони мають власну мову, власний спосіб вести справи. Але, — він засміявся, — коли я зустрівся з ним біля «Цезаря», у його «офісі», як називає те місце Бобо, ти зрозумів, біля басейну «Цезар», одне слово, коли я зустрівся з ним, знаєш, що він мені сказав і знай повторював? «Ти маєш чудового сина, Ларрі. Тобто справжнього малого джентльмена». Я не знаю, що ти йому сказав, але я перед тобою в боргу.

— Ну й ну, — сказав я безвиразним голосом, накладаючи собі ще рису.

Але внутрішньо я був п’яний від радості, що його настрій поліпшився, — це була та сама ейфорія, яку я переживав малою дитиною, коли мовчанка уривалася, коли його кроки знову ставали легкими і я чув, як він сміється, як щось наспівує, голячись біля дзеркала.

Тато розламав печиво з передбаченням і засміявся.

— Поглянь сюди, — сказав він, піднявши його й посунувши до мене. — Цікаво, хто сидить у чайнатауні й вигадує ці речі?

Я прочитав уголос:

— «Ви маєте незвичайний інструмент, яким може розпорядитися доля, поводьтесь обережно».

— Незвичайний інструмент? — сказала Ксандра, підійшовши до нього ззаду та обнявши його за шию. — Це звучить непристойно.

— А, це ти. — Мій батько обернувся, щоб поцілувати її. — Збоченка. Джерело вічної молодості.

— Однозначно.

ХІІІ

— Я й тобі колись губу розбив, — сказав Борис, який, вочевидь, вважав себе винним в історії з Котку, бо він таки порушив цю тему після якогось часу нашої мирної мовчанки в шкільному автобусі.

— Ага, а я стукнув тебе головою об кляту стіну.

— Але я не хотів!

— Не хотів чого?

— Розбивати тобі губу!

— А їй хотів?

— У якомусь розумінні так, — ухильно відповів він.

— У якому ж розумінні?

Борис роздратовано зітхнув.

— Я попросив у неї пробачення! Усе тепер закінчилося, жодних проблем! І зрештою, яке тобі до цього діло?

— Ти почав цю розмову, а не я.

Він дивився на мене протягом дивної, розосередженої хвилини, а тоді засміявся.

— Можна я тобі щось скажу?

— Що?

Він притулився головою до моєї голови.

— Котку і я надерлися вчора ввечері, — сказав він спокійно. — Наковталися кислоти разом. Було круто.

— Справді? А де ви її взяли?

Екстазі було досить легко добути в нашій школі — Борис і я приймали її щонайменше з десяток разів, то були чарівні безмовні ночі, коли ми блукали пустелею, напівочманівши від видовища зірок, — але ніхто з нас досі не приймав кислоту.

Борис потер собі носа.

— Так. Ага. Її мати знає того старого страхопуда на ім’я Джиммі, який працює в крамниці, де торгують зброєю. Він продав нам п’ять доз, не знаю, чому я купив п’ять, треба було брати шість. Хай там як, а я ще маю кілька. Боже, як це кльово було!

— Справді? — Придивившись уважніше, я побачив, що його зіниці розширені й дивні. — Ти й тепер під кайфом?

— Мабуть, трохи. Я спав не більш ніж дві години. Хай там як, а ми цілком помирилися. Це було так — навіть квіти на простирадлі її матері нам усміхались. А ми були виготовлені з тієї самої речовини, що й квіти, і ми зрозуміли, як кохаємо одне одного, і як одне одному потрібні, і що все бридке, що між нами сталося, можна пояснити тільки коханням.

— Он як, — сказав я голосом, який, мабуть, прозвучав сумніше, ніж я хотів, тому що Борис насупив брови й подивився на мене.

— Ну? — запитав я, помітивши, що він не відриває від мене погляду. — Ти щось хочеш сказати?

Він заморгав очима й похитав головою.

— Ні, але я дещо бачу. Бачу, ніби твою голову огортає ореол смутку. Так наче ти солдат, який за щось воює, людина з історії, яка виходить на поле битви, а в її голові нуртують усі ці думки.

— Борисе, ну ти й набрався.

— Та не так уже й набрався, — відповів він замріяним голосом. — Я ніби вмикаюсь і вимикаюсь. Але якщо ось так скосити око, то звідусіль так і сиплються різнобарвні іскорки.

XIV

Минув тиждень або щось близько того без будь-яких інцидентів ані з моїм татом, ані на фронті Борис — Котку — досить часу, аби я вирішив: принести картину в наволочці додому буде безпечніше. Я звернув увагу, коли дістав її з шафки, якою об’ємною та важкою вона мені здалась, а коли переніс її нагору й дістав із наволочки, то зрозумів чому. Безперечно, мозок у мене був скаламучений, коли я загортав її та обклеював стрічкою. Усі газети, якими я її обгорнув, переплетені надзвичайно довгою та міцною пакувальною стрічкою, здавалися належною осторогою, коли я був нашпигований наркотиком, але тепер у моїй кімнаті, у тверезому світлі полудня, складалося враження, що картина обмотана божевільним і/або бездомним — практично муміфікована, на ній було стільки стрічки, що вона більше не здавалася прямокутною; навіть кути були заокруглені. Я взяв найгостріший кухонний ніж із тих, які міг знайти, й почав зрізати один із кутів — спочатку обережно, боячись, щоб ніж не ковзнув і не пошкодив картину, а потім усе енергійніше й енергійніше. Але я дістався лише до половини глибини в три дюйми, коли почув, що прийшла Ксандра, поклав картину назад у наволочку й приліпив її до спинки ліжка, щоб знову зайнятися нею, коли вони підуть кудись удвох і будуть відсутні протягом певного часу.

Борис пообіцяв мені, що ми використаємо дві порції кислоти, як тільки його розум повернеться до нормального, бо вона вибила його далеко зі звичної колії, він досі почувався якимось розрідженим, бачив, як рухаються візерунки на дошках його парти в школі, а коли ще покурив травички, то й геть відключився.

— Схоже, ця штука й справді дуже сильна, — сказав я.

— Атож, вона по-справжньому крута. Але я можу зупиняти її дію, якщо захочу. Думаю, ми ковтнемо її на гральному майданчику, — докинув він. — На День подяки, можливо.

Занедбаний дитячий майданчик був тим місцем, куди ми щоразу ходили приймати екстазі, крім найпершого разу, коли Ксандра постукала у двері моєї спальні й попросила нас полагодити її пральну машину, чого ми, звичайно, не могли зробити, але, простовбичивши з нею сорок п’ять хвилин у пральні, втратили найсолодшу частину кайфу.

— А воно справді набагато сильніше діє? — запитав я.

— Ні — ну або так, але, повір мені, відчуття чудове. Я так хотів, щоб ми з Котку вийшли на повітря, а проте там було надто близько шосе, світло, машини — можливо, ми це влаштуємо на вікенд?

Отже, мені було на що сподіватися. Та щойно я наготувався спізнати насолоду — спортивний канал не вмикався вже протягом тижня, що було своєрідним рекордом, — я побачив батька, який на мене чекав, коли я повернувся зі школи.

— Мені треба поговорити з тобою, Тео, — сказав він, щойно я прийшов. — Ти маєш хвилину вільного часу?

Я зупинився.

— Звичайно, маю.

Здавалося, вітальню щойно пограбували — усюди були розкидані папери, навіть подушки на канапі лежали не на своєму місці.

Він перестав ходити — рухався трохи скуто, ніби йому боліло коліно.

— Підійди ближче, — сказав він дружнім голосом. — Сядь.

Я сів. Батько видихнув повітря. Він сів навпроти мене й провів долонею по своєму волоссю.

— Адвокат, — сказав він, нахилившись уперед, зчепивши руки між колінами й дивлячись мені просто у вічі.

Я чекав.

— Адвокат твоєї матері. Я розумію, що для тебе це несподівано, але мені дуже треба, щоб ти негайно йому зателефонував.

Було вітряно; пісок торохтів, сиплючись на скляні двері, а накриття над патіо ляскало, мов розмаяний прапор.

— У чому річ? — запитав я після обережної паузи.

Мати казала мені, що хоче зустрітися з адвокатом після того, як батько покинув нас, — думаю, йшлося про розлучення, — але що з того вийшло, я не знав.

— Ну так от. — Тато зробив глибокий вдих і подивився на стелю. — Ось у чому річ. Думаю, ти помітив, що я більше не граю на спорт. Помітив? Я хочу покинути цю діяльність. Поки я, так би мовити, на коні. Ну не тому, — він зробив паузу й, здавалося, замислився, — я хочу зізнатися цілком чесно, мені щастило в цій справі завдяки тому, що я ретельно виконував свою домашню роботу й дотримувався в ній суворої дисципліни. Я математично обробляю свої цифри. Я не роблю ставок імпульсивно. І, як я вже сказав, мені неабияк щастило. Я зібрав чимало грошей у ці останні місяці. Тобто…

— Це правда, — сказав я непевним голосом у завислій тиші, намагаючись угадати, куди він веде.

— Я хочу сказати: навіщо спокушати долю? Бо, — він притулив руку до серця, — я алкоголік. І готовий першим у цьому зізнатись. Я не можу просто пити. Один ковток спиртного для мене багато, а тисяча — мало. Відмовившись пити, я зробив свій найкращий вчинок. Ну а з грою в мене завжди все було інакше, звичайно, бували невдачі, але я ніколи не вподібнювався до тих хлопців, які заходять так далеко, що витрачають казенні гроші або руйнують сімейний бізнес. Але, — він засміявся, — якщо ти не маєш наміру рано чи пізно постригтися, то тобі немає сенсу стовбичити в перукарні, ти згоден?

— Отже? — обережно промовив я, зачекавши, поки він продовжить.

— Отже, зробімо ось так. — Мій батько застромив пальці у волосся; він здавався хлопчакуватим, здивованим — здавалося, не вірив самому собі. — Ось у чому суть справи. Я хочу прямо тепер усе кардинально змінити. Бо маю можливість увійти у справді великий бізнес. Мій близький приятель має ресторан. І я думаю, це може стати надзвичайно великою подією для всіх нас — такою, яка буває лише раз у житті. Розумієш? Ксандра має серйозні проблеми на своїй роботі, бо її шеф — гівно, і я думаю, ні, я знаю, що такий варіант буде набагато пристойнішим.

Ресторан — у мого тата?

— Ух ти! — сказав я. — Оце круто!

— Атож, — мій батько кивнув головою. — Це справді круто. Проблема, одначе, в тому, щоб відкрити такий заклад.

— А який це буде ресторан?

Мій батько позіхнув, витер почервонілі очі.

— О, розумієш, — лише проста американська їжа. Стейки, гамбургери й усяка така всячина. Усе дуже просте й добре зготоване. Проте проблема для мого приятеля — це відкрити ресторан і сплатити ресторанні податки…

— Ресторанні податки?

— О так, ти собі не уявляєш, які там треба платити податки. Ти мусиш платити податки на дозвіл утримувати ресторан. На ліцензію з продажу алкогольних напоїв. На страхування фінансової відповідальності. Треба величезні гроші, щоб отримати дозвіл на такий бізнес і вести його.

— Ну, — я вже зрозумів, куди він хилить, — якщо тобі потрібні гроші з мого ощадного рахунку…

Мій батько здавався здивованим.

— Ти про що?

— Ти знаєш. Я про той рахунок, який ти відкрив для мене. Якщо тобі потрібні гроші — то без проблем.

— А, так. — Мій батько якусь мить помовчав. — Дякую. Я щиро ціную твою готовність допомогти мені, хлопче. Але річ у тому, — він звівся на ноги й став ходити по кімнаті, — що мені спав на думку інший надзвичайно переконливий вихід. Це лише на короткий час, аби запустити ресторан, ти ж розумієш. Нам знадобиться лише кілька тижнів, щоб викрутитися, — відкрити ресторан на такому вигідному місці означає те саме, що здобути дозвіл на друкування грошей. Це лише початкові витрати. Це місто збожеволіло на податках, виплатах і всьому такому іншому. Але я переконаний, ти ж розумієш, — він засміявся злегка засоромлено, — я не став би тебе просити, якби не виникла така нагальна потреба…

— Я не зовсім зрозумів, — сказав я після збентеженої мовчанки.

— Я хочу сказати — і я тобі вже сказав, — мені дуже потрібно, щоб ти зробив цей телефонний дзвінок для мене. Ось тобі номер. — Він написав його на аркуші, я помітив, що номер починався з цифр 212[100]. — Ти повинен зателефонувати тому чоловікові й сам поговорити з ним. Його прізвище Брейсґьордл.

Я подивився на папір, а потім на батька.

— Нічого не розумію.

— Тобі й не треба щось розуміти. Ти скажеш йому лише те, що я тобі скажу.

— А який стосунок це матиме до мене?

— Ти лише зроби те, що я тобі кажу. Скажи йому, хто ти такий, скажи, тобі треба поговорити з ним у справі, ля-ля-ля…

— Але ж… — Хто цей чоловік? — Що я повинен йому сказати?

Мій батько глибоко вдихнув повітря. Він намагався зберегти незмінний вираз обличчя, що йому непогано вдавалося.

— Він адвокат, — сказав він, випустивши повітря з грудей. — Адвокат твоєї матері. Скажи йому, щоб він розпорядився перевести цю суму грошей, — у мене очі на лоба полізли, коли я побачив суму в 65 тисяч доларів, — на ось цей рахунок. — Він показав пальцем на рядок цифр під нею. — Скажи йому, що я вирішив послати тебе до приватної школи. Йому будуть потрібні твоє прізвище та номер соціального страхування. Ото й усе.

— До приватної школи? — спитав я після розгубленої паузи.

— Розумієш, це з податкових міркувань.

— Але я не хочу ходити до приватної школи.

— Стривай-но, стривай, спочатку вислухай мене. Поки ці гроші використовуються на твою вигоду, офіційно, ми не маємо жодних проблем. А ресторан усім нам на вигоду. І насамперед тобі, врешті-решт. Я міг би зателефонувати й сам, але треба враховувати, що коли ми поставимо питання під правильним кутом, ми заощадимо десь тисяч тридцять доларів, які інакше дістануться уряду. Авжеж, нехай йому чорт, я пошлю тебе до приватної школи, якщо ти захочеш. У школу-пансіон. Я можу послати тебе навіть в Андовер[101] із цими грішми. Я тільки не хочу, щоб половину твоїх грошей урешті забрали податківці, ти зрозумів, що я кажу? Крім того — у той спосіб, у який усе це влаштовано, на той час, коли ти підеш навчатися в коледж, це коштуватиме тобі чималих грошей, тобто ти не зможеш претендувати на стипендію. Фінансові спонсори коледжу подивляться на твій рахунок і відразу зарахують тебе до учнів із великим прибутком, сімдесят п’ять відсотків якого вони заберуть собі вже протягом першого року твого навчання. А в той спосіб, який я тобі пропоную, ти вже тепер зможеш забрати всі свої гроші собі. Ти мене зрозумів? Коли вони принесуть тобі бодай якусь користь.

— Але ж…

— Але ж… — він заговорив фальцетом, язик висунув, очі скосив, — та облиш, Тео, — сказав він своїм нормальним голосом, коли я не перестав дивитися на нього. — Присягаюся Богом, я не маю часу на пусті розмови. Мені треба, щоб ти зателефонував якомога скоріше, поки на сході ще не позачинялись офіси. Якщо тобі треба щось підписати, скажи йому, щоб він надіслав папери «Федексом». Або факсом. Але нам треба зробити це якнайшвидше, зрозумів?

— Але чому все це повинен зробити я?

Тато зітхнув і закотив очі.

— Послухай-но, Тео, не випендрюйся переді мною, — сказав він. — Мені відомо, ти знаєш, як справи, бо я бачив, як ти перевіряєш пошту, так, авжеж, — сказав він, не слухаючи моїх заперечень, — ти щодня біжиш до поштової скриньки, наче схиблений ідіот.

Я був надто приголомшений усім цим і не знав, що мені відповісти.

— Але ж… — я подивився на папір, і цифра $ 65 000 знову стрибнула мені у вічі.

Без попередження батько підхопився на ноги й дав мені ляпаса так сильно й швидко, що секунду або дві я не розумів, що сталося. Потім, коли я ще не встиг моргнути й оком, він ударив мене вдруге, тепер уже кулаком, пролунало таке собі «бах», як у мультику, й перед очима в мене зблиснув спалах, наче від фотокамери. Коли я захитався, мої коліна підігнулись, усе набуло білого кольору, він схопив мене за горло й різко смикнув угору — і, стоячи навшпиньках, я почав ловити ротом повітря.

— Слухай мене! — Він горлав мені в обличчя — його ніс був за два дюйми від мого носа, а Поппер стрибав і гавкав мов навіжений, а у вухах мені так дзвеніло, наче голос мого батька намагався пробитися до мене крізь радіоперешкоди. — Ти зараз зателефонуєш цьому мужику, — і він помахав аркушем паперу перед моїм обличчям, — і скажеш йому те, що я, сука, кажу тобі. І не ускладнюй нічого, бо я примушу тебе зробити це, Тео, не бреши, бо я зламаю тобі руку, я виб’ю з тебе все лайно, якщо ти негайно не візьмеш слухавку. О’кей? О’кей? — повторював він у тиші, що дзвеніла мені у вухах і запаморочувала голову. Його прокурене дихання віяло кислим духом мені в обличчя. Він відпустив моє горло й відступив назад. — Ти мене чуєш? Скажи що-небудь.

Я провів долонею по обличчю. Сльози струменіли по моїх щоках, але вони текли автоматично, як вода з крана, і жодна емоція не була пов’язана з ними.

Батько заплющив очі, потім знову розплющив їх. Похитав головою.

— Слухай, — сказав він рішучим голосом, але ще важко відсапуючись. — Ти мені пробач.

Проте краєм свідомості я не відчув жалю в його голосі. Голос звучав так, ніби він досі прагнув вибити з мене все лайно.

— Але я присягаюся тобі, Тео. Ти лише довірся мені. Ти повинен зробити це для мене.

Усе було змазане перед моїми очима, і я підняв обидві руки, щоб поправити окуляри. Моє дихання було таким гучним, що створювало найбільший шум у кімнаті.

Мій батько, впершись руками в боки, підняв очі до стелі.

— Годі вже тобі, — сказав він. — Припини.

Я не сказав нічого. Ми стояли там ще одну довгу хвилину або дві. Поппер перестав гавкати й дивився на нас стривоженим поглядом, ніби намагався зрозуміти, що відбувається.

— Просто склалася така ситуація… розумієш? — Тепер він знову був практичний і розважливий. — Пробач мені, Тео, я присягаюся, що готовий просити в тебе пробачення, але я справді опинився у великій скруті, ми потребуємо цих грошей тепер, цієї ж таки хвилини, ми справді їх потребуємо.

Він намагався зустрітися зі мною очима; його погляд був щирий, розумний.

— Що це за мужик? — запитав я, дивлячись не на нього, а на стіну позаду його голови, мій голос звучав сухо й відсторонено.

— Адвокат твоєї матері. Скільки разів я повинен тобі це повторювати? — Він розтирав собі руку, наче ушкодив її, коли мене вдарив. — Ти зрозумій, Тео, я прошу в тебе пробачення, але я не поводився б так, якби це не було так важливо. Бо я справді опинився в безвихідному становищі. Це все тимчасово, ти ж розумієш, доки нам пощастить розкрутити наш бізнес. Бо весь наш задум може розвалитись отак, — він клацнув пальцями, — якщо я не зможу заплатити бодай кільком кредиторам. А потім я влаштую тебе в кращу школу. Можливо, навіть у приватну. Тобі це сподобається, хіба ні?

Захопившись свої базіканням, він уже набирав номер. Передав мені слухавку і — поки ніхто не відповів — перебіг на протилежний кінець кімнати й підняв слухавку суміжної лінії.

— Добрий день, — сказав я, звертаючись до жінки, яка мені відповіла, — е, пробачте мені, — мій голос був хрипкий і нерівний, я ще не міг цілком усвідомити, що відбувається. — Чи можу я поговорити з містером… містером…

Мій батько тицьнув пальцем у папір: Брейсґьордлом.

— З містером… еее… Брейсґьордлом, — голосно сказав я.

— І хто телефонує, як мені йому сказати?

І мій голос, і її лунали надто гучно, це пояснювалося тим, що батько підслуховував розмову по суміжній лінії.

— Теодор Декер.

— О так, — сказав чоловік на протилежній лінії, коли він підійшов і взяв слухавку. — Привіт, Теодоре! Як там у тебе справи?

— Непогано.

— Твій голос звучить так, ніби ти застудився. Тебе мучить нежить, так?

— Схоже, так, — невпевнено відповів я.

Батько в протилежному кінці кімнати беззвучно промовляв губами слово ларингіт.

— От лихо, — прозвучав голос із відлунням у слухавці, так гучно, що мені довелося відвести її від вуха. — Я ніколи не думав, що люди можуть застуджуватися під гарячим сонцем, де ти тепер. В усякому разі, я радий, що ти зателефонував, — мені досі не вдавалося сконтактувати з тобою безпосередньо. Я здогадуюся, що тобі досі нелегко. Але, думаю, ти почуваєшся краще, аніж тоді, коли ми зустрічалися з тобою востаннє.

Я промовчав. Хіба я зустрічався з цим чоловіком?

— То був тяжкий час, — сказав містер Брейсґьордл, правильно зрозумівши мою мовчанку.

Оксамитовий, плавний голос розбудив у мені якийсь спогад.

— Справді тяжкий, — сказав я.

— Заметіль пригадуєш?

— Пригадую.

Він з’явився через тиждень після смерті моєї матері: старий чоловік із цілком сивою головою — акуратно вдягнений, смугаста сорочка, краватка-метелик. Він і місіс Барбур, здавалося, знали одне одного, чи принаймні він її знав. Він сів навпроти мене в кріслі, найближчому до канапи, й багато говорив, усяку всячину, хоч моя пам’ять зберегла лише розповідь про те, як він познайомився з моєю матір’ю: густа заметіль, жодного таксі на видноті, та ось супроводжуване вихором білого снігу з-поза рогу Вісімдесят Четвертої вулиці з Парковою виїхало таксі з пасажиром. Вікно опустилося — моя мати (видовище дивовижної краси) сказала, що їде до Східної П’ятдесят Сьомої вулиці, чи йому по дорозі?

— Вона завжди згадувала ту заметіль, — сказав я. Мій батько, притискаючи слухавку до вуха, подивився на мене гострим поглядом. — Коли місто геть паралізувало.

Він засміявся.

— Яка це була чудова молода леді! Я вийшов зі зборів — до пізнього часу засидівся з літніми членами правління на розі Паркової авеню і Дев’яносто другої вулиці, була там одна судновласниця, яка вже, на жаль, померла. Одне слово, спускаюся я з того пентхаузу на вулицю, тягну портфель зі своїми паперами, звичайно, а снігу випало завтовшки з фут. Глибока тиша. Діти каталися на санчатах по Парковій авеню. Поїзди метро ходили тільки до Сімдесят другої вулиці, й ось я волочуся по коліно в снігу, коли раптом до мене під’їхало жовте таксі з твоєю матір’ю в ньому. Зі скрипом зупиняється. Так ніби рятівну експедицію по мене вислали. «Стрибайте всередину, підвезу!» Центр міста був геть безлюдним, сніжинки кружляли й падали, усі ліхтарі світились. І ми котилися там зі швидкістю близько двох миль на годину, наче на санях, не зважаючи на червоне світло, — не було сенсу десь гальмувати або зупинятися. Пам’ятаю, ми розмовляли про Ферфілда Портера[102] — тоді саме відбувалася його виставка в Нью-Йорку, а потім перейшли на Френка О’Гару[103] та Лану Тьорнер[104] і засперечалися, в якому саме році закрили старий автомат «Горн і Гардарт»[105]. А потім з’ясувалося, що ми працюємо через вулицю одне від одного! То був початок чудової дружби, як то кажуть.

Я подивився на тата. Він мав дивний вираз обличчя, губи в нього були міцно стиснуті, ніби його нудило й він готувався виблювати просто на килим.

— Ми трохи говорили про те, що мама тобі залишила, якщо пам’ятаєш, — сказав голос на протилежному кінці телефонної лінії. — Небагато, бо тоді було не до того. Але я сподівався, що ти прийдеш побачитися зі мною, коли будеш готовий поговорити. Я зателефонував би тобі до твого від’їзду з Нью-Йорка, якби знав, що ти виїдеш.

Я подивився на тата, на аркуш у своїй руці.

— Я хочу записатися до приватної школи, — бовкнув я.

— Справді? — запитав містер Брейсґьордл. — Це непогана думка. А де ти хочеш навчатися? Повернутися назад, на схід? Чи десь там, де ти тепер?

Ми про це не подумали. Я подивився на батька.

— Еее… — сказав я, — еее…

А мій батько корчив гримаси й гарячково махав руками.

— На заході можуть бути чудові приватні школи, хоч я нічого про них не знаю, — сказав містер Брейсґьордл. — Я навчався в Мілтоні, де здобув неоціненний досвід. Там навчався й мій старший син протягом року, хоч виявилося, що та школа йому не дуже підійшла…

Поки він говорив — про Мілтон, про Кент, про різні приватні школи, де навчалися діти його друзів або знайомих, — батько писав цидулку. Він кинув її мені. «Перешліть мені телеграфом гроші, — говорилося в ній. — Внесок за навчання».

— Еее… — сказав я, не знаючи, як підступити до цієї теми, — мати залишила мені якісь гроші?

— Ну, не зовсім, — сказав містер Брейсґьордл, який трохи охолов, почувши це запитання, чи, може, був невдоволений тим, що я урвав його розповідь. — Вона мала фінансові труднощі незадовго до своєї смерті, як тобі, певне, відомо. Але ти маєш п’ятсот двадцять дев’ятий. А перед самою смертю вона поклала трохи грошей на твій рахунок ПГН.

— Що це таке?

— Передача грошей неповнолітнім. Вони мають бути використані для твоєї освіти. Але ні для чого іншого вони використані бути не можуть — принаймні доти, доки ти неповнолітній.

— Чому не можуть? — запитав я після короткої паузи, бо він, як мені здалося, особливо наголосив на останньому пункті.

— Бо такий закон, — коротко відповів він. — Але, звичайно, чогось можна домогтися, якщо ти хочеш піти до школи. Я знаю клієнтку, яка використала п’ятсот двадцять дев’ятий свого старшого сина, щоб оплатити фантастично дорогий дитячий садок для меншого. Я, звичайно, не стверджую, що двадцять тисяч доларів на рік є розумною витратою грошей на цьому рівні, — це, безперечно, найдорожчі олівці на Мангеттені! Але важливо, щоб ти знав, як працює ця система.

Я подивився на батька.

— Тобто ви ніяк не могли б переслати мені шістдесят п’ять тисяч доларів, якби вони знадобилися мені негайно, в цю хвилину?

— Ні! Категорично ні! Тож викинь це собі з голови. — Його тон змінився — безперечно, він переглянув свою думку про мене, я більше не був сином своєї матері й милим хлопчиком, а був нахабним малим хапугою. — До речі, можу я запитати, звідки ти взяв цю конкретну цифру?

— Еее… — я подивився на батька, який затулив долонею очі.

«Кепські справи», — подумав я, а потім зрозумів, що сказав це вголос.

— Зрештою, це не має значення, — сказав містер Брейсґьордл шовковим голосом. — Це просто неможливо.

— Ніяк неможливо?

— Ніяк неможливо, такого способу не існує.

— Ну то гаразд. — Я намагався увімкнути думку, але розум розбігався в двох напрямках відразу. — Чи не могли б ви в такому разі надіслати мені частину цих грошей? Половину, скажімо?

— Ні. Ця справа має бути залагоджена безпосередньо з коледжем або школою твого вибору. Іншими словами, я повинен побачити рахунки та оплатити їх. Це також передбачає багато паперової праці. А в тому малоймовірному випадку, коли ти не захочеш ходити в коледж…

Поки він плутано говорив про різні плюси та мінуси рахунків, які моя мати відкрила для мене (усі вони були цілком недоступними, щоб ані мій батько, ані я не могли дістатися до живих грошей), мій батько прибрав слухавку від вуха і на його обличчі з’явився вираз, який я назвав би жахом.

— Дякую вам, сер, мені це справді корисно знати, — сказав я, прагнучи якомога швидше закінчити цю розмову.

— Звичайно, оформлюючи свої вклади в такий спосіб, вона прагнула мати певні переваги в оподаткуванні. Але насправді передусім вона хотіла домогтися, щоб твій батько ніколи не зміг дістатися до них.

— Справді? — сказав я невпевненим голосом після тривалої мовчанки. Щось у його тоні змусило мене запідозрити, що він знає про дартвейдерівську[106] присутність мого батька на лінії нашої розмови (я чув його дихання, а чи чув він, не знаю).

— Є також інші причини, які вимагають пильно оберігати твій рахунок. Я маю на увазі, — чемна пауза, — не знаю, чи я повинен це тобі казати, але невідома особа двічі намагалася зняти з нього великі суми.

— Що? — запитав я після гнітючої паузи.

— Розумієш, — сказав містер Брейсґьордл таким далеким голосом, ніби він долинав із глибини океану. — Я розпорядник твого рахунку. І через два місяці по тому, як померла твоя мати, якийсь чоловік увійшов у банк на Мангеттені в години прийому і спробував підробити мій підпис на паперах. Але в головному відділенні мене знають, і вони відразу зателефонували мені; вони ще розмовляли зі мною по телефону, коли зловмисник вислизнув за двері, перш ніж охоронець зміг підійти до нього й перевірити його документи. Це було, нічого собі, майже два роки тому. Але потім, минулого тижня, — ти одержав листа, в якому я все це тобі описав?

— Ні, — сказав я, коли нарешті зрозумів, що повинен якось зреагувати.

— Гаразд, щоб не заглиблюватися в деталі, я одержав дивний телефонний дзвінок. Хтось відрекомендувався твоїм повіреним і попросив переказати гроші. А потім, дослідивши цю справу, ми з’ясували, що якась юридична особа, яка мала доступ до номера твого соціального страхування, попрохала й одержала досить великий кредит на твоє ім’я. Ти що-небудь знаєш про це? Але не турбуйся, — провадив він, коли я не сказав нічого. — Я маю в себе копію свідоцтва про твоє народження, я послав її факсом у той банк, і він негайно скасував лінію кредитування. І я попередив «Еквіфакс» і всі кредитні агенції. Хоч ти й неповнолітній і легально неспроможний укладати такі контракти, тебе можуть оголосити відповідальним за борги, покладені на твоє ім’я, після того як ти досягнеш повноліття. В усякому разі, я прошу тебе надалі пильно оберігати номер свого соціального страхування. Теоретично можливо його змінити, але в такому разі довелося б витримати стільки бюрократичних процедур, що я не беруся рекомендувати тобі це…

Я облився холодним потом, коли роз’єднався з ним, — я був абсолютно не готовий почути те виття, яке вихопилося в мого батька. Я думав, він сердиться — сердиться на мене, — та коли він там стояв ще зі слухавкою в руці, я придивився до нього уважніше й побачив, що він плаче.

Це було жахливо. Я не мав ані найменшого уявлення, що мені робити. Він стогнав так, ніби на нього хтось лив киплячу воду, ніби він перетворювався на вовкулаку, наче його піддавали тортурам. Я залишив його там, де він стояв, — Попчик побіг сходами нагору поперед мене, йому також явно не хотілося слухати те виття, — пішов до своєї кімнати, замкнув двері й сів на краєчок ліжка, поклавши голову на руки. Мені хотілося прийняти аспірин, але я не хотів спускатися до ванної, щоб узяти його, скоріше б Ксандра повернулася додому. Виття внизу ставало нестерпним, наче його повільно підсмажували смолоскипом. Я увімкнув свій айпод, спробував знайти якомога гучнішу музику, що не була б тривожною (Четверта симфонія Шостаковича хоч і належала до класичної музики, але мала в собі тривогу), ліг на ліжко з навушниками у вухах і втупився поглядом у стелю, тоді як Попчик стояв і дивився на зачинені двері, і шерсть у нього на шиї стояла сторчма.

XV

— Він сказав, ти маєш купу грошей, — повідомив мені Борис пізніше, увечері на дитячому майданчику, поки ми сиділи там, чекаючи, коли наркотик подіє.

У мене було слабке бажання, щоб ми прийняли його іншої ночі, але Борис переконав мене, що це поліпшить моє самопочуття.

— Ти повірив, що в мене купа грошей і я тобі про це не сказав?

Ми сиділи на гойдалці, як мені здавалося, вічно, але досі не дочекалися того, чого я собі не уявляв.

Борис знизав плечима.

— Не знаю. Є багато речей, про які ти не розповідаєш мені. Якби в мене були гроші, я тобі сказав би. Але все о’кей.

— Я не знаю, що мені робити. — Відбувалося все непомітно, але я став помічати, як у гравії біля моїх ніг закрутився калейдоскоп химерних візерунків — брудний лід, діаманти, зблиски битого скла. — У нас починається щось моторошне.

Борис штовхнув мене ліктем.

— Я теж тобі дечого не сказав, Поттере.

— Чого?

— Мій батько повинен поїхати звідси. По своїй роботі. Через кілька місяців він повернеться до Австралії. А потім, я думаю, — до Росії.

Настала мовчанка, яка тривала, певно, п’ять секунд, не довше, але здавалося, що вона триває годину. Борис? Поїде звідси? Усе, здавалося, замерзло, наче планета зупинилася.

— Але я нікуди не поїду, — спокійно повідомив мене Борис. Його обличчя в місячному світлі заблимало, як в актора у німому чорно-білому фільмі. — До сраки мені все це. Втечу.

— Куди?

— Не знаю. Втечеш зі мною?

— Так, — сказав я бездумно, а тоді запитав: — І Котку з нами?

Він скорчив гримасу.

— Не знаю.

Кіноякість того, що з нами відбувалося, стала такою стабільною, що вся подібність до реального життя зникла; нас нейтралізувало, екранізувало, сплющило; поле мого зору було обмежене чорною рамкою; те, що Борис казав, я бачив унизу у вигляді субтитрів. Потім я відчув, як дно мого шлунка провалилося. О Боже, подумав я, зануривши обидві руки у своє волосся, емоції так бурхливо заполонили мене, що я не міг би пояснити, що зі мною діється.

Борис досі щось говорив, і я зрозумів: якщо не хочу навічно заблукати в цьому зернистому світі Носферату[107], наповненого тінями та чорно-білим, важливо дослухатися до того, що він каже, й не заплутатись у штучній мережі речей.

— …ну я начебто розумію, — похоронним голосом казав він у міру того, як крапельки та бризки тліну танцювали навколо нього. — Для неї це навіть не втеча, бо вона повнолітня, ти розумієш? Але вона вже мусила жити на вулиці, і їй це не сподобалося.

— Котку жила на вулиці? — мене опанував несподіваний напад співчуття до неї, якимсь чином оркестрований, майже супроводжуваний кінематографічною музикою, хоч трагедія того, що з нею відбувалося, була напрочуд реальною

— На вулиці доводилося жити й мені, в Україні. Але я жив там у компанії зі своїми друзями, Максом і Серьожею, — і це ніколи не тривало довше ніж кілька днів. Іноді то була справжня розвага. Ми розташовувалися в підвалах покинутих будинків, пили, хапали буторфанол[108], навіть вогнища іноді розкладали. Та я завжди повертався додому, коли батько тверезів. А в Котку все інакше. Один із бойфрендів її матері чого тільки з нею не витворяв. Тож вона втекла з дому. Спала в підворіттях. Жебрала — брала в рот у хлопців за гроші. На певний час навіть покинула школу, але в неї вистачило мужності повернутися назад і довчитися після всього, що з нею сталося. А люди, як ти знаєш, багато чого базікають.

Ми мовчали, розмірковуючи про жахливість такого існування, і мене опанувало таке відчуття, ніби ці кілька слів допомогли мені пережити всю вагу й масштаб і життя Котку, і Борисового.

— Пробач, що мені не подобається Котку, — цілком щиро попросив я.

— Пробач і ти мені, — тверезо зауважив Борис. Його голос, здавалося, проникав мені в мозок, обминаючи мої вуха. — Але ти їй також не подобаєшся. Вона вважає, що ти розбещений. Що ти не пережив нічого з того, що довелося пережити мені та їй.

Ця критика здалася мені слушною.

— Схоже на правду, — сказав я.

Здавалося, минула певна інтерлюдія, важка й миготлива: тремтливі тіні, перешкоди, сичання невидимого проектора. Коли я підняв руку на світло й подивився на неї, вона була поцяткована пилюкою і прозора, наче шматок зіпсованої фотоплівки.

— Ух ти, я теж тепер бачу, — сказав Борис, обертаючись до мене повільним рухом заводного механізму, швидкістю в чотирнадцять кадрів за секунду.

Його обличчя було біле, як крейда, а зіниці — темні й величезні.

— Що бачиш? — обережно запитав я.

— Ти знаєш… — Він помахав своєю освітленою чорно-білою рукою в повітрі. — Усе пласке, наче в кіно.

— І ти також… — то це не тільки в мене? Отже, він бачив світ таким самим?

— Аякже, — відповів Борис, із кожною миттю все менше схожий на людину, а все більше на шматок засвіченої плівки з нітрату срібла десь років двадцятих, причому світло сяяло за ним із якогось прихованого джерела. — Проте мені хотілося б побачити щось кольорове. Наприклад, як «Мері Поппінс».

Коли він це сказав, я засміявся безконтрольним сміхом, так гучно, що мало не впав із гойдалки, бо тепер напевне знав: він бачить те саме, що і я. І навіть більше: ми самі це створювали. Хоч який би наркотик ми приймали, він діяв на нас однаково. І варто нам було це усвідомити, як симулятор віртуальної реальності перемкнувся на колір. Це сталося з обома нами водночас, клац! Ми подивилися один на одного й тільки засміялись; усе стало істерично кумедним, навіть карусель на дитячому майданчику нам усміхалась і в якусь хвилину, глибоко вночі, коли ми крутилися на турніках і снопи іскор вилітали з наших ротів, мені сяйнуло, що сміх — це світло, а світло — це сміх і що в цьому таємниця Всесвіту. Годинами ми спостерігали, як хмари перегруповуються в осмислені структури; качалися в пилюці, переконані, що плаваємо у водоростях; лежали на спинах і співали «Dear Prudence», звертаючись до приязних зірок, спроможних усе розуміти. То була фантастична ніч — одна з найкращих у моєму житті, попри те, що сталося потім.

XVI

Борис лишився ночувати в моєму домі, бо я жив ближче до дитячого майданчика, а він був (якщо скористатися його улюбленим виразом) в гамно — одне слово, в такому стані, що не зміг би в темряві самостійно доповзти додому. Виявилося, мені пощастило, бо я був не сам удома, коли наступного дня о пів на четверту по обіді до нас знову завітав містер Сільвер.

Хоч ми майже не спали й трохи тремтіли, усе здавалося нам чарівним і сповненим світла. Ми пили помаранчевий сік і дивилися мультики (непогана ідея, бо в такий спосіб ми продовжували свій приємний барвистий стан минулого вечора), а ще — і це вже була погана ідея — викурили наш другий косяк за день. І тут пролунав дзвінок у двері. Попчик — який і так перебував на межі, бо відчував, що ми відключились, і гавкав на нас, ніби ми збожеволіли абощо, — тепер стрепенувся й загавкав так люто, ніби чогось подібного й чекав.

Через секунду голова в мене знову пішла обертом.

— Прокляття, — сказав я.

— Я відчиню, — негайно озвався Борис, запхавши Попчика собі під руку.

Він, танцюючи, рушив до дверей, босий і без сорочки, з виглядом цілковитої безтурботності, але, як мені здалося, вже через секунду повернувся з посірілим обличчям.

Він нічого не сказав, та й не треба було нічого казати. Я підхопився на ноги, взув кеди, туго затягнувши шнурки (я звик так робити перед нашими вилазками до крамниць, щоб у разі небезпеки було зручніше тікати), і пішов до дверей. Там знову стояв містер Сільвер — у білому піджаку, з волоссям кольору крему для черевиків та всім іншим, — лише цього разу поруч із ним стояв величезний мужик із розмазаними синіми татуюваннями, що розповзалися по його руках до ліктів, і алюмінієвою бейсбольною биткою.

— Привіт, Теодоре! — сказав містер Сільвер. Здавалося, він був щиро радий мене бачити. — Як життя?

— Чудово, — сказав я, дивуючись, як наркотичне очманіння вмить вивітрилося мені з голови. — А у вас?

— Не можу нарікати. Еге, непоганий у тебе синець, хлопче.

Я машинально підняв руку й помацав щоку.

— Та…

— Тобі треба його чимось намастити. Твій приятель сказав, що твого батька немає вдома.

— Справді, його немає.

— А у вас двох усе гаразд? Ви маєте якісь проблеми на сьогодні?

— Та, мабуть, ніяких, — сказав я.

Мужик не вимахував биткою і не погрожував у якийсь інший спосіб, але я однаково дуже гостро відчував, що він тримає її в руках.

— Бо якби ви мали якісь проблеми, — сказав містер Сільвер, — я допоміг би вам їх розв’язати отак.

Про що він говорить? Я подивився повз нього на вулицю, на його автомобіль. Хоч вікна й були затемнені, я розгледів ще кількох чоловіків, які чекали там.

Містер Сільвер зітхнув.

— Я радий чути, що ти не маєш проблем, Теодоре. Хотів би я те саме сказати про себе.

— Пробачте?

— Бо я маю проблему, — сказав він, не звертаючи уваги на мою репліку. — Велику проблему. Проблему з твоїм батьком.

Не знаючи, що сказати, я втупився в його ковбойські чоботи. Вони були з чорної крокодилячої шкіри, з набірним підбором, дуже гострими носаками й начищені до такого блиску, що нагадали мені дівчачі ковбойські боти, що їх завжди носила схиблена на моді Люсі Лобо, яка працювала в офісі моєї матері.

— Суть цієї проблеми ось у чому, — сказав містер Сільвер. — Я маю розписок від твого батька на п’ятдесят штук баксів. І це створює для мене великі незручності.

— Він збирає гроші, — ніяково пробурмотів я. — Я не знаю, але, може, якби ви дали йому трохи більше часу…

Містер Сільвер подивився на мене. Поправив окуляри.

— Послухай-но мене, — розважливо промовив він. — Твій батько готовий поставити свою останню сорочку на той результат, якого можуть домогтися дебіли, що ганяють свій сраний м’яч, — пробач мені мою брутальну мову. Але мені важко ставитися з симпатією до такого хлопця. Він не шанує своїх зобов’язань, не сплачує боргів три тижні, не відповідає на мої телефонні дзвінки, — він загинав пальці, — обіцяє зустрітися зі мною сьогодні пополудні й не з’являється. Ти знаєш, скільки я чекав сьогодні цього ледаря? Півтори години. Так ніби в мене немає інших справ, серйозніших. — Він схилив голову набік. — Це через таких хлопців, як твій батько, такі хлопці, як я та Юрко, ніяк не можуть завершити свої справи. Ти думаєш, мені приємно приїздити до вас додому? Їхати в таку далеч?

Думаю, це було риторичне запитання — звичайно, ніхто при своєму розумі не захотів би поїхати туди, де ми жили, та позаяк минуло багато часу, а він усе ще дивився на мене, так ніби чекав відповіді, я нарешті ніяково закліпав очима й відповів:

— Думаю, що ні.

— Ні. Правильно, Теодоре. Звичайно, їхати у вашу глушину я не маю охоти. Ми маємо серйозніші справи, я та Юрко, повір мені, аніж півдня ловити такого ледаря, як твій тато. Отож зроби мені ласку і скажи своєму батькові, що ми можемо розв’язати нашу проблему по- джентльменськи, якщо він сяде біля мене й усе обговорить зі мною.

— То ви зможете розв’язати свою проблему?

— Він повинен віддати мені те, що заборгував. — Він усміхався, але сіра смуга нагорі його окулярів надавала йому тривожно закритого виразу. — І я попрошу тебе зробити це для мене, Теодоре. Бо коли я приїду сюди наступного разу, я не буду таким люб’язним.

XVII

Коли я повернувся до вітальні, Борис спокійно сидів і дивився мультики з вимкненим звуком, погладжуючи Поппера, який, попри недавню стривоженість, тепер спокійно спав у нього на колінах.

— Штукар, — коротко сказав він.

Він вимовив це слово так, що я не відразу зрозумів, про кого він каже.

— Справді, — погодився я, — я ж тобі сказав, що він дивакуватий.

Борис похитав головою й відхилився назад на канапі.

— Я не маю на увазі хлопця в перуці, схожого на Леонарда Коена[109].

— Ти думаєш, він у перуці?

Він скривив фізіономію, що мала б означати: це нікого не турбує.

— Мабуть, так, але я говорю про здоровенного росіянина з тією штукою в руках, як ви її називаєте?

— Бейсбольною биткою.

— То була показуха, — зневажливо кинув він. — Той хер просто хотів тебе налякати.

— Звідки ти знаєш, що він росіянин?

Борис стенув плечима.

— Бо я знаю. Ніхто в Штатах не має такого татуювання. Російський громадянин, без сумнівів. Він також зрозумів, що я росіянин, як тільки я розкрив рота.

Минув певний час, перш ніж я усвідомив, що сиджу, втупившись у простір. Борис підняв Попчика й переклав його на канапу так лагідно, що пес не прокинувся.

— Ти не хочеш ушитися звідси на якийсь час?

— Господи, — сказав я, несподівано хитнувши головою — цей візит змусив мене спохопитися, запізніла реакція. — Блядь, я б хотів, щоб мій таточко був удома. Розумієш? Як би я хотів, щоб той мужик добряче відлупцював його. Він на це заслужив.

Борис копнув мене в щиколотку. Його ноги були чорними від грязюки, а нігті на ногах теж мали чорний колір — явно Котку постаралася.

— Ти знаєш, що я вчора їв? — сказав він приязним голосом. — Два батончики «Нестле», які запив пепсі. — Усі шоколадні батончики Борис називав «Нестле», а будь-яку газовану воду — пепсі. — А знаєш, що я їв сьогодні? — Він зробив нуль великим і вказівним пальцем. — Нуль.

— Я теж нічого не їв. Наркота відбирає апетит.

— Атож, але я повинен щось з’їсти. Мій шлунок… — Він скривив гримасу.

— Млинці їстимеш?

— Атож, що-небудь — мені байдуже. Ти маєш гроші?

— Зараз пошукаю.

— Гаразд. У мене, здається, є п’ять баксів.

Поки Борис шукав собі черевики й сорочку, я побризкав водою на обличчя, оглянув свої зіниці та синець на щелепі, застебнув заново криво застебнуту сорочку й потім вивів Попчика на прогулянку, кидаючи йому тенісний м’яч, оскільки його давно не водили гуляти на повідку й він хотів розім’ятися. Коли ми повернулися до Бориса — уже вдягненого, — він був на нижньому поверсі; ми стали швидко обшукувати вітальню, сміючись, висуваючи шухляди, шукали четвертаки та дрібніші монети й міркували, куди хочемо піти і як найшвидше туди дістатися, — аж несподівано помітили, що Ксандра ввійшла в парадні двері і стояла там із дивним виразом обличчя.

Ми обидва відразу перестали розмовляти й мовчки перебирали свій дріб’язок. Це був не той час, коли Ксандра зазвичай приходила додому, але від певного часу розпорядок її дня став безладним, і ми часто зустрічалися з нею в несподівані години. Але тепер якимсь дивним голосом вона покликала мене.

Ми перестали дзвеніти монетами. Зазвичай Ксандра називала мене малий, або гей ти, або як завгодно, тільки не Тео. Я помітив, що вона прийшла у робочій формі.

— Твій батько потрапив в автомобільну аварію, — сказала вона.

Вона сказала це так, ніби зверталася до Бориса, а не до мене.

— Де? — запитав я.

— Це сталося близько двох годин тому. Мені зателефонували на роботу з лікарні.

Борис і я подивились один на одного.

— Ого! — сказав я. — Що сталося? Він розбив автомобіль?

— Алкоголь у його крові складав 3,9 проміле.

Ця цифра нічого для мене не означала, крім інформації, що він був п’яний за кермом.

— Ото вклепався, — сказав я, запихаючи до кишені свій дріб’язок. — І коли він повернеться додому?

Вона подивилася на мене порожнім поглядом.

— Додому?

— Коли його випишуть із лікарні?

Вона швидко-швидко замотала головою; пошукала поглядом стілець, на який могла б сісти, й сіла на нього.

— Ти нічого не зрозумів. — Її обличчя було безвиразним і дивним. — Він загинув. Помер.

XVIII

Наступні шість або сім годин минули, як у тумані. Прийшли кілька друзів Ксандри: її найкраща подруга Кортні; Джанет — жінка з її роботи; Стюарт і Ліза, подружжя, яке було кращим і нормальнішим, аніж усі ті, кого Ксандра приводила додому. Борис щедро виставив усе, що в нього залишалося від травички Котку, й цей жест був належно оцінений усіма присутніми, потім, слава Богу, хтось (мабуть, Кортні) замовив піцу — я не знаю, як їй пощастило умовити «Домінос» доставити її в нашу діру, бо ми з Борисом понад рік марно вмовляли їх привезти товар, використовуючи всі відомі нам лестощі та благання.

Поки Джанет обіймала Ксандру, поки Ліза гладила її по голові, а Стюарт варив каву на кухні, поки Кортні скручувала косяк на журнальному столику, що робила з не меншою майстерністю, ніж Котку, ми з Борисом стовбичили на задньому плані, ошелешені й приголомшені. Важко було повірити, що батько мертвий, адже його сигарети досі лежали на кухонній стійці, його старі тенісні черевики — біля дверей чорного ходу. Схоже, що — усе це я бачив у неправильному порядку, і моя свідомість мусила впорядковувати цей плин подій — батько розбив свій «лексус» на автостраді десь перед другою годиною пополудні, виїхавши на протилежний бік дороги і врізавшись в автотягач із причепом, при цьому він загинув відразу (на щастя, не постраждали ані водій вантажівки, ані пасажири машини, що їхала слідом за автотягачем і врізалась у нього ззаду, тільки її водій зламав ногу). Повідомлення про вміст алкоголю в крові мого батька й здивувало мене, й не здивувало — я підозрював, що батько знову почав пити, хоч і не бачив, як він це робить, але Ксандру найбільше приголомшило не його глибоке сп’яніння (він був фактично непритомний за кермом), а те місце, на якому сталася подія, — поза Веґасом, де дорога прямувала на захід, у пустелю.

— Він мусив мені сказати, він мусив мені сказати, — повторювала вона сумним голосом, відповідаючи на якісь питання Кортні, але чому, думав я, сидячи на підлозі й затуляючи обличчя долонями, вона вважала, що в природі мого батька говорити правду хоч там про що?

Борис поклав руку мені на плече.

— Вона нічого не знає, так?

Я зрозумів, що він каже про містера Сільвера.

— То мені…

— Куди він їхав? — запитала Ксандра, звертаючись до Кортні й Джанет майже агресивним тоном, так ніби підозрювала, що ті приховують від неї інформацію. — Що він там робив?

Було дивно досі бачити її в робочій формі, бо зазвичай вона відразу звільнялася від неї в ту секунду, коли переступала поріг.

— Він не поїхав на зустріч із тим суб’єктом, із яким пообіцяв зустрітися, — прошепотів Борис.

— Я знаю.

Можливо, він і справді збирався посидіти й поговорити з містером Сільвером, але і моя мати, і я знали, як часто й фатально він зупинявся біля якогось бару, щоб проковтнути чарку або дві й заспокоїти нерви, як він завжди казав. І хто міг знати, що в ті хвилини відбувалося в його свідомості? Нічого такого, чим можна було б за нинішніх обставин підбадьорити Ксандру, адже він мав звичай ухилятися від узятих на себе зобов’язань.

Я не плакав. Хоч холодні хвилі паніки й невіри накочувалися на мене, усе здавалося мені дуже нереальним, і я шукав його поглядом, мене знову й знову вражала відсутність його голосу серед інших, цього розкутого, тверезого голосу, яким лише аспірин рекламувати («Четверо з п’яти лікарів…»), який одразу виділявся серед усіх інших у кімнаті. Ксандра перестрибувала від реальності до нереальності — витирала очі, розносила тарілки для піци, наливала кожному червоного вина, яке невідомо де взялось, — а потім знов обливалася слізьми. Лише Попчик почувався щасливим; ми рідко бачили стільки гостей у своєму домі, й він перебігав від гостя до гостя, і його анітрохи не бентежило те, що всі його тільки відштовхували. У якусь непевну мить, уже пізно ввечері, коли Ксандра плакала удвадцяте в обіймах Кортні («О Боже, він мене покинув, я не можу повірити в це…»), Борис відвів мене вбік і сказав:

— Поттере, мені треба йти…

— Ні, будь ласка, не йди.

— Котку там божеволіє. Я повинен тепер бути в її матері. Вона не бачила мене вже сорок вісім годин.

— Послухай-но, скажи їй, нехай вона приходить сюди, якщо хоче, — розкажи, що сталося. Але буде зовсім кепсько, якщо ти зараз підеш.

Ксандра була заклопотана гостями та своїм горем, тому Борис зміг піднятися нагору й зателефонувати з її кімнати, зазвичай замкненої, де ані я, ані Борис ніколи не були. Десь через десять хвилин він швидко спустився вниз.

— Котку сказала, щоб я залишився, — сказав він, сівши з розгону на канапу поруч зі мною. — Вона просила мене переказати тобі, що їй дуже шкода.

— Ого, — сказав я, мало не заплакавши, і притулив долоню до обличчя, щоб він не помітив, як я здивувався й розчулився.

— Я хотів сказати, вона знає, що це таке. Її батько також помер.

— Справді?

— Так, кілька років тому. Як і твій, він загинув в автомобільній аварії… Щоправда, вони не були дуже близькими…

— Хто помер? — запитала Джанет, нависши над нами, постать у зім’ятій шовковій блузці, яка тхнула травичкою та макіяжем. — Хтось іще помер?

— Ні, — коротко відрубав я.

Я не любив Джанет — це була та сама легковажна особа, яка взялася доглядати Поппера, а потім наклала йому їжі й замкнула в домі.

— Я звертаюся не до тебе, а до нього, — сказала вона, відступивши і спрямувавши неуважний погляд на Бориса. — Хтось помер? Хтось тобі близький?

— Так, я втратив кількох людей.

Вона закліпала очима.

— Ти звідки приїхав?

— А в чому річ?

— Голос у тебе дивний. Схожий на британський або якийсь такий. Але ні. Він схожий на суміш британського й трансильванського.

Борис зареготав.

— Трансильванського? — перепитав він, показавши їй свої ікла. — Хочеш, укушу?

— Кумедні ви хлопці, — пробурмотіла вона, потім постукала Бориса по голові дном келиха з вином і подибала прощатися зі Стюартом і Лізою, які вже наготувалися йти.

Ксандра, схоже, ковтнула пігулку.

— Мабуть, більш ніж одну, — сказав мені Борис на вухо.

Здавалося, вона перебуває на межі відключення. Борис — із мого боку це було паскудно, але я не хотів цього робити — забрав у неї сигарету й погасив її, а потім допоміг Кортні провести її сходами до її кімнати, де вона лягла на ліжко долілиць, не зачинивши дверей.

Я стояв у дверях, поки Борис і Кортні скидали з неї черевики, — уперше з цікавістю оглядаючи кімнату, яку вона та мій батько завжди тримали замкненою. Брудні філіжанки й таці, стоси журналу «Glamour», ліжко, застелене пишним зеленим покривалом, лептоп, яким мені не дозволяли користуватися, велотренажер — хто знав, що вони тут мають навіть велотренажер?

Ксандрині черевики вони скинули, але далі вирішили не роздягати її.

— Ви хочете, щоб я тут заночувала? — запитала Кортні Бориса тихим голосом.

Борис безсоромно потягся й позіхнув. Його сорочка задерлася вгору, а джинси сповзли дуже низько, й було видно, що він без трусів.

— Дуже люб’язно з вашого боку, — сказав він. — Але вона, схоже, цілком відключилася.

— Мені байдуже.

Можливо, я геть накурився — а я накурився, — але вона нахилилася так близько до нього, що, мені здалося, вона намагається спокусити його, й мене це дуже насмішило.

Я, либонь, засопів або здушено засміявся, і Кортні обернулася саме вчасно, щоб побачити мій комічний жест — я показував Борисові великим пальцем на двері, мовляв, жени її втришия звідси!

— З тобою все гаразд? — холодно запитала вона, подивившись на мене згори вниз.

Борис також сміявся, та, коли вона обернулася до нього, він узяв себе в руки й змінив вираз обличчя на душевний і стурбований, що насмішило мене ще більше.

ХІХ

Коли всі роз’їхалися, Ксандра повністю відключилась — вона спала так міцно, що Борис дістав кишенькове люстерко з її сумочки (у якій він шукав пігулки та гроші) і підніс їй до носа, щоб з’ясувати, чи вона дихає. У її гаманці було 229 доларів, які я взяв без будь-яких докорів сумління, бо їй залишилися кредитки й нереалізований чек на $2025.

— Я так і думав, що Ксандра — це не справжнє її ім’я, — сказав я, посунувши до нього її водійське посвідчення: обличчя помаранчевого кольору, інша зачіска з розпушеним волоссям, ім’я Сандра Джей Террелл, без будь-яких скорочень. — Цікаво, від чого ці ключі?

Борис — як лікар зі старомодного кінофільму — спробував її пульс, сидячи на ліжку біля неї, й підніс люстерко до світла.

— Да, да, — пробурмотів він, потім буркнув іще щось, чого я не зрозумів.

— Чого ти?

— Вона вимкнулася.

Він тицьнув пальцем їй у плече, а потім нахилився над нею і став дивитися в шухляду тумбочки, де я поквапно розбирав цілу купу розмаїтого сміття: монетний дріб’язок, фішки, губну помаду, підставки під пивні кухлі, накладні вії, засіб для зняття лаку з нігтів, потріпані книжки в м’яких обкладинках («Ваші вразливі зони»), пробники парфумів, старі касети, карти страхування, прострочені років на десять, і ціла купа реклам на сірникових коробках із контори «Рено» з написами: «Надаємо послуги у справах про водіння автомобіля в нетверезому стані та всіх видах злочинів, скоєних під наркотиками».

— Оце я заберу, — сказав Борис, простягши руку й забираючи стрічку з презервативами. — А це що? — Він підібрав якусь річ, на перший погляд схожу на бляшанку з кока-колою, та, коли він її потрусив, вона заторохтіла. — Ха, — сказав він і передав її мені.

— Молодець, — сказав я, відкручуючи кришку (бляшанка виявилася несправжньою) і висипаючи її вміст на нічний столик. — Оце так, — сказав я через кілька секунд.

Саме тут Ксандра тримала свої чайові — почасти готівкою, почасти фішками. Там було також чимало інших речей — так багато, що мені знадобився певний час, аби їх роздивитись, але мій погляд відразу впав на сережки з діамантами та смарагдами, які належали моїй матері й зникли незадовго перед тим, як батько покинув нас.

— Ого, — сказав я, піднявши одну з них великим і вказівним пальцями. Мати вдягала ці сережки майже на кожну коктейльну вечірку й на кожний врочистий вихід — синьо-зелена прозорість каменів, їхній порочний опівнічний блиск був так само частиною її, як і колір її очей або гострі темні пахощі її волосся.

Борис захихотів. У купі грошей він негайно помітив і схопив циліндрик із-під фотоплівки, який відкрив тремтливими руками. Устромив туди кінчик мізинця та облизав його.

— Оце круто, — сказав він, провівши пальцем по яснах. — Котку впісяється, що не захотіла прийти.

Я показав йому сережки на розкритій долоні.

— Гарні, — сказав він, майже не подивившись на них.

Він висипав порошок на нічний столик.

— За це можна вторгувати дві тисячі баксів.

— Вони належали моїй матері.

Батько продав більшість її коштовностей іще в Нью-Йорку, включно з обручкою. Але тепер я побачив, що Ксандра залишила деякі з них для себе, й мене опанував дивний смуток, коли я побачив, що вона вибрала. Не перли й не рубінову брошку, а дешеві речі з маминої юності, серед них чарівний браслет, який мама носила в старших класах, із підвісками у формі кінських підків, пуантів і чотирилисткової конюшини, які подзенькували, коли вона рухала рукою.

Борис випростався, ущипнув себе за ніздрі й подав мені банкноту, згорнуту в трубочку.

— Хочеш?

— Ні.

— Понюхай. Ти відразу відчуєш себе краще.

— Ні, дякую.

— Тут цього порошку чимало. Ми можемо зберегти трохи для себе, а решту продати.

— Ти вже його пробував? — запитав я з сумнівом, подивившись на випростане тіло Ксандри.

Хоч вона й перебувала в цілковитій відключці, мені не хотілося, щоб ми розмовляли над її спиною.

— Та пробував. Котку його любить. Він, щоправда, дорогий. — На хвилину він начебто вимкнувся, потім закліпав, швидко-швидко. — Ну ж бо. Призволяйся, — сказав він, сміючись. — Ти не знаєш, від чого відмовляєшся.

— Я й без цього геть заморочений, — сказав я, рахуючи гроші.

— Так, але це прочистить тобі мозок.

— Борисе, я не можу зараз балдіти, — сказав я, вкладаючи сережки й чарівний браслет до кишені. — Якщо ми поїдемо, то треба вирушати зараз. Перш ніж сюди почнуть приходити люди.

— Які люди? — скептично запитав Борис, похитуючи кінчиком пальця перед своїми ніздрями.

— Повір мені, це станеться скоро. З’являться працівники служби опіки над неповнолітніми та інші.

Я рахував гроші — 1321 долар плюс монети; значно більшу суму можна було набрати у фішках, близько п’яти тисяч доларів, але ці гроші я вирішив їй залишити.

— Половина мені й половина тобі, — сказав я, розкладаючи гроші на дві рівні купки. — Тут їх вистачить на два квитки. Мабуть, ми вже не встигнемо на останній авіарейс, але нам треба поквапитись і зловити таксі до аеропорту.

— Зараз? Уночі?

Я перестав рахувати гроші й подивився на нього.

— Тут у мене нікого немає. Нікогісінько. Надо. Вони запхають мене до дитячого будинку так швидко, що я й отямитися не встигну.

Борис кивнув на тіло Ксандри — дивитись на яке було не вельми приємно, бо, розкинувшись на ліжку обличчям у матрац, вона дуже скидалася на труп.

— А що робити з нею?

— А що ми, в біса, можемо зробити? — сказав я після короткої паузи. — Зачекати, поки вона прокинеться й побачить, що ми пограбували її?

— Не знаю, — сказав Борис, подивившись на неї з сумнівом. — Мені просто шкода її.

— Не шкодуй. Я їй не потрібен. Вона покличе тих людей, як тільки зрозуміє, що інакше не зможе мене позбутися.

— Тих людей? Не розумію, про кого ти говориш.

— Борисе, я неповнолітній. — Я відчував, як на мене накочується знайома хвиля паніки. Ситуація, звичайно, не була ситуацією життя або смерті, але я сприймав її саме як таку, дім для мене наповнювався димом, вогонь перекривав усі виходи. — Не знаю, як це робиться у вашій країні, але я не маю тут ані родини, ані друзів…

— Мене! Ти маєш мене!

— І що ти можеш зробити? Усиновити мене? — Я підвівся на ноги. — Зрозумій, якщо ти зі мною, то нам треба поквапитися. Твій паспорт із тобою? Без нього ти не зможеш сісти в літак.

Борис підніс руки вгору жестом «досить уже», який здавався мені дуже російським.

— Стривай! Ти надто поспішаєш.

Я зупинився на півдорозі до дверей.

— У чому твоя проблема, Борисе, бляха-муха?

— Моя проблема?

— Це ж ти хотів утекти! Це ти просив мене, щоб я приєднався до тебе! Учора ввечері.

— І куди ж ти вирушаєш? До Нью-Йорка?

— А куди ще?

— Я хочу поїхати кудись туди, де тепло, — відразу відповів він. — У Каліфорнію.

— Це дурне. Кого ми там знаємо?

— Ка-лі-фор-нія, — прокаркав він.

— Ну, знаєш…

Хоч я нічого не знав про Каліфорнію, було цілком реально припустити, що Борис (крім кількох рядків із «California Über Alles»[110], які він тепер мугикав) знав про неї ще менше.

— А куди в Каліфорнії? У яке місто?

— Яка різниця?

— Це великий штат.

— От і круто! Як ми розважимося! Весь час перебуватимемо під кайфом, читатимемо книжки, будемо розкладати вогнища! Спати на пляжі!

Я дивився на нього довгу, нескінченну хвилину. Його обличчя горіло вогнем, а рот був у чорних плямах від червоного вина.

— Гаразд, — сказав я, дуже добре знаючи, що ступаю крок назустріч найбільшій помилці у своєму житті — дрібному злодійству, бляшанці для милостині, ночівлі на хідниках і бездомності, довбаному животінню, з якого ніколи не виберуся.

Борис був у захваті.

— Отже, на пляж? Так?

Ось так воно все й летить до чортів — в одну секунду.

— Куди хочеш, — сказав я, відкидаючи волосся з очей. — Але ми повинні вшитися звідси негайно. Будь ласка.

— Як? Цієї хвилини?

— Так. Тобі треба зайти додому і щось там узяти?

— Сьогодні вночі?

— Я не жартую, Борисе. — Суперечка з ним повернула паніку, яка знову стала накочуватися на мене. — Я не можу просто сидіти й чекати. — Картина була проблемою, я не знав, як я зможу дати їй раду, та коли я виведу Бориса з дому, то щось вигадаю. — Прошу тебе, ходімо.

— Невже в Америці так погано з державною опікою? — недовірливо запитав Борис. — Ти наче про копів говориш.

— Ти йдеш зі мною? Так чи ні?

— Мені потрібен певний час. Тобто ми не можемо так одразу поїхати. Присягаюся тобі — не можемо! Зачекай трохи. Дай мені день! Один день!

— Навіщо?

Він явно розгубився.

— Ну, ти розумієш, тому що…

— Чому?

— Тому що — тому що я повинен побачитися з Котку! І ще купа всіляких справ! Скажу тобі чесно, сьогодні ти поїхати не зможеш, — повторив він, коли я промовчав. — Довірся мені. Ти сам потім пошкодуєш. Ходімо до мене. Зачекай до ранку, перш ніж кудись їхати!

— Я не можу чекати, — відрубав я, взяв свою половину грошей і рушив до своєї кімнати.

— Поттере… — Він рушив за мною.

— Чого тобі?

— Я повинен сказати тобі щось дуже важливе.

— Борисе, — сказав я, обертаючись, — якого хера ти від мене хочеш? — Я сказав це, і ми стали, дивлячись одне на одного. — Якщо ти маєш щось мені сказати, то кажи зараз.

— Боюся, ти розсердишся.

— Про що ти? Ти щось накоїв?

Борис мовчав і гриз ніготь великого пальця.

— Ну то що?

Він подивився вбік.

— Ти повинен залишитися, — промимрив він. — Ти робиш помилку.

— Забудь про це, — відрубав я, знову відвертаючись від нього. — Якщо ти не хочеш їхати зі мною, не їдь, гаразд? Але я не хочу стовбичити тут усю ніч.

Борис, подумав я, міг запитати, що там я заховав у наволочці, адже вона була дуже товстою і мала дивну форму, після того як я з таким ентузіазмом потрудився над загортанням картини. Та коли я відокремив її від спинки ліжка й поклав до своєї сумки, куди я складав речі у випадку ночівлі не вдома (разом зі своїм айподом, записником, зарядкою, «Вітром, піском і зорями», кількома фотографіями моєї матері, зубною щіткою і зміною білизни), він лише ошкірився й не сказав нічого. Коли я дістав із глибини шафи шкільний піджак (замалий для мене, хоч він був завеликий, коли мама купувала його), він кивнув головою і сказав:

— Непогана ідея.

— Ти про що?

— У ньому ти здаватимешся не таким безпритульним.

— Уже листопад, — сказав я. Я привіз лише один теплий светр із Нью-Йорка. Я поклав піджак у сумку й застебнув змійку. — Буде холодно.

Борис із якимсь зухвалим виразом прихилився до стіни.

— І що ти тоді робитимеш? Житимеш на вулиці чи залізничному вокзалі, де?

— Зателефоную другові, в якого я жив раніше.

— Якби ті люди хотіли, щоб ти в них жив, вони уже всиновили б тебе..

— Вони не могли! Як би вони змогли?

Борис склав руки.

— Ти був не потрібен тій родині. Ти ж сам мені це казав — і не раз. Крім того, вони тобі жодного разу не написали.

— Це неправда, — сказав я після короткої збентеженої паузи.

Лише кілька місяців тому Енді написав мені довгого (як на нього) електронного листа, розповівши мені про деякі події в нашій школі, про скандал із тенісним тренером, який лапав дівчат у нашому класі, хоч те життя відбувалося так далеко, що Енді наче розповідав мені про людей, яких я не знав.

— У них забагато дітей? — запитав Борис дещо самовдоволеним тоном, як мені здалося. — Не вистачає кімнат? Ти про це пам’ятаєш? Ти розповідав мені, що мати й батько були раді тебе позбутися.

— Пішов ти на хер.

У мене розболілася голова. Що я робив би, якби соціальні служби з’явилися й посадовили б мене на заднє сидіння свого автомобіля? Кому б — у Неваді — я міг зателефонувати? Місіс Спір? Тітці- «гравцеві»? Гладкому клеркові, який продавав нам клей для склеювання моделей без самих моделей?

Борис спустився за мною сходами, але посеред вітальні нас зупинив Поппер, який сів нам на дорозі й дивився на нас із таким стражденним виглядом, наче знав точно, що відбувається.

— Ой бля, — сказав я, поставивши сумку.

Запала мовчанка.

— Борисе, — сказав я, — ти не міг би…

— Ні.

— А Котку?

— Ні.

— Ну й пішли ви до дідька, — сказав я, піднявши пса й запхавши його собі під руку. — Я не залишу його тут, щоб вона знову замкнула його й мучила голодом.

— І куди ж ти зібрався? — запитав Борис, коли я рушив до вхідних дверей.

— Що?

— Пішки? В аеропорт?

— Стривай-но, — сказав я, поставивши Попчика на ноги. Мене раптом занудило, і я відчув, що зараз можу обблювати червоним вином весь килим. — Вони візьмуть собаку на літак?

— Ні, — невблаганно сказав Борис, випльовуючи відгризений шматок нігтя.

Він поводився, як мудак, і мені хотілося врізати йому.

— Ну то гаразд, — сказав я. — Може, хтось в аеропорту захоче взяти його. Або, нехай усе провалиться в дупу, я поїду залізницею.

Він уже хотів сказати щось саркастичне, склавши губи так, як я добре знав, але раптом — цілком несподівано — вираз його обличчя змінився; обернувшись, я побачив Ксандру — вона стояла з широко розплющеними очима, розмазаним макіяжем, хитаючись, на самому верху сходів.

Ми дивилися на неї, заціпенівши від страху. Після мовчанки, що, здавалося, тривала кілька століть, вона розкрила рот, закрила його знову й, ухопившись за поручень, щоб утримати рівновагу, сказала хрипким голосом:

— А Ларрі свої ключі в банківському сейфі залишив?

Ми дивилися на неї ще протягом кількох нажаханих хвилин, аж поки зрозуміли: вона чекає відповіді. Її волосся було схоже на копицю сіна; вона здавалася цілком дезорієнтованою й так хиталася, що, здавалося, зараз покотиться вниз по сходах.

— Так, звичайно, — голосно промовив Борис. — Тобто ні, звичайно. — А тоді додав, коли побачив, що вона досі там стоїть: — Усе гаразд. Повертайся до ліжка.

Вона щось промимрила і, ледь тримаючись на ногах, подибала назад. Ми обоє протягом кількох хвилин стояли нерухомо. Потім, відчуваючи, як щось поколює мені в потилицю, я спокійно підняв свою сумку й вислизнув у передні двері (останній раз я бачив той дім і її, хоч наостанок навіть не обернувся) а Борис і Попчик вийшли слідом за мною. Ми всі троє швидко пішли геть від будинку до кінця вулиці, Попчик клацав кігтями по хіднику.

— От і гаразд, — сказав Борис гумористичним тихим голосом, яким він говорив зазвичай, коли нас мало не ловили в супермаркеті. — О’кей. Можливо, вона відключилася не так глибоко, як мені здавалося.

Я вкрився холодним потом, і нічне повітря, хоч і дуже холодне, подіяло на мене добре.

Далеко на заході тихі франкенштейнівські блискавки спалахували в темряві.

— Добре, що вона принаймні не померла, — захихотів Борис. — Бо я переймався через неї. Дяка Ісусу Христу.

— Дай-но мені свій телефон, — сказав я, понишпоривши в кишені своєї куртки. — Мені треба викликати таксі.

Він заліз до кишені й подав його мені. То був дешевий одноразовий телефон, який він купив, щоб стежити за Котку.

— Ні, візьми його собі, — сказав він, коли я спробував повернути йому телефон, зробивши свій виклик (таксі «Щасливий кеб», 777-7777, номер, написаний на кожній хисткій лавочці біля автобусних зупинок у Лас-Веґасі). Потім він дістав із кишені пачку грошей — половину з тих, які дісталися йому від Ксандри, і спробував віддати їх мені.

— Забудь про це, — сказав я, стривожено поглянувши назад на дім. Я боявся, вона знову прокинеться й вийде на вулицю, шукаючи нас. — Вони твої.

— Ні! Вони можуть тобі знадобитися!

— Мені їх не треба, — сказав я, засунувши руки в кишені, щоб він не запхав їх туди. — Зрештою, вони можуть знадобитися й тобі.

— Годі тобі, Поттере. Мені не хочеться, щоб ти їхав зараз. — Він показав рукою вниз по вулиці на ряди порожніх будинків. — Якщо ти не хочеш побути в моєму домі — залишся тут на день або два. У тому цегляному будинку навіть є меблі. Я приносив би тобі їжу, якби ти хотів.

— Зрештою, я міг би викликати й «Доміно», позаяк вони тепер приносять сюди замовлення, — сказав я, запихаючи телефон у кишеню піджака.

Він смикнувся.

— Не сердься.

— Я не серджуся.

І я справді не сердився — але був такий дезорієнтований, що відчував: я можу прокинутись і виявити, що спав, накривши обличчя книжкою.

Я побачив, що Борис дивиться в небо й мугикає одну з пісень гурту «Velvet Underground», яку любила моя мати: Але якщо ти зачиниш двері… ніч може тривати вічно…

— А що буде з тобою? — запитав я, протираючи очі.

— Га? — перепитав він, дивлячись на мене з усмішкою.

— Я запитую, як ти збираєшся далі жити? Чи ми ще побачимося з тобою?

— Можливо, — сказав він тим самим веселим тоном, що його він, певно, застосовував, коли прощався з Бамі та з Джуді, дружиною бармена в Кармейволлаґу, та з кожним іншим у його житті, з ким йому доводилося прощатися. — Хто знає?

— Ти приєднаєшся до мене через день або два?

— Ну, знаєш…

— Давай-но згодом зустрінемося. Сядеш на літак — у тебе є гроші. Я зателефоную тобі й повідомлю, де я. Не кажи ні.

— Гаразд, — мовив Борис веселим тоном. — Я не скажу ні.

Але в інтонації його голосу явно прозвучало «ні».

Я заплющив очі.

— О Боже.

Я був такий стомлений, що голова йшла обертом. Я мусив боротися з бажанням лягти на землю, з фізичним тяжінням до хідника. Коли я розплющив очі, то побачив, що Борис дивиться на мене співчутливим поглядом.

— Поглянь на себе, — промовив він, — ти мало не впав.

Він засунув руку до кишені.

— Ні, ні, ні. — Я відступив назад, коли побачив, що він тримає в руці. — Я не можу. Забудь про це.

— Я хочу, щоб тобі покращало!

— Про кислоту ти теж так говорив. — Я не був налаштований більше ані купатись у водоростях, ані слухати, як співають зорі. — Я справді не хочу більше нічого нюхати.

— Але це інша штука. Зовсім інша. Вона допоможе тобі протверезіти. Прочистить тобі голову, обіцяю.

— Ну гаразд.

Наркотик, що допомагає протверезіти й прочищає голову, зовсім не поєднувався в моїй уяві з Борисом, хоч він, здавалося, перебував у набагато кращому стані, ніж я.

— Подивись на мене, — резонно зауважив він. — Бачиш? — Він знав, що переконав мене. — Хіба я марю? Хіба маю піну на губах? Ні — я лише хочу допомогти тобі. Ось, — сказав він, насипавши трохи порошку на свою долоню. — Дозволь мені трохи погодувати тебе.

Я напівсподівався, що він мене ошукає — що я відразу вимкнуся, а потім прокинуся хрін зна де, можливо, в одному з порожніх будинків по той бік вулиці. Але я був надто стомлений, щоб про це думати, і, може, так мені справді буде краще. Я нахилився й дозволив йому затиснути пальцями одну мою ніздрю.

— Ось так, — сказав він підбадьорливим голосом. — А тепер нюхай!

Майже відразу я відчув себе краще. Це було справжнє чудо.

— Ох! — сказав я, ущипнувши себе за ніс, де гостро й приємно поколювало.

— А що я тобі казав? — Він уже насипав трохи ще порошку. — Підключай другу ніздрю. Нюхай і дивись не видихай. Ну ж бо!

Усе тепер здавалося мені чіткішим і яснішим, із самим Борисом включно.

— Тепер ти мені повірив? — Він підсипав трохи порошку для себе. — Чи не каєшся, що ти мене не слухав?

— І ти збираєшся це продати, Господи? — запитав я, дивлячись у небо. — Навіщо?

— Воно коштує дуже дорого. Кілька тисяч доларів.

— Оця маленька купка?

— Не маленька купка. Тут чимало грамів порошку — двадцять, а то й більше. Я можу забагатіти, якщо поділю його на маленькі частини й продаватиму таким дівчатам, як Кейті Бірман.

— Ти знайомий із Кейті Бірман? — Кейті Бірман навчалася на рік попереду від нас, мала власний автомобіль — чорний кабріолет — і була на соціальних щаблях не ближчою до нас, ніж яка-небудь кінозірка.

— Звичайно, знайомий. Зі Скай, Кейті, Джессікою та всіма тими дівчатами. У всякому разі, — він знову подав мені циліндрик, — я тепер зможу купити Котку синтезатор, про який вона мріє. Закінчилися наші проблеми з грішми.

Ми передавали порошок один одному, аж поки я став набагато оптимістичніше дивитися на майбутнє й на життя загалом. І коли ми стояли на вулиці, потирали свої носи та базікали, а Поппер із цікавістю дивився на нас, чудесний світ Нью-Йорка перемістився на кінчик мого язика й перетворився на швидкоплинність, яку стало можна висловити.

— Там чудово, ти мені повір, — сказав я. Слова вилітали з мене, закручуючись у спіралі. — Ти обов’язково повинен приїхати. Ми поїдемо на Брайтон Біч, це там, де всі росіяни. Я ніколи там не був. Але туди ходять потяги, це остання зупинка метро. Там існує велика російська громада, в ресторанах подають вуджену рибу й осетрову ікру. Ми з мамою завжди говорили про те, щоб поїхати туди поїсти, ювелір, із яким вона працювала, розповів їй про всі найкращі ресторани, але ми так туди й не поїхали. Там має бути круто. А ще ти можеш ходити до моєї школи — я маю гроші на оплату за навчання. І той мужик сказав мені, якщо гроші в моєму фонді витратити на навчання — це може бути чиє завгодно навчання. Не тільки моє власне. А грошей там вистачить на нас обох. Хоч державні школи в Нью-Йорку також добрі. Я знаю там людей і знаю, які там державні школи.

Я ще базікав, коли Борис сказав:

— Поттере.

Перш ніж я встиг йому відповісти, він обхопив моє обличчя обома руками й поцілував мене в губи. І поки я стояв, кліпаючи очима, — я так і не зрозумів, що сталося, — він підняв Поппера, підхопивши його під передні ноги, й поцілував у повітрі в кінчик носа.

Потім передав його мені.

— Онде твій автомобіль, — сказав він, востаннє погладивши собаку по голові.

І коли я обернувся, то побачив, як міське таксі їхало на протилежному боці вулиці, дивлячись на номери будинків.

Ми стояли, дивлячись один на одного, — я важко дихав, цілком приголомшений.

— Щасти тобі, — сказав Борис. — Я тебе не забуду. — Потім він поплескав Поппера по голові. — Прощавай, Попчику. Ти його доглядай, гаразд? — обернувся він до мене.

Потім — і в таксі, і згодом — я прокручував цю хвилину у своїй голові й дивувався, що я так легко помахав йому рукою й пішов геть. Чому я не схопив його за руку й востаннє не попросив сісти в таксі зі мною, ходімо, Борисе, поклади ти на все хер, ми наче школу прогуляємо, і, коли сонце зійде, поснідаємо вже над кукурудзяними полями. Я знав його надто добре, аби розуміти, що, коли попросити його як годиться в слушну хвилину, він може зробити по суті все. І, обертаючись від нього, я знав, що він побіг би за мною і, сміючись, стрибнув у машину, якби я попросив його востаннє.

Але я його не попросив. І, можливо, було й краще, що не попросив, — я це кажу тепер, хоч і гірко жалкував про це протягом певного часу. Але особливо я радів тому, що в незвичному для себе стані базікання й бажання базікати я втримався й не сказав про те, що тремтіло на кінчику мого язика, те, чого я ніколи не говорив, хоч ми обидва все і так знали й мені не було потреби говорити про це на вулиці у хвилину прощання, — я люблю тебе, так.

ХХ

Я був такий стомлений, що наркотик діяв недовго, принаймні в тій частині, яка допомагала почуватися добре. Водій таксі — колишній житель Нью-Йорка, судячи з його вимови, — відразу зрозумів, що тут щось не так, і спробував тицьнути мені картку Національної служби допомоги підліткам, що втекли з дому, але я відмовився її взяти. Коли я попросив його відвезти мене на залізничний вокзал (навіть не знаючи, чи ходять у Веґасі поїзди, — безперечно, вони мали ходити), він похитав головою і сказав:

— Ти хіба не знаєш, очкарику, що Амтрак[111] забороняє перевозити собак?

— Справді забороняє? — запитав я, й серце у мене впало.

— Можливо, їх не забороняють брати в літак, не знаю. — Це був досить молодий хлопець, балакучий, із дитячим обличчям, із трохи завеликою вагою, у футболці з написом «Пенн і Теллер: виступ у Ріо». — Ти повинен мати кошик чи щось подібне. Можливо, тобі найкраще було б їхати автобусом. Але вони не продають квитків дітям нижче певного віку без дозволу батьків.

— Я ж тобі сказав! Мій батько помер! А його подруга відсилає мене до моїх родичів на схід.

— Тоді тобі нема про що турбуватися, чи не так?

Я не розтуляв рота протягом решти подорожі. Смерть мого батька ще не стала для мене усвідомленим фактом, тому вогні, які миготіли понад шосе, раз у раз накочувалися на мене хвилями нудоти. Нещасний випадок. Принаймні в Нью-Йорку ми не боялися, що він сяде за кермо п’яний, — більше остерігалися, що потрапить під колеса автомобіля або що його хтось заріже, щоб забрати в нього гаманець, коли він виходитиме з бару о третій ранку. А що буде з його тілом? Я розвіяв прах матері в Центральному парку, хоч це й було заборонено; одного вечора, коли вже споночіло, ми з Енді знайшли безлюдну ділянку на захід від Ставка і — поки Енді стояв на варті — я спорожнив урну. Але набагато більше, аніж розвіювання праху, мене приголомшило те, що урна була загорнута в клапті порнолистівок: «Палкі азіаточки» й «Бурхливі оргазми» — такими були дві фрази, що мені запам’яталися, коли я розвіював у травневих сутінках сірий порошок кольору місячної поверхні.

Потім ми виїхали на світло, і таксі зупинилося.

— О’кей, очкарику, — сказав водій, простягши руку до заднього сидіння. Ми зупинилися на паркувальному майданчику станції Ґрейхаунд. — То як, ти сказав, тебе звуть?

— Тео, — відповів я, не подумавши, й відразу пожалкував.

— О’кей, Тео. Мене звуть Джей Пі. — Він потис мені руку, обернувшись до заднього сидіння. — Хочеш почути мою пораду?

— Звичайно, — відповів я, трохи злякавшись.

Навіть з усіма своїми проблемами — а їх було чимало — я почувався дуже незручно, що цей чоловік бачив, як Борис поцілував мене на вулиці.

— Це, звичайно, не моє діло, але тобі треба кудись заховати Пухнастика.

— Тобто?

Він кивнув на мою сумку.

— Він туди поміститься?

— Еее…

— Проте цю сумку в тебе, мабуть, перевірять. Вона надто велика, щоб ти міг узяти її в автобус. Її покладуть до багажного відділення. Це тобі не літак.

— Я… — Ця проблема не поміщалася мені в голові. — У мене нічого нема.

— Стривай-но. Дай-но я зазирну в багажник.

Він вийшов із машини, відчинив багажник і повернувся з великою полотняною торбиною з магазину здорової їжі, на якій було написано «Відродження Америки».

— На твоєму місці, — сказав він, — я пішов би купувати квиток без Пухнастика. Нехай він побуде тут зі мною, про всяк випадок, гаразд?

Мій новий друг, як з’ясувалося, мав рацію: у ґрейхаундівські автобуси не пускали дітей без письмового дозволу одного з батьків, для дітей також існували інші обмеження. Касирка, бліда чикана[112] з ретельно пригладженим чорним волоссям, монотонним голосом почала зачитувати мені їх довгий список. Не дозволено пересадки. Не дозволено подорожі, які тривають довше ніж п’ять годин. Якщо персона, названа в ідентифікаційній формі дитини, що подорожує без супроводу, не з’явиться з відповідними документами, щоб зустріти мене, мене передадуть працівникам дитячої соціальної служби або поліції в місті мого призначення.

— Але ж…

— Це стосується всіх дітей, яким менше ніж п’ятнадцять років. Без винятків.

— Але мені не менше ніж п’ятнадцять років, — сказав я, незграбно дістаючи офіційне посвідчення, видане мені штатом Нью-Йорк. — Мені вже виповнилося п’ятнадцять. Дивіться.

Енріке — мабуть, передбачаючи можливість моєї зустрічі з тим, що він називав Системою, — відвів мене сфотографуватися для посвідчення незабаром по тому, як померла моя мати, і хоч тоді я обурювався, що до мене дісталася пазуриста лапа Великого Брата («Ух ти, навіть маєш власний штрих-код», — сказав тоді Енді, з цікавістю подивившись на мій папірець), але тепер я був йому вдячний, що він здогадався повести мене в центрі міста зареєструвати, наче автомобіль б/у. Я тупо стовбичив там, наче біженець, у тьмяному світлі лампочок, поки касирка дивилася на мій документ під різними кутами й нарешті визнала його справжнім.

— Отже, тобі п’ятнадцять, — сказала вона з підозрою, повернувши його мені.

— Атож.

Я знав, що не тягну на свій справжній вік. Там-таки я зрозумів, що немає сенсу питати про Поппера, бо велике оголошення червоними літерами повідомляло, що заборонено перевозити собак, котів, птахів, гризунів, рептилій та інших тварин.

Щодо автобуса, то мені пощастило: через п’ятнадцять хвилин, о 1:45, саме відходив один із пересадками до Нью-Йорка. Коли автомат, клацнувши, виплюнув мій квиток, я стояв і думав, що мені, в біса, робити з Поппером. Вийшовши з приміщення кас, я частково сподівався, що мій таксист уже поїхав — і що він відвезе Поппера до більш надійної домівки, — але натомість я побачив, що він п’є «Ред Булл» і базікає по мобілці. Поппера ніде не було видно. Він урвав розмову, коли побачив, що я стою поруч.

— Ну, що думаєш?

Хитаючись, я подивився на заднє сидіння.

— Що ви зробили з ним?

Він засміявся.

— Ось так його немає… а ось так він є!

Театральним рухом він дістав пожмаканий примірник «USA Today» з полотняної торби, що лежала на передньому сидінні біля нього. І там, зручно розташувавшись у картонній коробці на дні сумки, сидів Поппер, похрумкуючи картопляними чіпсами.

— Обман зору, — сказав він. — Коробка заповнює сумку, приховуючи форми собаки, й дає йому трохи більше простору, щоб рухатись. А газета — чудове прикриття. Вона накриває його, і завдяки їй торба здається повною, а ваги вона не додає.

— Ви гадаєте, усе з ним буде о’кей?

— Він же такий маленький хлоп — скільки він важить, фунтів п’ять або шість? Він спокійний?

Я подивився на свого пса, що згорнувся в клубок на дні коробки, із сумнівом.

— Не завжди.

Джей Пі витер рот тильним боком долоні й дав мені пакунок із картопляними чіпсами.

— Коли він засмикається, давай йому по кілька штук. Автобус зупинятиметься через кожні кілька годин, а ти розташуйся в ньому десь позаду й намагайся відійти якнайдалі від станції, перш ніж дозволиш йому робити свої справи.

Я закинув торбину на плече та обхопив її рукою.

— Щось помітно? — запитав я.

— Ні. Якби я нічого не знав, то нічого й не помітив би. Але хочеш іще одну підказку? Секрет фокусника?

— Авжеж.

— Не дивись на торбу, як ти робиш тепер. Дивись куди завгодно, тільки не на торбу. На краєвид, на свої шнурки — о’кей, отак буде добре. Поводься впевнено й природно, десь так, як тепер. Хоч розгубитись і шукати втрачену лінзу теж буде непогано, коли ти помітиш, що люди дивляться на тебе з підозрою. Розсип свої чіпси — забий палець ноги, — закашляйся, вдавившись кавою, — що завгодно.

Он як, подумав я. Недарма цю машину називають щасливим кебом.

Він знову засміявся, наче я висловив свою думку вголос.

— Це дурне правило, що собак не дозволяють перевозити автобусом, — сказав він, зробивши ще один великий ковток «Ред Булл». — А що ж тобі в такому разі робити? Викинути його на узбіччя?

— Ви, мабуть, і справді фокусник?

Він засміявся.

— Як ти вгадав? Я показую картярські фокуси в барі біля Орлеана, якби ти був трохи старшим, я запросив би тебе подивитися коли-небудь на мій виступ. Хай там як, а секрет у тому, щоб завжди відвертати увагу глядачів від того місця, де відбувається сам трюк. Це головний закон магії, очкарику. Обман зору. Ніколи про це не забувай.

ХХІ

Юта. Височина Сан-Рафаель, у міру того як сходило сонце, відкривалася нелюдськими марсіянськими краєвидами: пісок, камінь і сланець, ущелини та іржаво-червоні рівнини. Мені не спалося частково через наркотики, а частково тому, що Поппер міг заворушитись або заскавучати, але він поводився надзвичайно тихо, поки ми їхали покрученими гірськими дорогами, — мовчки сидів у своїй торбі, що стояла на сидінні біля вікна, поруч зі мною. Виявилося, що моя валіза була досить малою, щоб я міг занести її в автобус, і я дуже радів цьому: зі мною тепер були светр, «Вітер, пісок і зорі», а передусім — моя картина, яку я сприймав як захисний елемент, навіть загорнуту й невидиму, як святу ікону, що її хрестоносець бере в битву. На задньому сидінні не було інших пасажирів, крім сором’язливого іспанського подружжя з кількома пластиковими харчовими контейнерами на колінах і старого п’яниці, що розмовляв сам із собою, й ми чудово проїхали по покручених дорогах через увесь штат Юта, через Ґранд-Джанкшен, Колорадо, де зупинилися на п’ятдесят хвилин для відпочинку. Замкнувши свою валізу в автоматичній камері схову, я вивів Поппера за станцію, далеко від очей водія, купив нам двійко гамбургерів у «Бургер Кінг» й дав йому попити з кришки пластикового контейнера, яку знайшов біля станції на купі сміття. Після Ґранд-Джанкшен я спав аж до зупинки в Денвері, яка тривала годину й шістнадцять хвилин до самого заходу сонця, — де ми з Поппером бігали й бігали, просто радіючи, що вибралися з автобуса, і забігли так далеко по темних незнайомих вулицях, що я майже злякався, чи ми, бува, не заблукали, хоч я був радий, коли ми натрапили на кав’ярню хіпі, де офіціанти були молоді й приязні.

— Заведи його до приміщення! — сказала дівчина з фіолетовим волоссям, що стояла за прилавком, коли побачила Попчика, прив’язаного біля дверей. — Ми любимо собак!

Я купив там не лише два сандвічі з індичкою (один для мене, другий для нього), а й вегетаріанське тістечко та домашнє вегетаріанське собаче печиво в масному паперовому пакеті.

Я читав допізна, молочний папір жовтів у кружку слабкого світла, а невідома темрява пропливала повз вікна; ми проїхали Континентальний вододіл і проминули Скелясті гори. Поппер, набігавшись по Денверу, щасливо сопів у торбі.

Трохи згодом я заснув, а потім прокинувся й почитав ще трохи. О другій ночі, саме тоді, коли Сент-Екзюпері описував аварію літака в пустелі, ми добулися до Саліни в штаті Канзас («Перехрестя Америки») — зупинка на двадцять хвилин під обліпленою нічними метеликами натрієвою лампою, де ми з Поппером бігали в темряві навколо безлюдної бензоколонки, моя голова все ще була заповнена книжкою, але водночас мене хвилювало дивне відчуття того, що я вперше у своєму житті перебував у штаті моєї матері: чи вона коли-небудь під час поїздок зі своїм батьком проїздила через це місто, чи була на Дев’ятій вулиці, яка звертає на Федеральну автостраду й де освітлені силосні бункери, наче зоряні кораблі, маячать у порожнечі на багато миль навколо? Ми повернулися в автобус, сонні, брудні, стомлені, змерзлі Попчик і я, і спали від Саліни до Топеки, а від Топеки до Канзас-Сіті в штаті Міссурі, куди доїхали десь удосвіта.

Мати часто розповідала мені, яка пласка місцевість там, де вона виросла, — така пласка, що можна побачити, як далеко в преріях народжуються урагани, — але я все ще не міг цілком повірити в її неозорість, у це одноманітне небо, що тисне на тебе й розчавлює своєю нескінченністю. У Сент-Луїсі близько полудня нам дали півтори години перепочинку (цілком досить часу для прогулянки Поппера й жахливого сандвіча з ростбіфом на сніданок, хоч місцевість була підозріла й далеко відходити не хотілося), потім нас пересадили в зовсім інший автобус. Але через годину або дві я прокинувся, бо автобус зупинився, і побачив, що Поппер спокійно сидить у торбі, виставивши з неї ніс, а чорношкіра дама середнього віку з яскравою рожевою помадою на губах стоїть наді мною й промовляє громовим голосом:

— В автобусі заборонено перевозити собак!

Я розгублено подивився на неї. Потім, на свій жах, усвідомив, що вона не просто пасажирка, а водій автобуса, у кашкеті та формі.

— Ти чув, що я сказала? — повторила вона, агресивно похитуючи головою з боку в бік. Вона була широка, як борець важкої ваги, на іменному жетоні, що висів на її широких грудях, було написано: ДЕНІЗ. — Ти не мав права брати собаку в автобус.

Потім вона нетерпляче махнула рукою, ніби хотіла сказати: «Заховай його знову в цю кляту сумку!»

Я накрив йому голову — він, здавалося, не мав нічого проти — і сидів нерухомо, хоч у мене все похололо всередині. Ми зупинилися в місті, яке називалося Еффінгем, штат Іллінойс. Будинки наче з картин Едварда Гоппера[113], театральна на вигляд будівля суду, рукописний плакат через вулицю з написом «Перехрестя Долі».

Водійка провела пальцем навкруг себе:

— Хтось із вас, пасажири, заперечує проти перебування в автобусі цієї тварини?

Пасажири на задніх сидіннях (неохайний мужик із вусиками; доросла жінка з брекетами; неспокійна чорношкіра пані з дівчинкою-школяркою; схожий на Філдса[114] старий із трубками в носі та кисневим балоном) здавалися надто здивованими, щоб заговорити, й лише мала дівчинка з округлими оченятами майже непомітно похитала головою: ні.

Водійка чекала. Вона подивилася навколо. Потім обернулася до мене.

— Гаразд. Це добра новина для тебе та твого цуцика, малий. Але якщо хтось, — вона посварилася на мене пальцем, — якщо хтось із пасажирів поскаржиться на те, що ти везеш тварину, в будь-якій точці подорожі, я тебе висаджу з автобуса. Зрозумів?

То вона мене не висаджує? Я закліпав очима на неї, боячись ворухнутись або промовити бодай слово.

— Ти мене зрозумів? — повторила вона більш грізним голосом.

— Дякую вам…

Вона сердито похитала головою.

— О ні, не дякуй мені, малий. Бо я висаджу тебе з автобуса, якщо почую хоч одну скаргу на тебе. Хоч одну.

Я тремтів, коли вона обернулася й пішла за кермо. Коли ми виїхали зі стоянки, я боявся навіть глянути на інших пасажирів, хоч відчував, що всі вони дивляться на мене.

Біля мого коліна Поппер уклався зручніше й затих. Хоч я й любив Поппера і жалів його, я ніколи не вважав його особливо цікавим або розумним собакою. Натомість згаяв чимало часу, мріючи про те, щоб володіти крутішим псом, колі, або лабрадором, або навіть собакою з притулку, яким-небудь розумним метисом, або й розкошланою маленькою дворнягою, яка ганяється за м’ячами й кусає людей, — власне кажучи, хай би він був ким завгодно, а не тим, ким був насправді: дівчачим собакою, іграшкою, веселуном, собакою, з яким мені було навіть соромно виходити на вулицю. Не те щоб Поппер не був милим — насправді він був таким маленьким, стрибучим пухнастим песиком, такі подобаються багатьом людям, можливо, не я, але маленька дівчинка, яка сиділа через прохід від мене, якби знайшла його біля дороги, то хіба не забрала б його додому й не прикрасила б стрічками?

Я сидів там, застигнувши, страх напливав на мене знову й знову: обличчя водійки, моя розгубленість. Мене лякав насамперед той факт, що я тепер знав: якби пані шоферка примусила мене висадити Поппера з автобуса, мені довелося б вийти разом із ним (і що я потім робив би?), навіть якби це сталося в центрі Іллінойсу, тобто ніде. Дощ, кукурудзяні поля, а я стою біля дороги. Як я так прихилився до такого кумедного песика? Кімнатного собачки, якого обрала собі Ксандра?

Коли ми перетинали штати Іллінойс та Індіана, я сидів напружений і спостережливий: надто боявся заснути. Дерева були голі, на ґанках догнивали геловінські гарбузи. По той бік проходу мати обняла свою малу дівчинку й тихо наспівувала їй: «Ти моє сонечко». Я не мав нічого їстівного, крім розкришених картопляних чіпсів, які дав мені таксист, а в роті — бридкий солоний присмак; повз вікно пропливали індустріальні рівнини, малі містечка з невідомого краю — я почувався змерзлим і покинутим, дивлячись на занедбану сільську місцевість і згадуючи ті пісні, які так давно співала мені моя мати. «Ту-ту-тутсі, прощавай, ту-ту-тутсі, не ридай». Нарешті в Огайо, коли вже споночіло й у будинках біля дороги стали загорятися вогні, я відчув себе в достатній безпеці, щоб задрімати, хитаючись уві сні то назад, то вперед, до самого Клівленда, холодного, освітленого білими вогнями міста, де я пересів в інший автобус о другій ночі. Я побоявся прогулювати Поппера надто довго, хоч і знав, що він потребує тривалої прогулянки, — боявся, що хтось нас побачить. (Бо що ми робили б, якби нас викрили? Залишилися б у Клівленді навічно?) Але Попчик, здавалося, теж був наляканий. І ми стояли, тремтячи від холоду, на розі вулиці протягом десятьох хвилин, поки я не дав йому попити води, не поклав його в торбу й не повернувся до станції, щоб умоститися на своє місце в автобусі.

Була середина ночі, й усі майже спали, тому пересадка виявилася легкою. А знову ми пересіли вже опівдні наступного дня в Баффало, де автобус мусив пробиватися крізь кучугури криги, наваленої біля станції. Вітер кусався — гостро, волого, після двох років життя в пустелі я й забув, що таке справжній вітер і справжня зима — холодна й сира. Борис не відповів на жодне з моїх послань, що, певно, можна було зрозуміти, адже я писав їх йому на телефон Котку, але я все ж таки послав йому ще одне: «Я в Бфло, НЙ сьог ввеч. Ти ОК? Що там Кс?»

Баффало далеко від Нью-Йорка, але, крім схожої на сон гарячкової зупинки в Сиракузах, де я напоїв Поппера й купив нам два пундики з сиром, бо нічого іншого не було, я примудрився проспати майже всю дорогу через Батавію, Рочестер, Сиракузи й Бінгемтон, притулившись до вікна щокою, яку крізь щілину обдувало холодним вітром, що переносив мене до «Вітру, піску і зір» та самотньої кабіни пілота високо над пустелею.

Здається, від самої зупинки в Клівленді я став потроху хворіти, а на той час, коли нарешті вийшов з автобуса на нью-йоркській станції Порт-Оторіті, був вечір, і мене трусило в лихоманці. Мені було дуже холодно, я ледве тримався на ногах, а місто, за яким я так сумував, здалося мені чужим, гамірним і холодним: вихлопні гази, сміття, а люди біжать навколо мене в різних напрямках.

Автовокзал кишів копами. Усюди я побачив оголошення про притулки й телефони для втікачів, а одна жінка-коп провела мене особливо пильним поглядом, коли я вийшов з автобуса: після поїздки тривалістю в понад шістдесят годин я був брудний і стомлений і знав, що не зможу пройти контроль, — проте ніхто мене не зупинив, і я не озирався назад, аж доки вийшов за двері вокзалу й відійшов досить далеко. Кілька чоловіків різного віку та національності гукали мене на вулиці, приязні голоси лунали звідусюди («Гей, маленький брате! Куди тобі треба? Тебе підвезти?»), особливо приємним і нормальним здався мені один хлопець із рудим волоссям, не набагато старший за мене, він міг би бути одним із моїх друзів, проте я мав досить нью-йоркського досвіду, щоб знехтувати цими веселими привітаннями й іти далі так, ніби я знав, куди прямую.

Я думав, Поппер буде переповнений радістю від того, що нарешті може бігти по землі, та коли я поставив його на хідник Восьмої авеню, це було занадто для нього, і він був надто переляканий, аби пройти більш ніж один квартал. Йому ніколи раніше не доводилося бігати вулицею великого міста, усе вселяло йому жах (автомобілі, автомобільні сигнали, ноги людей, порожні целофанові пакети, які несло вітром понад хідником), і він то кидався вперед, то повертався до мене й заплутував мої ноги повідком, так що я перечепився й мало не впав під колеса фургона, який поспішав на зелене світло.

Підібравши його і вкинувши назад у торбину (де він шкрібся та сопів від переляку, поки не заспокоївся), я зупинився посеред метушливого натовпу й замислився, у який бік мені йти. Усе здавалося значно бруднішим і непривітнішим, ніж я сподівався, — було холодно, а вулиця сіріла, як стара газета. «Que faire?», — як любила повторювати моя мати. Що робити? Мені здавалось, я майже чую, як вона каже це легким, безтурботним голосом.

Я часто дивувався, коли мій батько нишпорив по кухонних шухлядах і заявляв, що йому хочеться пити, як це — «хотіти пити», коли йдеться тільки про алкоголь і це бажання не може задовольнити ані вода, ані пепсі, ані щось іще. Тепер, тупо думалося мені, я це знаю. Я помирав від бажання випити пива, але знав, що до крамниці не варто й потикатися — зажадають посвідчення особи. Я з тугою думав про горілку містера Павликовського, про щоденний ковток теплоти, до якого так звик.

До того ж я помирав від голоду. Я був за кілька дверей від крамнички, де продавали кекси, і мені так хотілося їсти, що я повернув праворуч і купив перший-ліпший кекс (із присмаком зеленого чаю, як з’ясувалося, з невеликою кількістю ванілі, трохи дивної, але дуже смачної). Майже відразу цукор допоміг мені відчути себе краще, і поки я їв кекс, облизуючи заварний крем зі своїх пальців, я з подивом дивився на цілеспрямований натовп. Залишаючи Веґас, я чомусь почувався більш упевненим, як усе буде зі мною далі. Чи місіс Барбур зателефонує в соціальні служби, аби повідомити їм, що я повернувся? Я сподівався, що вона не стане цього робити, але тепер засумнівався. Ще існувала не така вже й маленька проблема Поппера, оскільки (разом із молочними продуктами, горіхами, лейкопластиром, гірчицею і ще приблизно двадцять п’ятьма широко вживаними домашніми речами та продуктами) в Енді була сильна алергія на собак — але не тільки собак, а й котів, і коней, і циркових тварин, і шкільну морську свинку (Ньютона), яка в нас була ще в другому класі, через що в домі Барбурів не тримали жодних тварин. Чомусь, коли я був у Веґасі, це не здавалося мені такою нерозв’язною проблемою, але тепер, коли я стояв на Восьмій авеню й там холодало та поночіло, мій настрій змінився.

Не знаючи, що робити, я пішов на схід, до Паркової авеню. Вологий вітер віяв мені в обличчя, а запах дощу в повітрі діяв на нерви. Небо в Нью-Йорку здавалося набагато нижчим і важчим, аніж на заході, — брудні хмари, наче сліди олівця, розтерті гумкою на шкарубкому папері. Було так, ніби пустеля з її відкритістю вплинула на мій зір. Усе здавалося мокрим, приземкуватим.

Ходьба допомогла мені подолати тремтіння в ногах. Я йшов на схід до бібліотеки (леви! я стояв хвилину, наче солдат, який, повертаючись із війська, ловить перший відблиск рідного дому), а потім повернув на П’яту авеню — вуличні ліхтарі там ще горіли, ділова активність тривала, хоч вулиця й безлюдніла перед настанням ночі — і дійшов до південного краю Центрального парку. Хоч я був стомлений і змерзлий, моє серце стрепенулося, коли я побачив парк і побіг через П’ятдесят сьому вулицю (вулицю Радості) в затінену листям темряву. Запахи, тіні, навіть бліді й плямисті стовбури платанів підняли мені настрій, але мені також здавалося, ніби я бачу інший парк під реальним, таку собі мапу минулого, примарний парк, потемнілий від пам’яті, шкільних екскурсій та відвідин зоопарку, що були дуже давно. Я йшов по хіднику з боку П’ятої авеню, роздивляючись на всі боки, і стежки були затінені деревами, освітлені вуличними ліхтарями, таємничі й заманливі, наче ліси, описані в казці «Лев, Біла Відьма та шафа»[115]. Якби я звернув на одну з цих освітлених стежок, чи прийшов би я в інший рік чи навіть в інше майбутнє, де моя мати, яка щойно повернулася з роботи, чекатиме мене на овіяній вітром лавці (нашій лавці) біля Ставка: відкладе свою мобілку, підведеться на ноги й поцілує мене, «Ну як, зайчику, тобі було в школі, чого ти хочеш поїсти на обід?»

Потім раптом я зупинився. Знайома постать у діловому костюмі проштовхнулася повз мене й пішла попереду стежкою. Копиця білого волосся виділялася в темряві, волосся, яке, певно, не підрізалося довго й тепер було перев’язане на потилиці стрічкою; він був заклопотаний і більш скуйовджений, ніж зазвичай, а проте я впізнав його негайно, тим більше що нахил його голови трохи нагадував Енді: містер Барбур із портфелем у руках повертався додому зі служби.

Я підбіг, щоб порівнятися з ним.

— Містере Барбур? — покликав я.

Він розмовляв сам із собою, хоч я не чув, що він там говорить.

— Містере Барбур, це Тео, — сказав я голосно, схопивши його за рукав.

З люттю, яка мене вразила, він обернувся і скинув мою руку. Це справді був містер Барбур, я не міг його не впізнати. Але він дивився на мене очима чужинця — поглядом ясним, твердим і зневажливим.

— Я більше не даю милостині! — вигукнув він гучним голосом. — Забирайся геть!

Я мусив би розпізнати напад божевілля, коли зіткнувся з ним. Переді мною був шалений вираз обличчя, яке іноді мав мій батько в день футбольного матчу або тоді, коли він зірвався й ударив мене. Мені ніколи не доводилося мати справу з містером Барбуром, коли він не приймав своїх ліків (Енді, звичайно, стримувався, описуючи «ентузіазм» свого батька, я тоді не знав про ті епізоди, коли він намагався зателефонувати державному секретареві або піти на роботу в піжамі); і напад його люті так не відповідав збентеженому й неуважному містерові Барбуру, якого я знав, що я міг лише відсахнутися від нього, засоромлений. Він дивився на мене довгу мить, а тоді прибрав від мене руку (ніби я був брудний і заразив його, доторкнувшись) і подибав геть.

— Ти просив у того чоловіка грошей? — запитав у мене інший чоловік, який з’явився нізвідки й зупинився на хіднику, здивований. — Справді просив? — повторив він наполегливіше, коли я відвернувся від нього.

Він був невисокий, у банальному офісному костюмі та з обличчям чоловіка, який має дружину й дітей, а його дивна поведінка примусила мене здригнутися. Я спробував обминути його, але він перетнув мені стежку і поклав важку руку на плече, й у паніці я випручався від нього та побіг у парк.

Я попрямував до Ставка по жовтих і вологих стежках, вкритих опалим листям, а звідти інстинктивно звернув на Місце Зустрічі (як ми з мамою назвали нашу лавочку) й сів там, весь тремтячи. Здавалося б, мене спіткало дивовижне, неймовірне щастя, коли я зустрів на вулиці містера Барбура. Десь секунд п’ять я ще думав, що після першої розгубленості та спантеличеності він радісно привітає мене, поставить мені кілька питань, «о, не переймайся, не переймайся, ми ще матимемо час поговорити», й поведе мене до свого помешкання. «Святий Боже, яка пригода. Як зрадіє Енді, коли побачить тебе!»

Господи Ісусе, подумав я, розчесавши волосся пальцями, досі не оговтавшись від тремтіння. В ідеальному світі саме містер Барбур був тим членом родини, якого я найбільше хотів би зустріти на вулиці, — більше, ніж Енді, і, безперечно, більше, аніж будь-кого з інших дітей Барбурів, більше навіть, аніж місіс Барбур із її крижаними паузами, її досконалими світськими манерами, її кодами невідомої мені поведінки, її холодним і незбагненним поглядом.

Бездумно я перевірив свою мобілку на предмет нових повідомлень, либонь, у десятитисячний раз, — і нарешті зрадів, що таки знайшов там послання, — номера я не впізнав, але він, безперечно, належав Борисові. «Прив. Сподів ви там 2 в нормі. Набери Кс вона задовб».

Я спробував зателефонувати йому — я надсилав йому повідомлення разів п’ятдесят із дороги, — але ніхто не відповів, а телефон Котку був переадресований прямо на голосову пошту. Ксандра могла й зачекати. Повернувшись до Центрального парку з Поппером, я купив у торгівця, який уже починав згортатися на ніч, три хот-доги (один для Поппера, два для мене), і, поки ми їли, сидячи на лавочці, прихованій за Ворітьми Вчених, я міркував, що мені робити далі. У своїх пустельних фантазіях про Нью-Йорк я іноді уявляв собі, що ми з Борисом живемо десь на вулиці біля Сент-Марк-плейс або Томпкінз-сквер, подзенькуючи кухлями для милостині й стоячи поруч із тими самими розбишаками, які улюлюкали слідом за Енді та мною, коли ми проминали їх у своїх шкільних формах. Але реальна перспектива заночувати на вулиці в листопадовому холоді, самотньому й хворому, здавалася куди менш привабливою.

І найприкріше те, що я перебував лише за п’ять кварталів від дому Енді. Я подумав, чи не зателефонувати йому — можливо, запропонувати, щоб ми зустрілись, — але вирішив цього не робити. Безперечно, я зможу зателефонувати йому, якщо моє становище стане розпачливим: він із радістю вислизне до мене, принесе зміну одягу та гроші, вкрадені з сумочки його матері, і — хто знає — можливо, також кілька канапок із крабовим м’ясом або смаженого арахісу, що їх Барбури завжди споживають. Але слово милостиня досі обпалювало мене. Хоч Енді мені й подобався, але відтоді, як ми розлучилися, минуло майже два роки. І я не міг забути, як містер Барбур подивився на мене. Безперечно, в них сталося щось погане, хоч я не знав, що саме — проте знав, що в чомусь винен, що від мене поширюються міазми сорому, непотрібності й тягаря, які ніколи мене не залишали.

Ненавмисне — я дивився в простір — я зустрівся поглядом із чоловіком, який сидів на лаві навпроти. Я швидко подивився вбік, але було пізно; він підвівся на ноги й підійшов до мене.

— Хороший пес, — сказав він, нахилившись, щоб погладити Поппера, а коли я нічого не відповів, звернувся до мене: — Як тебе звуть? Ти не проти, якщо я сяду з тобою?

Чоловік був жилавий, невисокий, але дужий на вигляд, і від нього смерділо. Я підвівся на ноги, уникаючи його погляду, та коли відвернувся, щоб піти, він викинув руку вперед і схопив мене за зап’ясток.

— У чому річ? — запитав він гидким голосом. — Я не подобаюсь тобі?

Я випручав руку — Поппер побіг за мною на вулицю, надто швидко, він не звик до вуличного руху, я підхопив його саме вчасно й помчав через П’яту авеню до готелю «П’єр». Мій переслідувач, затриманий на протилежному боці червоним світлом, уже став приваблювати до себе неприхильну увагу пішоходів, та коли я знов озирнувся назад, перебуваючи в безпеці, у колі світла, яке лилося від теплого, добре освітленого входу в готель, куди заходили добре вдягнені пари, де швейцари кликали таксі, — я побачив, що він зник у парку.

Вулиці були набагато гуркітливіші, ніж я пам’ятав, — і більш смердючі теж. Стоячи на розі вулиці біля «La Vieille Russie»[116], я відчув, як мене огортає знайомий сморід центру — кінський піт, автобусні вихлопи, парфуми й сеча. Протягом тривалого часу я думав про Веґас як про щось тимчасове — моїм справжнім життям був Нью-Йорк, — але чи це так насправді? «Мабуть, ні», — сумно подумав я, дивлячись на потік пішоходів, що поспішали повз «Берґдорф».

Хоч усе тіло в мене боліло і я тремтів від лихоманки, я пройшов ще з десять кварталів, намагаючись подолати гудіння й слабкість у ногах, безперервну вібрацію автобуса. Але нарешті холод став для мене нестерпним, і я покликав таксі. Від П’ятої авеню до Віллідж доїхати автобусом було б неважко, десь півгодини шляху, але після трьох днів підстрибування в автобусі я не міг би витримати й хвилини гойданки в іще одному.

Думка без попередження заявитися в дім Гобі мене не тішила, бо ми з ним на певний час утратили зв’язок, і то з моєї вини, а не його, бо в якийсь момент я просто перестав відповідати на його листи. З одного боку, такий розвиток подій був природним; з другого — недбале зауваження Бориса про «старого педика» мене трохи спантеличило, і саме тому я не відповів на два або три його останні листи.

Я почувався дуже погано, жахливо. Хоч поїздка була короткою, я, певно, глибоко заснув на задньому сидінні, бо коли водій зупинив машину й запитав: «Тобі сюди?», я мало не підстрибнув спросоння й протягом якоїсь хвилини сидів ошелешений, намагаючись пригадати, де я.

Крамниця — я це помітив, коли таксі поїхало, — була зачинена й темна, так ніби вона ніколи не відчинялася протягом моєї відсутності в Нью-Йорку. Вікна почорніли від кіптяви, і, зазирнувши досередини, я побачив, що деякі меблі обтягнуті чохлами. Ніщо інше тут не змінилося, крім того, що всі старі книжки й дрібнички — мармурові какаду, обеліски — були вкриті додатковим шаром пилюки.

Серце в мене опустилося. Я стояв на вулиці довгу хвилину або дві, поки налаштував свої нерви натиснути на дзвоник. Мені здалося, я чекав цілу вічність, дослухаючись до далекого відлуння, хоч цей час, либонь, був зовсім коротким; я майже повірив у те, що вдома немає нікого (і що я тоді робитиму? Поїду назад на Таймс-сквер і спробую знайти там якомога дешевший готель чи здамся службам у справах неповнолітніх?), коли раптом двері відчинились і я побачив перед собою не Гобі, а дівчину свого віку.

Це була вона — Піппа. Ще невеличка (я виріс значно більшим, ніж вона) і тонка, хоч і виглядала значно здоровішою, ніж тоді, коли я бачив її востаннє, з повнішим обличчям, густим ластовинням, також інакшим волоссям — здавалося, воно набуло іншого кольору: не світло-рудого, а темнішого, іржавішого, — і трохи заплуталось, як у її тітки Марґарет. Вона була вдягнена, як хлопець, у шкарпетки без черевиків і старі вельветові штани, у надто великий для себе светр, яскравий шарф із помаранчево-рожевими смугами, який, певно, носила її пришелепкувата бабуся. Звівши брови, чемна, але стримана, вона подивилася на мене безвиразним поглядом золотаво-брунатних очей: чужий.

— Чим я можу допомогти вам? — запитала вона.

«Вона забула мене», — розчаровано подумав я. Та і як вона могла мене пам’ятати? Тривалий час я був далеко; я знав також, що дуже змінився. Це те саме, що побачити когось, кого ти вважав померлим.

Але потім, тупцяючи вниз сходами слідом за нею, в заляпаній фарбою спецівці та в кардигані з протертими ліктями, з’явився Гобі. «Він підстриг волосся», — була моя перша думка. Воно здавалося коротшим і набагато білішим, аніж я пам’ятав. Вираз його обличчя був дещо роздратованим; одну тривожну мить мені здавалося, що він мене також не впізнав. А тоді…

— Святий Боже, — сказав він, несподівано відступивши назад.

— Це я, — швидко промовив я. Я боявся, щоб він не зачинив двері перед самим моїм обличчям. — Теодор Декер. Ви мене пам’ятаєте?

Піппа швидко подивилася на нього — вона явно пам’ятала моє ім’я, навіть якщо вона мене не впізнала, — і дружній подив на їхніх обличчях так мене здивував, що я заплакав.

— Тео.

Його обійми були сильними, батьківськими й такими поривчастими, що я заплакав ще дужче. Потім він поклав руку мені на плече, важку, наче якір, руку, яка ніби символізувала безпеку й авторитет; він повів мене досередини, у свою майстерню, тьмяно освітлену й наповнену багатими дерев’яними пахощами, про які я мріяв, потім нагору сходами в довгу, немов коридор, вітальню, з її оксамитами, урнами та бронзою.

— Це чудово — бачити тебе, — сказав він. — Ти, схоже, геть виснажений…

А далі: «Коли ти повернувся?», і «Ти голодний?», і «Боже, як ти виріс!», і «Оце так волосся! Ти схожий на Мауглі, хлопця з джунглів!», і (тепер стурбованим голосом): «Тобі не здається, що тут душно? Може, відчинити вікно?» А коли Поппер висунув голову з торби, він запитав: «А це хто такий?»

Піппа, сміючись, узяла його на руки. У мене запаморочилось у голові від лихоманки — я здавався собі червоним і розжареним, наче спіраль в електрокаміні, і так розслабився, що навіть не соромився своїх сліз. Я не відчував нічого, крім полегкості, що я тут, і болю у своєму переповненому серці.

На кухні мене нагодували грибним супом — їсти мені не дуже хотілося, але він був гарячий, а я замерзав до смерті, і поки я їв (Піппа сиділа зі схрещеними ногами на підлозі й гралася з Попчиком, хитаючи перед його мордою китицею зі свого великого шарфа, Поппер/Піппа, чому я ніколи не помічав спорідненості між їхніми іменами?), я коротко розповів йому про смерть батька й про все, що відбулося. Гобі, слухаючи мене зі схрещеними руками, мав надзвичайно стурбований вираз, його впертий лоб хмурився дедалі більше.

— Ти повинен зателефонувати їй, — сказав він, — дружині твого батька.

— Але вона йому не дружина! Вона лише його подруга! Їй байдужісінько до мене.

Він твердо похитав головою.

— Це не має значення. Ти повинен зателефонувати їй і сказати, що з тобою все гаразд. Так, так, ти повинен, — мовив він, урвавши мене, коли я спробував заперечити. — Ніяких «але». Дзвони негайно. У цю ж таки хвилину. Піппо, — на кухні був старовинний настінний телефон, — вийди звідси на хвилину.

Хоча Ксандра була останньою людиною на світі, з якою я хотів би поговорити — а надто після того, як обчистив її кімнату й украв чайові, — я відчував надто велику полегкість від того, що перебуваю тут, і готовий був зробити все, про що Гобі мене попросить. Набравши номер, я спробував переконати себе в тому, що вона не візьме слухавку (нам часто телефонували то адвокати, то кредитори, й вона рідко відповідала на дзвінки, які були їй незнайомі). Тому я був здивований, що вона відповіла мені вже після першого гудка.

— Ти залишив двері відчиненими, — сказала вона майже відразу обвинувачувальним голосом.

— Що?

— Ти випустив собаку. Він утік — і я ніде не можу його знайти. Він, мабуть, загинув під колесами машини абощо.

— Ні. — Я дивився невідривним поглядом на чорноту цегляного подвір’я. Ішов дощ, краплі важко падали на шибки, це був перший справжній дощ, який я бачив за останні два роки. — Він зі мною.

— Он як. — Вона зітхнула з полегкістю. Потім гострим голосом запитала: — Де ти? Десь із Борисом?

— Ні.

— Я розмовляла з ним — схоже, він накурився по саму зав’язку. Не захотів сказати мені, де ти. Я знаю, що він знає. — Хоч там було ще дуже рано, її голос звучав так, ніби вона щойно пила або плакала. — Я мусила б нацькувати на тебе копів, Тео. Я знаю, це ти вкрав мої гроші та речі.

— Атож, як і ти вкрала сережки моєї матері.

— Що?

— Сережки зі смарагдами. Вони належали моїй бабусі.

— Я їх не крала. — Вона тепер розгнівалася. — Як ти смієш! Ларрі подарував мені їх, він подарував мені їх після…

— Атож. Після того як украв їх у моєї матері.

— Ти мені пробач, але твоя мати померла.

— Так, але вона була ще жива, коли він їх у неї вкрав. Це сталося десь за рік до її смерті. Вона звернулася до страхової компанії, — сказав я, намагаючись перекричати її, — і надіслала рапорт у поліцію.

Щоправда, я не знав, чи справді вона зверталася до поліції, але чом би їй було й не звернутися.

— Схоже, ти ніколи не чув про майно, нажите спільно у шлюбі.

— Авжеж. А ти, либонь, ніколи не чула про сімейну спадщину. Ти й мій батько навіть не були одружені. Він не мав ніякого права давати ці речі тобі.

Мовчанка. Я чув, як вона клацнула запальничкою на протилежному кінці дроту, потім глибоко затяглася.

— Послухай-но мене, хлопче. Чи можу я тобі щось сказати? Не про гроші, ти мені повір. І не про наркоту. Хоч можу тобі заприсягтися в тому, що у твоєму віці я ніколи нічого такого не робила. Ти вважаєш себе дуже розумним і все таке, і я згодна, що ти розумний, але ти звернув на хибну дорогу, ти і той другий, як пак його звуть. Так, так! — сказала вона, підвищивши голос так, щоб перекричати мій. — Мені він подобається, але він компанія погана.

— Тобі видніше.

Вона невесело засміялася.

— Знаєш що, хлопче? Я теж кілька разів збивалася з правильної дороги, і я знаю, як це буває. Він опиниться у в’язниці, щойно йому виповниться вісімнадцять років, і я ладна побитись об заклад, ти сядеш разом із ним. Я тебе, звісно, не звинувачую, — сказала вона, знову підвищуючи голос. — Я любила твого батька, але він був небагато вартий, і з того, що він мені розповів, твоя мати була варта не набагато більше.

— Гаразд. Я все зрозумів. Пішла ти на хер. — Я був такий розлючений, що тремтів. — Я вішаю слухавку.

— Ні, стривай. Пробач мені. Мені не слід було говорити таке про твою матір. Я не тому хотіла поговорити з тобою. Будь ласка. Ти можеш зачекати секунду?

— Я чекаю.

— По-перше — якщо це тобі не зовсім байдуже, — я вирішила кремувати твого батька. Не заперечуєш?

— Роби як знаєш.

— Ти ніколи не мав до нього ніякого діла, правда?

— Ти все сказала?

— Ще одне запитання. Мені байдужісінько, де ти тепер, ти мені повір. Але я повинна мати адресу, через яку могла б вийти з тобою на зв’язок.

— А навіщо?

— Не будь таким розумним ослом. Коли-небудь хтось зателефонує з твоєї школи абощо…

— Не думаю.

— І мені доведеться пояснювати, чому ти там, де ти є. Ти ж не хочеш, щоб копи почали ліпити твій портрет на пакети з молоком.

— Це дуже малоймовірно.

— Дуже малоймовірно, — повторила вона знущальним тоном, наслідуючи мій голос. — Можливо. Але адресу ти мені дай, і на цьому ми розійдемось. Я маю на увазі, — продовжила вона, коли я нічого не відповів, — що мені, власне, немає діла до того, де ти тепер перебуваєш. Я просто не хочу бути відповідальною, якщо тут виникне якась проблема, а я не зможу з тобою сконтактувати.

— Сконтактуй з адвокатом у Нью-Йорку. Його прізвище Брейсґьордл.

— Ти маєш його телефон?

— Знайди його в довіднику, — сказав я.

Піппа зайшла до кімнати з мискою води для Поппера, і я незграбно відвернувся до стіни, щоб не дивитися на неї.

— Брейс Ґьордл? — повторила Ксандра. — Як його написати? Що це, в біса, за прізвище?

— Я певен, ти зможеш його знайти.

Запала мовчанка. Потім Ксандра сказала:

— Знаєш що?

— Що?

— Помер твій батько. Твій рідний батько. А ти поводишся так, ніби йдеться невідомо про кого, про собаку абощо. Але навіть і не про собаку. Бо я знаю, собаку б ти пожалів, якби його збило автомобілем.

— Скажімо, я ставлюся до нього так само, як він ставився до мене.

— Тоді дозволь мені тобі щось сказати. Ви з батьком набагато більше схожі, ніж ти собі думаєш. Ти його викапаний синок.

— Ну а ти мерзенна сучка, — сказав я після короткої зневажливої паузи — ця репліка, як на мене, точно підсумувала всю ситуацію. Але через багато часу після того, як я повісив слухавку, коли сидів, чхаючи та тремтячи, в гарячій ванні й пізніше в яскравому тумані (проковтнувши кілька пігулок аспірину, які дав мені Гобі, коли я увійшов за ним у кімнату для гостей, що пахла пліснявою, «та ти з ніг падаєш, запасні ковдри у скрині, нічого більше не кажи, я лишу тебе тепер тут»), її останні слова знову й знову відлунювали в моїй свідомості, коли я ліг обличчям на важку подушку з чужим запахом. То була неправда, як неправдою було те, що вона сказала про мою матір. Навіть її хрипкий сухий голос, що долинав до мене по дроту, навіть згадка про нього немов обляпали мене грязюкою. «Пішла вона в дупу», — подумав я сонно. Забудь про неї. Вона тепер за мільйон миль від мене. Та хоч я був смертельно стомлений — більш ніж смертельно стомлений — і розхитане латунне ліжко було найм’якшим, у якому я будь-коли спав, її слова були гидкою ниткою, що тяглася крізь усі мої сновидіння.

Частина III

Ми так звикли ховатися від інших, що зрештою ховаємося й від самих себе.

Франсуа де Ларошфуко

Розділ VII

Крамниця за крамницею

І

Коли мене розбудив гуркіт вантажівок, що вивозили сміття, я відчув себе так, ніби мене перекинуло в інший всесвіт. Горло мені пекло. Лежачи дуже тихо під стьобаною ковдрою, я вдихав темне повітря, просякнуте сухою ароматичною сумішшю і спаленим у каміні деревом, змішаними з дуже слабкими пахощами живиці, смоли та лаку.

Якийсь час я там лежав. Поппера, який спав клубочком у мене в ногах, тепер ніде не було видно. Я заснув у своєму дуже брудному одязі. Нарешті, підштовхнутий гострим нападом кашлю, я сів, натяг поверх сорочки светр і помацав рукою під ліжком, аби переконатися, що наволочка з картиною досі там, тоді поплентався по холодній плитці до ванної. Моє волосся зсохлося ковтунами, які годі було розчесати гребінцем, і, навіть коли я намочив його водою й розчесав знов, одне пасмо так переплуталося, що я врешті полишив марні спроби й ретельно відтяв його іржавими ножицями, які знайшов у шухляді.

Христе Боже, подумав я, відвертаючись від дзеркала, щоби чхнути. Я не дивився в дзеркало протягом тривалого часу й тепер майже не впізнав себе: синець на щелепі, підборіддя, вкрите вуграми, обличчя прищувате й розпухле від холоду, очі також розпухлі, стулені й сонні, що надавали мені вигляду німого й нечистого на руку хлопця, який уникає ходити до школи. Я був схожий на вихованця якоїсь секти, що його місцеві копи витягли з підвалу, де було складено зброю та сухе молоко.

Було вже пізно: дев’ята ранку. Вийшовши зі своєї кімнати, я почув вранішню програму класичної музики Нью-Йоркського радіо, твори з каталогу Кьохеля, наркотичний штиль, знайомий голос диктора, те саме мурчання в ефірі, під яке я стільки ранків прокидався в нашій квартирі на Саттон-плейс. На кухні я побачив Гобі, що сидів за столом із книжкою.

Але він не читав. Він дивився через кімнату. Коли побачив мене, то стрепенувся.

— Ага, ось і ти, — сказав він, піднявшись на ноги й намагаючись прибрати купу пошти та рахунків, щоб я міг сісти. Він був одягнений для роботи в майстерні: вельветові штани з продавленими коліньми та старий светр торфяно-брунатного кольору, посічений дірками від молі, а висока лінія його нової короткої стрижки робила його схожим на мармурового сенатора, зображеного на обкладинці підручника латини Гедлі.

— Як твоє самопочуття?

— Дякую, добре.

Голос у мене був хрипкий, скрипучий.

Він знову зсунув брови й пильно подивився на мене.

— Святий Боже! — сказав він. — Зранку ти каркаєш, наче ворона.

Що він хотів мені цим сказати? Спаленівши від сорому, я протиснувся на стілець, який він для мене звільнив, і — надто спантеличений, щоб зустрітися з ним поглядом, — спрямував очі на книжку, яку він тримав у руках: потріскана шкіра, «Життя й листи» якогось лорда, старий том, що, либонь, дістався йому з розпродажу маєтку, де порядкувала місіс така-й-така-то з Покіпсі[117], зі зламаним стегном, без дітей, все дуже сумно.

Він налив мені чаю, підсунув тарілку. Намагаючись приховати дискомфорт, я нахилив голову й устромив зуби в тост — мало не вдавився, горло дерло так, що я не міг нічого проковтнути. Я відразу потягся до чаю і зробив це так швидко, що розлив його на скатерку й незграбно заходився витирати її.

— Облиш, це пусте, ось візьми…

Моя серветка промокла наскрізь; я не знав, що робити з нею; розгублено впустив її на свій тост і засунув пальці під окуляри, щоб витерти очі.

— Пробачте мені, — бовкнув я.

— Пробачити тобі? — Він дивився на мене так, ніби я запитав у нього, як дійти до не дуже знайомого мені місця. — Про що ти говориш?

— Будь ласка, не проганяйте мене.

— Що ти кажеш? Проганяти тебе? Куди ж ти підеш? — Він низько опустив свої окуляри-півмісяці й подивився на мене поверх них. — Не говори дурниць, — сказав він жартівливим напівроздратованим голосом. — Куди я можу тебе прогнати, крім ліжка? У тебе такий голос, ніби ти захворів на чуму.

Але його поведінка не переконала мене. Паралізований спантеличенням, докладаючи всіх зусиль, щоб не заплакати, я виявив, що дивлюся невідривним поглядом на те місце біля печі, де колись стояв кошик, у якому спав Космо.

— Атож, — сказав Гобі, коли побачив, як я дивлюся на порожній кут. — Ось тобі ще один приклад. Був уже глухий, як пень, мав три або чотири напади на тиждень, але ми хотіли, щоб він жив вічно. Я ридав, як дитина. Якби мені сказали, що Велті відійде раніше за Космо, я ніколи в це не повірив би — адже він протягом усього свого життя носив його до ветеринара. Послухай-но, — сказав він зміненим голосом, нахилившись і намагаючись зазирнути мені у вічі, тоді як я сидів безмовний і жалюгідний. — Вище носа! Я знаю, тобі довелося витерпіти багато, але немає жодної потреби згадувати про це тепер. Вигляд у тебе дуже кепський — атож, дуже кепський, і — будь здоровий! — він поморщився, — не випадає сумніватися, ти наковтався якоїсь гидоти. Але не переживай — усе буде гаразд. Повертайся в ліжко, а потім ми все з тобою обговоримо.

— Я знаю, але, — я відвернувся, щоб здушити в собі мокре, булькітливе чхання, — мені нема куди йти.

Він відхилився назад на стільці: чемний, уважний, дещо запилюжений, можна сказати.

— Тео, — запитав він, притуливши пальця до нижньої губи. — Скільки тобі років?

— П’ятнадцять. П’ятнадцять із половиною.

— І, — він, здавалося, міркував, як про це запитати, — що ти скажеш про свого діда?

— Ох! — промовив я безпорадним голосом, після паузи.

— Ти з ним розмовляв? Він знає, що тобі нема куди йти?

— Нехай йому чорт, — вихопилося з мене; Гобі підняв руку, щоб заспокоїти мене, — мовляв, не переймайся, все гаразд, — ви не розумієте. Я не знаю, чи він має Альцгеймера, чи щось інше, та коли вони зателефонували йому, він навіть не попросив покликати мене до телефону.

— Отже, — Гобі важко сперся підборіддям на руку й подивився на мене скептичним поглядом шкільного вчителя, — ти з ним не розмовляв.

— Ні, тобто особисто не розмовляв, там була жінка, яка намагалася допомогти мені.

Подруга Ксандри Ліза (яка співчутливо всюди ходила за мною, лагідно, але вперто висловлюючись, що «родину» слід попередити) прилаштувалася в кутку в якусь хвилину й набрала номер, що його я їй дав, але потім відійшла від телефону з таким обличчям, що, подивившись на нього, Ксандра засміялася, єдиний раз за той вечір.

— Жінка, яка намагалася допомогти тобі? — сказав Гобі, порушивши мовчанку, що запала, таким тоном, яким розмовляють із психічним хворим.

— Тобто я хочу сказати… — Я витер обличчя долонею; кольори на кухні були надто інтенсивними; у голові мені паморочилось, і я не міг контролювати її. — Я думаю, Дороті взяла слухавку, й Ліза повідомила, що сталося, без будь-яких коментарів, вона така, й не почула у відповідь ані «Не може бути!», ані «Що з ним сталося?», ані «Який жах!», Дороті просто сказала їй: «Зараз я його покличу», і потім мій дід підійшов, і Ліза розповіла йому про автокатастрофу, він її вислухав, а тоді сказав, що йому сумно про це почути, але дуже спокійним тоном, як розповіла Ліза, він не сказав ані «Що я можу зробити?», ані «Коли буде похорон?», ані чогось подібного. Лише, мовляв, «Дякую за повідомлення, воно для нас дуже важливе, до побачення». Мабуть, даремно я їй не сказав, — додав я нервовим голосом, коли Гобі не відповів, — що вони не любили мого батька, справді, не любили — Дороті була йому мачухою, і вони зненавиділи одне одного з першого дня, але він також ніколи не був у добрих стосунках із моїм дідом Декером…

— Гаразд, гаразд, заспокойся…

— …я хотів сказати, мій батько, певно, чогось накоїв, коли був малим хлопцем, це вплинуло на їхні взаємини, його заарештували, але я не знаю за що — справді не знаю, — але його батьки не хотіли мати з ним нормальних стосунків, відколи я пам’ятаю, і вони також ніколи не хотіли нормально ставитися до мене…

— Кажу тобі, заспокойся. Я не намагаюся…

— …бо, присягаюся, я майже ніколи з ними не зустрічався, я їх справді не знаю, але вони не мають причини ненавидіти мене — щоправда, мій дід тип не вельми приємний, і моєму батькові від нього діставалося…

— Цить, цить, не розповідай далі. Я зовсім не хочу натиснути на тебе, просто хочу довідатися про дещо — ти мене послухай, — сказав він, відмахуючись від моїх слів таким помахом руки, яким проганяють зі стола муху.

— Адвокат моєї матері тут, у місті. Ви погодитеся піти до нього зі мною? Ні, — збентежено кинув я, побачивши, як зсунулися його брови, — це не просто адвокат, а той, який наглядає за моїми грішми. Я розмовляв із ним по телефону. Перед тим як поїхав звідти.

— Ну й морока з цим собакою, — сказала Піппа, сміючись, вона зайшла, червонощока від холоду. — Він що, ніколи автомобіля не бачив?

Яскраво-руде волосся, зелена вовняна шапка; побачивши її в яскравому денному світлі, я пережив таке відчуття, ніби хтось вилив на мене відро холодної води. Вона трохи накульгувала, мабуть, унаслідок нещасного випадку, але в її ході була легкість коника-стрибунця, щось схоже на витончений початок танцювального па; і вона була закутана в стільки шарів одягу, щоб захиститися від морозу, аж була схожа на маленький барвистий кокон із ногами.

— Він нявкав, як кіт, — сказала вона, розмотуючи один зі своїх багатьох шарфів, тоді як Попчик танцював біля її ніг, закусивши зубами кінець свого повідка. — А він завжди так по-чудному скавучить? А коли його проминає таксі, він злітає в повітря, і я тримаю його на повідку, наче повітряного змія. Люди безтямно реготали, дивлячись на його стрибки. До речі, — вона нахилилася, звертаючись до собаки й погладжуючи йому голову суглобами пальців, — тобі вже треба прийняти ванну, чи не так? Це мальтійська болонка? — запитала вона, піднявши голову.

Я кивнув, з усієї сили притискаючи долоню до рота, щоб придушити в собі «апчхи».

— Я люблю собак. — Я майже не чув, що вона каже, такий був ошелешений тим, що вона дивилася мені просто у вічі. — У мене є книжка про собак, і я запам’ятала всі їхні породи. Якби я схотіла тримати великого пса, я вибрала б ньюфаундленда, схожого на Нану в «Пітері Пені», а у випадку малого собаки я часто змінювала думку. Мені до вподоби всі маленькі тер’єри — особливо джек-рассели, вони завжди поводяться так кумедно й приязно на вулицях. Але я знала також чудового басенджі. А одного дня мені пощастило зустріти по-справжньому чудового пекінеса. Дуже й дуже маленького і дуже розумного. У Китаї ними володіли лише аристократи. Це дуже стародавня порода.

— Мальтійці теж порода дуже давня, — прохрипів я, радий, що можу додати до розмови цікавий факт. — Їх знали ще в Давній Греції.

— Тому ти й обрав мальтійця? За його стародавність?

— Умгу… — Мене душив невтримний кашель.

Вона казала щось іще — собаці, а не мені, — але мене опанував черговий напад чхання. Гобі швидко схопив перше, що трапилося йому під руку, — серветку зі столу — й тицьнув мені.

— Гаразд, гаразд, досить, — сказав він. — Мотай до ліжка. Ні, ні, — сказав він, коли я спробував повернути йому серветку. — Тримай її в себе. А тепер скажи, — запитав він, дивлячись на мою зіпсовану страву на тарілці, розлитий чай і розмоклий тост, — що тобі зготувати на сніданок?

У перервах між чханнями я суто по-російськи (наука від Бориса) стенув плечима: будь-що.

— Ну то гаразд, якщо ти нічого не маєш проти, то я зготую тобі вівсянку. Вона легко проходить у горло. Ти маєш якісь шкарпетки?

— Угум.

Піппа була заклопотана собакою, гірчичного кольору светр і жовте, як осіннє листя, волосся та інші її барви змішувалися з кольорами кухні: смугастими яблуками, що лежали на жовтій мисці, сріблястим блиском коробки з-під кави, в якій Гобі тримав пензлі.

— А піжама в тебе є? — далі запитував Гобі. — Немає? То я пошукаю, може, знайду тобі щось із одягу Велті. А коли ти скинеш із себе своє лахміття, я віддам його в прання. А зараз іди-но ти в ліжко, — сказав він, плеснувши мене по плечу долонею так несподівано, що я підстрибнув.

— Я…

— Ти можеш залишатися в мене, поки захочеш. І не турбуйся. Я піду з тобою побачитися з твоїм адвокатом, усе буде гаразд.

ІІ

Тремтячи, з гудінням у голові я пройшов темним коридором і заліз під ковдри, важкі й холодні, як лід. Кімната пахла вологістю, і хоч у ній було на що подивитися — двійко теракотових грифонів, вікторіанське гаптування стеклярусом, навіть скляна куля — темно-брунатні стіни, їхня глибока структура, схожа на порошок какао, знову й знову наповнювали мене відчуттям голосу Гобі й пам’яттю про Велті, ця дружня брунатність проникала в мене й говорила до мене дружнім старомодним тоном, так що у вогняному потоці лихоманки я відчував себе огорнутим і заспокоєним їхньою присутністю, тоді як Піппа відкидала власний кольоровий німб, і я бачив, як літають у темряві червоні листки та іскри від вогнища, й бачив свою картину, бачив, який вигляд вона має на тлі такого густого темного тла, яке поглинає все світло. Жовті пера. Ясно-червоні спалахи. Блискучі чорні очі.

Я прокинувся від поштовху, з жахливим відчуттям того, що знову перебуваю на задньому сидінні автобуса і хтось витягує картину з мого рюкзака, а потім побачив, як Піппа підняла сонного собаку і її волосся сяє яскравіше, ніж будь-що в цій кімнаті.

— Пробач мені, але йому треба погуляти, — сказала вона. — Не чхни на мене.

Я підвівся на ліктях.

— Вибач, привіт, — сказав я по-ідіотськи, затуляючи долонею обличчя, а тоді додав: — Я почуваюся краще.

Її неспокійні золотаво-коричневі очі ковзнули по кімнаті.

— Ти не занудьгував? Хочеш, я принесу тобі кілька кольорових олівців?

— Кольорових олівців? — Я був спантеличений. — Навіщо?

— Що-небудь намалювати ними.

— А що саме?

— Ну, не надавай значення, — сказала вона. — Не треба, то й не треба.

І вона пішла, залишивши по собі пахощі жуйки з корицею, а я ткнувся обличчям у подушку, розчавлений відчуттям власної дурості. Попчик потрюхикав за нею. Хоч я радше помер би, аніж комусь у цьому признався, я боявся, що моя надмірна любов до наркотиків пошкодила мені мозок і нервову систему, а може, навіть душу в непоправний або й непомітний спосіб.

Поки я лежав стривожений, запищала моя мобілка: «Угадай де я тепер? Ставок біля MGM GRAND!!!!!»

Я закліпав очима.

«Борис?» — написав я у відповідь.

«Так я!»

Що він там робить?

«Ти ОК?» — запитав я.

«Так тільки спати хочу! Ми це робимо клас! ух:-)».

Ще гудок.

«Клас. Шик. Джага-джага. А ти? Живеш під мостом?»

«НІ, — відповів я. — Хворію в ліжку. А чо ти в MGM?»

«Тут Кт і Амбер і всі друзі».

А потім через секунду: «Знаєш напій білий російськ? Дуже смач. Хоч дурна назва».

Стук у двері.

— Як ти тут? — запитав Гобі, просунувши голову в двері. — Принести тобі чого-небудь?

Я відклав мобілку.

— Ні, дякую, нічого не треба.

— Скажи мені, коли захочеш їсти. У мене гори їжі, холодильник так набитий, що майже не зачиняється. Ми мали гостей на День подяки. А це що за звук? — запитав він, озираючись.

— Це мій телефон.

Борис тим часом написав:

«Не повіриш. Ми в такому кайфі!»

— Гаразд, я тебе залишаю з ним. Дай знати, якщо тобі чогось буде треба.

Коли він пішов, я повернувся обличчям до стіни й написав відповідь:

«МGM? З Кт Бірман?»

Відповідь надійшла вмить:

«Так! Ще Ембер і Мімі і Джесіка і сестра Кт Джордан вона в коледжі:-D».

«Що???»

«Не в той час ти звалив!!!:-D».

І майже відразу, перш ніж я встиг відповісти:

«Все бувай, Ембр вимагає тел назад».

«Зателефонуй потім», — написав я. Але відповіді не було — і мине багато-багато часу, перш ніж мені знову надійдуть відомості від Бориса.

ІІІ

Протягом того дня і ще одного або двох днів потім, лежачи в непристойно великій старій піжамі Велті, я так страждав від лихоманки, що знову й знову опинявся в Порт-Оторіті, тікав від людей, протискався крізь юрми й пірнав у тунелі, де на мене капала масна вода, або їхав у Лас-Веґасі на автобусі КІТ через промислові площі, де піднятий вітром пісок бив у вікна, а в кишенях не було грошей, щоб заплатити за проїзд. Час вислизав із-під мене, наче крига на шосе, розриваючись на яскраві спалахи, коли мої колеса зупинялись і мене вкидало у звичайний час: Гобі приносив мені аспірин та імбирний ель з льодом, Попчик, щойно помитий, пухнастий і сніжно-білий, стрибав на ліжко й ходив по моїх ногах.

— Ну ж бо, — сказала Піппа, підходячи до ліжка і штурхаючи мене в бік, щоб звільнити для себе місце. — Посунься.

Я сів, навпомацки шукаючи окуляри. Мені снилася картина: я дістав її й дивився на неї — чи не дивився? — і тепер тривожно оглядався, аби переконатися, що заховав її, перш ніж заснути.

— Що з тобою?

Я змусив себе спрямувати погляд на її обличчя.

— Нічого.

Я просовував руку під ліжко кілька разів, аби лише доторкнутися до наволочки, і досі сумнівався, чи не був я таким недбалим, що залишив її вистромленою з-під ліжка. «Не дивись туди вниз, — переконував я себе. — Дивися на неї».

— Ось поглянь, — сказала Піппа. — Я тут щось для тебе зробила. Дістань руку з-під ковдри.

— Ого, — сказав я, дивлячись на трав’янисто-зелене орігамі з гострими кутами на моїй долоні. — Дякую.

— Ти знаєш, що це таке?

— Гм… Олень? Ворона? Газель?

Я в паніці подивився на неї.

— Здаєшся? Жаба! Невже ти її не впізнав? Поклади на свій нічний столик. Вона має підстрибувати, коли ти натискатимеш рукою ось на це місце. Зрозумів?

Поки я незграбно грався з жабою, я відчував на собі погляд її очей — світлий і незалежний, безтурботний погляд кошеняти.

— Можна я подивлюся? — Вона схопила мій айпод і швидко його переглянула. — Гм, — сказала вона. — Чудово! «Magnetic Fields», «Mazzy Star», Ніко, «Nirvana», Оскар Петерсон. Зовсім немає класики?

— Та чому ж, трохи є, — сказав я, почуваючись засоромленим.

Усе записане, крім «Нірвани», належало мамі, й навіть дещо з «Нірвани» входило до сфери її смаків.

— Я запишу тобі кілька дисків. Але, на жаль, я залишила свій комп’ютер у школі. Можливо, якісь твори я вишлю тобі поштою — останнім часом я багато слухала Арво Пярта[118], не питай чому, мені доводиться слухати його в навушниках, бо сусіди від його музики лізуть на стінку.

Я смертельно боявся, щоб вона не побачила, як я витріщився на неї, але був неспроможний відвести від неї погляд і дивився, як вона, нахиливши голову, досліджує мій айпод: вуха рожеві, шрам лише злегка прикритий пасмом вогненно-рудого волосся. У профіль її очі стали видовженими, прикриті важкими повіками й позначені ніжністю, яка нагадала мені янголів і пажів у книжці про північноєвропейське мистецтво, яку я не раз брав у бібліотеці.

— Послухай… — Слова застрягали у мене в горлі.

— Що таке?

— Еее…

Чому зі мною відбувається все не так, як раніше? Чому мені нічого не спадає на думку?

— Ой, ой, ой! — Вона подивилася на мене і знову дзвінко засміялася, сміялася так голосно, що не могла сказати й слова.

— Чого ти так смієшся?

— А чого ти на мене так дивишся?

— Як дивлюся? — стривожено запитав я.

— А отак. — Я не знав, як витлумачити обличчя з витріщеними очима, яким вона передражнила мене. Людина, в якої перехопило подих? Хворий на синдром Дауна? Риба?

— Не придурюйся. Ти просто надто серйозний. Можна подумати. — Вона подивилась на айпод і знову засміялась. — Ооо! — сказала вона. — Шостакович, оце вже величина.

Чи багато вона пам’ятає? Я думав про це, принижений, усе ще неспроможний відірвати від неї погляд. Про такі речі не запитують, але я хотів би знати. Чи її також навідують кошмари? Чи боїться вона натовпу? Чи її вганяє в піт, у паніку? Чи коли-небудь опановує її відчуття, ніби вона дивиться на себе збоку, як часто буває зі мною, так ніби вибух розколов моє тіло та душу на дві окремі сутності, на відстані шести футів одна від одної? Вибухи її сміху були позначені машинальною нерозважливістю, яку я дуже добре знав від шалених ночей із Борисом, як і напади запаморочень та істерії, які я пов’язував (у собі, принаймні) з дуже близькою смертю, якої мені пощастило уникнути. Були ночі в пустелі, коли я страждав від болісного сміху, звивався в корчах і перегинався навпіл, коли шлунок терзав мене годинами, і я охоче кинувся б під колеса машини, аби тільки зупинити цей біль.

IV

Уранці в понеділок, хоч почувався я ще погано, я примусив себе вибратися зі свого дрімотно-болісного туману й поплентався на кухню, звідки зателефонував до офісу містера Брейсґьордла. Та коли я попросив його до телефону, секретарка (сказавши мені, щоб я зачекав, і повернувшись, як мені здалося, надто швидко) повідомила, що містер Брейсґьордл вийшов з офісу і ні, вона не має телефону, за яким його можна було б знайти, і боїться, що не може сказати, коли він повернеться. Чим вона ще може допомогти?

— Ну… — Я подиктував їй номер Гобі і, поки сварив себе, що так туго мислю й не здогадався записатися на прийом, телефон задзвонив.

— Отже, Мангеттен? — запитав низький діловитий голос.

— Я виїхав, — бовкнув я; застуда примусила мене говорити в ніс і туго міркувати. — Я в Нью-Йорку.

— Так, я зрозумів. — Його тон був дружній, але прохолодний. — Чим я можу допомогти тобі?

Коли я повідомив його про смерть батька, він глибоко зітхнув.

— Я тобі співчуваю, — обережно промовив він. — Коли це сталося?

— Минулого тижня.

Він вислухав мене не уриваючи. За ті п’ять хвилин, поки я розповідав йому, як це було, він не відповів щонайменше на два інші дзвінки.

— Божечки, — сказав він, коли я закінчив розповідати. — Це справжня історія, Теодоре.

Божечки: я, певно, усміхнувся б, якби був у кращому настрої. Це справді був хтось, із ким спілкувалася моя мати і хто подобався їй.

— Певно, тобі було там тяжко, — сказав він. — Звичайно, я співчуваю твоїй втраті. Усе це дуже сумно. Хоч, відверто кажучи, — а тепер мені набагато легше в цьому зізнатися, — коли він з’явився, то ніхто з нас не знав, як бути. Твоя мати, звичайно, розповіла мені деякі речі про нього — навіть Саманта висловила тривогу, — ти розумієш, що ситуація була важкою. Але ніхто не сподівався, що дійде до такого. Бандюки з бейсбольними битками.

— Ну, знаєте, — бандюки з бесбольними битками, я зовсім не хотів, щоб він звернув увагу на цю деталь. — Той мужик лише стояв там, тримаючи битку. Він нікого нею не вдарив.

— Але, — засміявся він сміхом, який розрядив напруження, — шістдесят п’ять тисяч доларів здалися мені надто точною сумою. Я мушу також тобі признатися, що трохи перевищив свої повноваження як твого юридичного опікуна, коли ми розмовляли телефоном, хоча, з огляду на обставини, я сподіваюся, ти мені пробачиш. Я тоді відчув, що справа пахне смаленим.

— Що ви сказали? — перепитав я після ніякової паузи.

— Про гроші по телефону… Ти міг би зняти їх за 529 рахунком. Довелося б заплатити величезний податок, але така можливість існує.

Така можливість існує? Я міг би скористатися нею? Альтернативне майбутнє сяйнуло в моєму мозку. Містер Сільвер одержав свої гроші, батько в купальному халаті перевіряє рахунки матчів на своєму «блекбері», а я сиджу в класі Спірсецької й дивлюся на Бориса, який ліниво розвалився через прохід від мене.

— Хоч я повинен тобі сказати, що грошей на твоєму рахунку набагато менше, аніж ця сума, — сказав мені містер Брейсґьордл. — Але з плином часу їх стає все більше! Я не кажу, що ми тепер не можемо дозволити тобі розпоряджатися певною сумою, з огляду на обставини, але твоя мати була сповнена абсолютної рішучості не чіпати цих грошей попри фінансові труднощі. А передусім вона не хотіла, щоб твій батько міг накласти на них руки. Між нами, я повинен тобі сказати, що, вважаю, ти зробив дуже розумно, повернувшись до міста за власним бажанням. Пробач мені, — у слухавці почулася приглушена розмова, — у мене ділова зустріч об одинадцятій, я мушу бігти — ти зараз перебуваєш у Саманти, правильно я зрозумів?

Це запитання примусило мене збентежитися.

— Ні, — сказав я, — зупинився у друзів, у Вілліджі.

— Що ж, чудово. Головне, щоб тобі там було зручно. Але я зараз повинен бігти. Ти не заперечуєш, якщо ми продовжимо цю розмову в моєму офісі? Я передам слухавку Петсі, щоб вона призначила для тебе прийом.

— Дуже добре, — сказав я, — дякую вам.

Та коли я повісив слухавку, мене занудило, наче хтось щойно занурив руку мені в груди й видер жмут вологої речовини, в якій борсалося моє серце.

— Усе гаразд? — запитав Гобі, який ходив по кухні й несподівано зупинився, побачивши вираз мого обличчя.

— Звичайно.

Але мені лежала довга дорога через коридор до моєї кімнати, і, коли я зачинив за собою двері й заліз у ліжко, я заплакав чи напівзаплакав, бридкі сухі ридання вилітали з мого рота, який я притискав до подушки, тоді як Попчик дряпав кігтями мою сорочку й тривожно дихав мені в потилицю.

V

Перед цим я вже почав був одужувати, але останні новини знову погіршили мій стан. Коли день почав хилитися до вечора і моя температура піднялася до попередньої карколомної висоти, я не міг думати ні про що, крім батька. «Я повинен зателефонувати йому», — думав я, знову й знову намагаючись вилізти з ліжка; мені здавалося, його смерть є не справжньою смертю, а такою собі репетицією; справжня смерть, вічна, ще мала відбутись, і можна було відвернути її, якби я міг його знайти, якби він лише відповів по своєму мобільному телефону, якби Ксандра його знайшла, — «я маю сконтактувати з ним, я маю його застерегти». Потім — день закінчився, стало темно — я провалився в тривожний напівсон, у якому батько шпетив мене, що я неправильно замовив квитки на якийсь літак, коли раптом я помітив світло в коридорі, й маленька освітлена зі спини тінь — Піппа, — спотикаючись, наче хтось її підштовхнув, забігла до моєї кімнати, озирнувшись назад із сумнівом:

— Розбудити його?

— Чекай, — сказав я, звертаючись наполовину до неї, наполовину до батька, який швидко розчинився в темряві, за розбурханим натовпом уболівальників на стадіоні по той бік високої брами. Коли я начепив окуляри, то побачив, що Піппа прийшла до мене в пальті, певно, вона готувалася вийти з помешкання.

— Пробач, — сказав я, затуливши рукою очі, засліплений світлом лампи.

— Ні, це ти мені пробач. Розумієш, я… — вона відкинула пасмо волосся з обличчя, — я їду звідси й прийшла попрощатися.

— Попрощатися?

— Авжеж. — Вона зсунула брови й подивилась у двері на Гобі (який щез) і знову на мене. — Одне слово, — у її голосі немовби пролунала легка паніка, — я повертаюся. Сьогодні вночі. Хай там як, а мені було приємно з тобою побачитись. Я сподіваюсь, у тебе буде все добре.

— Вночі?

— Так. Я вилітаю зараз. Вона влаштувала мене в школу-інтернат, — пояснила вона, бачачи, з яким подивом я дивлюся на неї. — Сюди я прилетіла на День подяки. І побачитися з лікарем. Ти пам’ятаєш?

— Звісно, пам’ятаю.

Я пильно дивився на неї, сподіваючись, що досі сплю. «Школа-інтернат» звучало як щось знайоме, але я думав, вона мені приснилася.

— Авжеж. — Схоже, вона теж була спантеличена. — Шкода, що ти не приїхав сюди раніше. Гобі куховарив, і ми мали безліч гостей. У всякому разі, я була дуже рада, що змогла приїхати, — мені треба було добути дозвіл від доктора Кеймензінда. У моїй школі немає канікул на День подяки.

— А чому?

— Вони його не святкують. Ну, можливо, готують індичку чи щось подібне для тих людей, які хочуть його святкувати.

— Що це за школа?

Коли вона повідомила мені назву, напівіронічно скрививши рот, я був шокований. Інститут Монт-Гефелі був школою у Швейцарії (Енді казав, що цей навчальний заклад одержав акредитацію з великими труднощами), де навчалися найтупіші й найобмеженіші дівчата.

— Монт-Гефелі? Справді? Я думав, це школа для… — сказати «психічно неповноцінних» було б помилкою, — дуже крутих учениць.

— Розумієш, тітка Марґарет запевняє мене, що я звикну. — Вона намагалася погратися з жабою орігамі на моєму нічному столику, але та не хотіла стрибати й сиділа, нахилившись в один бік. — А краєвид там схожий на гори, зображені на коробці Каран д’Аш. Засніжені вершини, квітучі луки й усе таке. А все інше подібне до сцен у європейських фільмах жахіть, де майже нічого не відбувається.

— Але ж…

Я відчував, що нічого не розумію, а може, досі сплю. Я знав лише одну людину, яку віддали навчатися в Монт-Гефелі, сестру Джеймса Вільєрса Доріт Вільєрс, і розповідали, що її послали туди за те, що вона штрикнула свого бойфренда ножем у руку.

— Так, це дивне місце, — сказала Піппа, окинувши кімнату знудженим поглядом. — Школа для шизиків. Але з моєю травмою голови я не можу претендувати на кращі школи. Вони мають власну клініку, — сказала вона, стенувши плечима. — Лікарів, які належать до штату. Лікування там серйозніше, ніж ти можеш собі уявити. Після того як мені дісталося по голові, я маю, звичайно, проблеми, але я ж не божевільна, не краду в магазинах.

— А й справді, — я намагався викинути зі своєї голови фільм жахіть, — Швейцарія? Це ж круто.

— Якщо ти так вважаєш.

— Я знав дівчину на ім’я Леллі Фаулкс, яка навчалася в Ле Розі. Вона розповідала, що їм кожного ранку давали шоколад.

— А от нам не дають навіть джему до тостів. — Її рука була веснянкуватою і блідою на тлі чорного пальта. — Його одержують лише дівчата з харчовими розладами. Якщо ти хочеш цукру до чаю, то мусиш красти пакетики з кімнати медсестер.

— Он як… — Усе гірше й гірше. — Ти знаєш дівчину на ім’я Доріт Вільєрс?

— Ні. Вона там була, але потім її відіслали кудись інде. Здається, вона намагалася подряпати комусь обличчя. Вони тримали її під замком протягом певного часу.

— Що?

— Це не так страшно, як звучить. Це будинок, схожий на ферму, який вони називають Ла Ґранж, — сказала вона, потерши ніс. — Там порядкують молочарки й панує атмосфера штучного села. Приємніше, ніж у гуртожитку. Але на дверях там сигналізація, і вони мають охоронців.

— Ага. — Мені пригадалася Доріт Вільєрс — кучеряве золотаве волосся, порожні блакитні очі, як у химерного різдвяного янгола з ялинки, і я не знав, що сказати.

— Саме там вони утримують справді божевільних дівчат. У Ла Ґранж. Мене оселили в Бессоне, з групою франкомовних дівчат. Намір був такий, щоб я швидше вивчила французьку, але вони просто не розмовляють зі мною.

— Ти повинна їй сказати, що тобі там не подобається! Своїй тітці.

Вона зробила гримасу.

— Я їй казала. Але вона тоді починає розповідати мені, як дорого їй це обходиться. Або каже, що я ображаю її почуття. Зрештою… — сказала вона напружено, озираючись через плече, і я радше відчув у її голосі, аніж почув, — мені пора йти.

— Угу, — сказав я після дурманної паузи.

Удень і вночі моя гарячка була забарвлена відчуттям того, що вона перебуває в домі, щастя напливало на мене від одного звуку її голосу в коридорі, від її ходи: ми з нею поставимо намет із ковдр, вона чекатиме мене на ковзанці, радісне гудіння лунало на думку про те, чого ми тільки не зробимо, коли я одужаю, — а насправді мені здавалося, ми вже щось робили разом, наприклад, низали намисто з райдужних цукерок під музику «Belle and Sebastian» по радіо, а потім блукали під аркадами уявного казино на Вашингтон-сквер.

Я помітив, що Гобі непримітно чекав у коридорі.

— Пробач мені, — сказав він, подивившись на годинник. — Мені дуже не хотілося б квапити тебе…

— Я все розумію, — сказала вона. А мені: — Отже, до побачення. Сподіваюся, ти скоро одужаєш.

— Стривай!

— Що? — запитала вона, напівобернувшись.

— Ти ж приїдеш на Різдво, правда?

— Ні, приїду до тітки Марґарет.

— Коли ж тоді ти приїдеш сюди?

— Не знаю. — Вона стенула одним плечем. — Можливо, на весняні канікули.

— Піпс, — сказав Гобі, хоч насправді він звертався не до неї, а до мене.

— Іду, — відповіла вона, відкинувши з обличчя пасмо.

Я чекав, поки почув, як зачинилися парадні двері. Тоді я підвівся з ліжка й відсунув штору. Крізь запилюжену шибку я дивився, як вони спускаються сходами. Піппа в шапці й замотана рожевим шарфом ішла поруч із високою, добре вдягненою постаттю Гобі.

Кілька хвилин після того, як вони завернули за ріг, я стояв біля вікна, дивлячись на безлюдну вулицю. Потім, почуваючись слабким і всіма покинутим, я поплентався до її спальні і, неспроможний утриматись, відчинив на вузеньку щілину двері.

Там усе було, як і два роки тому, тільки кімната здавалася більш порожньою. На стінах висіли постери «Чарівника з країни Оз» та плакат «Врятуймо Тибет!». Інвалідного крісла вже не було. Ззовні вікно було завалене снігом. Але кімната пахла нею, вона була ще тепла й жива від її присутності, і, коли я стояв, дихаючи її атмосферою, відчував, як розквітає на моєму обличчі щаслива усмішка, бо я перебував серед її книжок із казками, пляшечок із парфумами, біля таці з її заколками та її колекцією валентинок: паперове мереживо, купідони й коломбіни, едвардіанські кавалери притискають до грудей букети троянд. Ідучи навшпиньки, хоч я й був босий, я підійшов до оправлених у срібні рамки фотографій на комоді з дзеркалом — Велті та Космо, Велті та Піппа, Піппа і її мати (те саме волосся, ті самі очі) з молодшим і стрункішим Гобі.

Легкий шум пролунав у кімнаті. Я винувато обернувся. Хтось увійшов? Ні, то лише Попчик, бавовняно-білий після купання, примостився між подушками її неприбраного ліжка і хропів протяжним, блаженним, трохи схожим на муркотіння звуком. І хоч у цьому було щось патетичне — утішатися її залишеними речами, як цуцик заривається в старе пальто, — я заповз під простирадла й примостився поруч із ним, по-дурному всміхаючись від того, як пахне її стьобана ковдра і як м’яко вона притискається до моєї щоки.

VI

— Дивовижно, — сказав містер Брейсґьордл, потиснувши руку Гобі, а потім мені. — Теодоре, я не можу не відзначити, яким схожим ти став на свою матір, мені хотілося б, аби вона побачила тебе тепер.

Я спробував зустріти його погляд і не збентежитись. Я і справді мав пряме волосся матері й щось від притаманного їй контрасту білої шкіри і темного волосся, а проте набагато більше був схожий на батька, це була така сильна схожість, що жоден балакучий спостерігач, жодна офіціантка в жодному барі не могла її не помітити, — і не можу сказати, що я з великою радістю нагадував предка, якого терпіти не міг, а бачити в дзеркалі молоду версію його надутого п’яного обличчя тепер, коли він помер, мені було зовсім не до вподоби.

Гобі та містер Брейсґьордл тихо теревенили — містер Брейсґьордл розповідав Гобі, як він познайомився з моєю матір’ю, а Гобі відповів йому спогадом:

— Атож, я пам’ятаю — снігу тоді нападало на фут менш як за годину. Боже, я вийшов з аукціону, і нічого не рухалось, а я був у передмісті біля старого «Парк-Бернет»…

— На Медісон навпроти Карлайлу?

— Атож — і дуже далеко від дому.

— Ви торгуєте антикваріатом? У Вілліджі, як мені розповів Тео?

Я чемно сидів і слухав їхню розмову: вони згадували спільних друзів, власників галерей і колекціонерів, Рейкерсів і Ренберґсів, Фосеттів і Фоґелів, Мільдберґерів і Деп’юзів, розмовляли про ті нью-йоркські місця, яких уже не було, про закриття «Лютеції», «Ла Каравели», «Кав’ярні митців», що б подумала твоя мати, Теодоре, адже вона любила «Кав’ярню митців» («Звідки він це знає?» — дивувався я). Хоч я ніколи не вірив жодному з наклепів, які мій батько у хвилини ницості розповідав про мою матір, схоже, містер Брейсґьордл знав мою матір набагато краще, аніж я думав. Навіть неюридичні книжки на його полиці свідчили про духовний зв’язок, про відлуння інтересів між ними. Там були книги з мистецтва: Аґнес Мартін, Едвін Дікінсон. Також перші видання творів поезії: Тед Берріґен, Френк О’Гара, «Роздуми в надзвичайній ситуації». Я пам’ятав той день, коли вона прийшла додому розчервоніла й щаслива з цим самим виданням Френка О’Гари, яке, я подумав, знайшла в книгарні «Стренд»; потім нам бракувало грошей на такі книжки. Та коли я про це згадав, то зрозумів, що вона мені не сказала, де взяла ту книжку.

— Ну гаразд, Теодоре, — сказав містер Брейсґьордл, знову привертаючи мою увагу до себе. Хоч він був уже немолодий, він мав спокійний, добре засмаглий вигляд чоловіка, який проводить чимало вільного часу на тенісному корті; темні кола під його очима робили його схожим на панду. — Ти вже досить дорослий, щоб суддя насамперед узяв до уваги твої бажання в цій справі, — сказав він. — А надто якщо ніхто не буде оспорювати опікунство над тобою. — Він звернувся до Гобі: — Ми могли б домогтися, щоб ви здійснювали над ним тимчасову опіку, поки триватиме розгляд справи, але я не думаю, що це потрібно. Безперечно, така домовленість має бути в інтересах неповнолітнього, якщо це задовольнить вас.

— Більше того, — сказав Гобі. — Я буду щасливий, якщо він буде щасливий.

— Ви цілком готові діяти як неформальний дорослий опікун Теодора протягом певного часу?

— Неформальний чи формальний, як буде треба.

— Тепер треба також подумати про твою шкільну освіту. Ти говорив про школу-пансіон, наскільки я пам’ятаю. Але тепер ще треба буде про це поміркувати, — сказав він, побачивши наляканий вираз на моєму обличчі. — Шукати тобі школу, коли ти тільки-но сюди прибув, перед самими канікулами? Немає жодної потреби приймати рішення в цю хвилину, так я думаю, — сказав він, подивившись на Гобі. — Гадаю, буде нормально, якщо ти просто почекаєш до кінця цього семестру, а там ви вирішимо, як із тобою бути. І знай, що ти можеш зателефонувати мені в будь-який час. Удень чи вночі. — Він написав номер телефону на своїй службовій візитці. — Це мій домашній номер, а це номер моєї мобілки… Боже, який же в тебе поганий кашель! — сказав він, подивившись на мене. — Ми повинні будемо приділити йому увагу, так? А ось це мій номер на службі в Бриджгемптоні. Я сподіваюся, ти не завагаєшся зателефонувати мені з будь-якої причини.

Докладаючи всіх зусиль, щоб проковтнути наступний кашель, я сказав:

— Дякую вам.

— Це справді те, чого ти хочеш? — Він подивився на мене таким гострим поглядом, що я відчув себе в суді на лаві свідка. — Перебувати під опікою містера Гобарта протягом кількох наступних тижнів?

Мені не сподобалися слова про кілька наступних тижнів.

— Так, — сказав я собі в кулак, — але…

— Бо школа-пансіон… — Він склав руки на грудях, відхилився назад на стільці й подивився назад. — Це, мабуть, найкращий вихід для тебе в тривалій перспективі, але, скажу тобі відверто, з огляду на ситуацію я міг би зателефонувати до свого друга Сема Анґерера в Бакфілд і прилаштувати тебе туди негайно. Щось можна було б для тебе зробити. Це чудова школа. І я думаю, можна було б прилаштувати тебе так, щоб ти жив у домі директора або котрогось із учителів, а не дортуарі, тож перебував би в більш сімейному оточенні, якби тобі так більше подобалося.

Він і Гобі обидва дивилися на мене підбадьорливо, так мені здавалося. Я дивився на свої черевики, мені не хотілося бути невдячним, але я сподівався, що ця пропозиція швидко забудеться.

— Ну що ж, — містер Брейсґьордл і Гобі обмінялися поглядами, і чи справді я побачив вираз розчарування і/або смирення в очах Гобі? — Оскільки ти цього хочеш, а містер Гобі погоджується, я не бачу нічого поганого в такому прилаштуванні на певний час. Але я закликаю тебе подумати, куди тобі хочеться, щоб ми наперед могли знайти, де ти навчатимешся в наступному семестрі або навіть у літній школі, якщо тобі захочеться.

VII

Тимчасове опікунство. Протягом кількох наступних тижнів я намагався поринути в працю й багато не думати про те, що може означати ця тимчасовість. Я подав документи на початкову програму в коледж тут, у Нью-Йорку, міркуючи, що в такому разі мене не зашлють у якусь глушину, якщо з якоїсь причини справи з Гобі не пощастить залагодити. Цілими днями у своїй кімнаті під світлом слабкої лампи, тоді як Попчик сопів на килимі біля моїх ніг, я горбатився над готуванням тестів, запам’ятовуванням дат, доведеннями, теоремами, словами з латинського словника, такою величезною кількістю іспанських неправильних дієслів, що навіть у сновидіннях я дивився на довжелезні списки й у розпачі усвідомлював, що ніколи не зможу запам’ятати їх.

Усе відбувалося так, ніби я намагався покарати себе — можливо, навіть загладити свою провину перед матір’ю, — встановлюючи собі таку високу планку. Я втратив звичку робити домашні завдання; не можна стверджувати, що в Лас-Веґасі я серйозно навчався, й тепер сама величезна кількість матеріалу, який я мав запам’ятати, наповнювала мене відчуттям тортур: світло, спрямоване в обличчя, незнання правильної відповіді, усвідомлення катастрофи, що чекає на мене, якщо провалюся. Протираючи очі, намагаючись прогнати сон холодним душем та кавою з льодом, я втішав себе нагадуванням, яку добру справу роблю, хоч безперервне накачування себе знаннями значно більше руйнувало мене, аніж нюхання будь-якого клею. І в якійсь невизначеній точці робота перетворювалася на наркотик і так виснажувала мене, що я втрачав здатність орієнтуватися в довкіллі.

І все ж таки я був вдячний праці, бо вона тримала мене в такій розумовій напрузі, що думати не було коли. Сором, який мене терзав, був тим нещаднішим, що я не знав, звідки він береться, не розумів, чому почуваюся таким заплямованим, непотрібним і неправильним, — але усвідомлював: щойно я підіймаю голову від книжок, на мене накочується з усіх боків липуча брудна вода.

Частина моїх проблем була пов’язана з картиною. Я знав: нічого доброго не буде, якщо я ще довго її триматиму, — але знав також, що тримав її вже надто довго, щоб розповідати про неї. Довіритися містерові Брейсґьордлу було б дурницею. Моє становище в його очах було надто хистким; він і так уже докладав усіх зусиль, щоб прилаштувати мене в школу-пансіон.

А коли я думав, як думав часто, довірити свою таємницю Гобі, я уявляв собі різні теоретичні сценарії, жоден із яких не здавався мені кращим, ніж інші.

Я віддам картину Гобі, й він скаже: «Не турбуйся, це дрібниці», — і якось (із цією частиною я мав проблеми, тут моя логіка кульгала) подбає про неї, або зателефонує комусь зі своїх знайомих, або дійде геніального висновку, що з нею робити, і не буде перейматись, і все буде добре.

Або: я віддам картину Гобі, а він викличе поліцію.

Або: я віддам картину Гобі, а він залишить її собі, а потім скаже: «Ви збожеволіли? Картина? Я не знаю, про що ви говорите».

Або: Я віддам картину Гобі, й він кивне, подивиться на мене прихильно і скаже, що я правильно вчинив, але, щойно я вийду з його кімнати, він зателефонує своєму адвокатові, і вони відправлять мене в школу-пансіон або до виправного будинку (на цьому, власне, з картиною чи без картини, закінчувалися більшість моїх сценаріїв).

А проте більша частина тих думок, які мене бентежили, були пов’язані з батьком.

Я знав, що не винен у його смерті, але десь у нутрощах, на ірраціональному, абсолютно несхитному рівні я також знав, що винен. Коли я згадував, як байдуже покинув батька в його останньому розпачі, навіть той факт, що він мені набрехав, не здавався мені істотним. Можливо, він знав, що я в змозі заплатити його борг, — цей факт переслідував мене відтоді, як містер Брейсґьордл так легковажно проговорився про нього. З темряви, що чорніла за настільною лампою, дивилися на мене кульками скляних очей теракотові грифони Гобі. Чи думав батько, що я навмисне його ошукав? Що я хотів, аби він помер? Уночі мені снилося, як за ним ганяються і як його б’ють на паркувальних майданчиках казино, і не раз уночі я підхоплювався й бачив, як він сидить на стільці біля мого ліжка й дивиться на мене спокійним поглядом, а вогник його сигарети жевріє в темряві. Але мені повідомили, що ти помер, голосно казав я, перш ніж до мене доходило, що його там немає.

Без Піппи будинок був порожнім, наче мертвим. Її зачинена кімната мала якийсь слабкий вологий запах, схожий на запах опалого листя. Я блукав домом, дивлячись на її речі, намагаючись угадати, де вона тепер є й що робить, і намагаючись прив’язатися до неї такими тоненькими нитками, як руда волосина в стоку ванни або скручена в кульку шкарпетка під канапою. Але настільки ж, наскільки мені бракувало нервового пульсування її присутності, мене втішав будинок, відчуття його безпеки й закритості: старі портрети і слабко освітлені коридори, гучне цокання годинників. Я почувався так, ніби найнявся юнгою на «Марію Селесту»[119]. Я рухався крізь застояну тишу, крізь озерця тіней і яскравого сонячного світла, а старі дошки скрипіли під моїми ногами, як палуба корабля, гуркіт вуличного руху накочувався з Шостої авеню, наче шум морського прибою. Я сидів нагорі й сушив собі голову над диференціальними рівняннями, законом Ньютона — Ріхмана, незалежними змінними величинами й тим, що, взявши число тау за константу, ми позбулися його похідної, — і сама присутність Гобі внизу була для мене таким собі якорем, дружнім і ваговитим: я заспокоювався, слухаючи стукіт його молотка, який долинав ізнизу, і знаючи, що він там спокійно працює зі своїми інструментами, спиртовим клеєм і різнобарвними шматками дерева.

Коли я жив у Барбурів, відсутність кишенькових грошей була моєю постійною проблемою; необхідність постійно канючити в місіс Барбур гроші на ланчі, на лабораторії в школі та на інші дрібні витрати спричиняла страх і тривогу набагато більшого масштабу, ніж ті суми, які вона мені недбало видавала. Але стипендія, яку виділив мені містер Брейсґьордл, набагато зменшила відчуття незручності, яке турбувало мене через те, що я так несподівано вдерся в господарство Гобі. Тепер я був спроможний оплачувати ветеринарні рахунки Попчика, що складали досить значну суму, бо він мав погані зуби й нетяжку форму захворювання на серцевих червів. Ксандра за весь час мого перебування у Веґасі не дала йому жодної пігулки й не зробила жодного щеплення. Я зміг оплатити також власні рахунки в дантиста, що були значними (шість пломб, десять пекельних годин у зубному кабінеті), і купив собі лептоп і айфон, а також зимові черевики та одяг, яких потребував. І хоч Гобі категорично відмовився брати з мене гроші за харчі, я ходив до бакалійних крамниць за нього й приносив продукти йому додому, купуючи їх за свої гроші: молоко, цукор і пральний порошок із «Ґренд Юніон», але частіше свіжу продукцію з фермерського ринку на Юніон-сквер, де брав гриби, яблука сорту вайнсап та хліб із родзинками, смачні наїдки, що подобалися Гобі, на відміну від великих пакунків із пральним порошком «Тайд», на які він дивився сумним поглядом і переносив у комору без зайвого слова.

Усе це дуже відрізнялося від багатолюдної, складної й украй церемонної атмосфери дому Барбурів, де все було відрепетируване й розписане за годинами, наче вистава на Бродвеї, задушлива досконалість, від якої Енді завжди тікав, замикаючись у своїй кімнаті, наче наполоханий кальмар. Натомість Гобі жив і рухався, як великий морський ссавець, у власній м’якій атмосфері, забарвленій темно-коричневими плямами чаю та тютюну, де кожен годинник у домі показував різний час, який не збігався зі стандартним, а натомість рухався по своїх власних лініях «тік-так», підкоряючись течіям цього стародавнього затону, розташованого далеко від фабричної, склеєної епоксидом версії світу. Хоч він любив ходити в кіно, у його домі не було телебачення; він читав старі романи з обкладинками з мармурового паперу; у нього не було мобілки; його комп’ютер, доісторичний IBM, мав розміри великої валізи, і з нього не було ніякої користі. У незайманій тиші Гобі з головою поринав у свою роботу, загинаючи під парою шпони або підстругуючи стамескою ніжки стола, і його щаслива зосередженість підіймалася з нижньої майстерні й розливалася по дому, як розливається взимку тепло з розпаленої печі. Він був неуважний і добрий, забудькуватий, самокритичний і лагідний; часто він з першого разу не чув, що до нього звертаються, або навіть і з другого; він губив окуляри й вічно кудись запихав гаманець, ключі, квитанції з хімчистки і знову й знову кликав мене вниз, і ми обидва ставали навкарачки й шукали якусь дрібну детальку, що випала йому з рук. Іноді він відчиняв крамницю, не довше як на годину або дві, але — наскільки я міг бачити — це був для нього лише привід, щоб розпити пляшку хересу з друзями та знайомими. А якщо він показував якісь меблі, висуваючи шухляди під загальні «охи» та «ахи», то це було те саме, як ми колись із Енді виставляли напоказ свої іграшки, щоб похвалитися ними.

Якщо він коли-небудь і продавав якісь меблі, то я ніколи цього не бачив. У його юрисдикції (як він це називав) була майстерня, або радше «лазарет», де пошкоджені стільці та столи чекали своєї черги. Як садівник, що доглядає свої рослини, змітаючи попелицю з окремих листків, він ретельно досліджував текстуру й зернистість окремих деталей, занедбаних шухляд, шрамів і нерівностей. Хоч він мав кілька сучасних інструментів для обробки дерева: фрезу, бездротовий дриль, циркулярну пилку, — та користувався ними рідко. («Якщо це потребує затички для вух, я не схильний застосовувати такий інструмент».) Він спускався вниз дуже рано й іноді, якщо мав проект, залишався там до пізньої ночі, але зазвичай, коли починало сутеніти, підіймався нагору і, перш ніж умитися до вечері, наливав собі в невеличкий келих на один дюйм чистого віскі: стомлений, приязний, з руками, вимазаними сажею, — у його втомі було щось грубе й солдатське.

«Він водив тебе обідати?» — есемесила мені Піппа.

«Так, три чи чотири рази».

«Він любить ходити лише в ті 2 або 3 порожні ресторани».

«Саме в таке місце він водив мене минулого тижня, я сидів там, як у гробниці Тутанхамона».

«Так, він відвідує лише ті ресторани, чиїх власників йому шкода. Бо він боїться, що вони втратять бізнес і він почуватиметься винним».

«Мені більше подобається їсти те, що він сам готує».

«Попроси його зготувати тобі імбирний хліб, мені теж його захотілося».

Щодня з найбільшим нетерпінням я чекав вечері. У Веґасі — а надто по тому, як Борис зв’язався з Котку, — я ніколи не міг звикнути до сумного вишкрябування їжі, щоб нагодувати себе ввечері, сидячи на краю ліжка з пакетом картопляних чіпсів або коробочкою засохлого рису, що залишилася від страви, яку батько брав на винос. На радісний контраст, увесь день Гобі обертався навколо вечері. Де ми їстимемо? Хто до нас прийде? Що мені зготувати? Ти любиш потофьо[120]? Ні? Ніколи його не їв? Рис із лимоном або шафраном? Консерви зі смокв чи абрикосів? Ти хочеш піти зі мною в «Джеферсон маркет»? Іноді в неділі ми приймали гостей, серед яких були не тільки викладачі з Нової школи та професори Колумбійського університету, дами з оперного оркестру й Товариства охорони історичних пам’яток та приємні старі люди, що жили з нами по сусідству, вгору і вниз по вулиці, а й чимало колекціонерів і торгівців антикваріатом, від збожеволілих старих леді в рукавичках, що продавали георгіанські коштовності на блошиному ринку, до багатіїв, які не були б зайвими й у гостях у Барбурів (я чув, що Велті допомагав багатьом із цих людей зібрати свої колекції, радячи, які речі їм слід купувати). Більшість розмов була для мене темним лісом (Сен-Сімон? Мюнхенський оперний фестиваль? Кумарасвамі[121]? Вілла в По?). Але навіть якщо такі зустрічі відбувались у вітальні й товариство було «інтелігентним», ці обіди відзначалися тим, що люди, які брали в них участь, не бентежилися, коли їм самим доводилося накладати собі їжу в тарілку або їсти, тримаючи її на колінах, — цілковита протилежність вечіркам, які подзенькували льодом, із вишколеними офіціантами в домі Барбурів.

Власне кажучи, на цих обідах, приємних і цікавих — бо приємними й цікавими були гості Гобі, — я постійно потерпав, що прийде хтось із тих людей, хто бачив мене в Барбурів. Я почувався винним, що досі не зателефонував Енді. А проте після того, що сталося в мене з його батьком на вулиці, я соромився повідомити його, що знову перебуваю в місті, де не маю власного житла.

А крім того — хоч це було й не так важливо, — я був стурбований насамперед тим, як я познайомився з Гобі. Хоч він ніколи не розповідав у моїй присутності історію про те, як я з’явився у нього в дверях, мабуть, тому що відчував, що мені було б не дуже приємно це чути, проте декому він усе ж таки її розповідав, і я його через це не звинувачував — історія була надто цікавою, щоб не розповісти її нікому.

— Вона здається цілком природною, якщо ви знаєте Велті, — сказала великий друг Гобі місіс Дефріз, яка торгувала акварелями ХІХ століття і, попри свій тугий одяг та сильні парфуми, любила обійматись і мала притаманну старим леді звичку тримати вас за лікоть або поплескувати, коли говорила. — Бо, мій любий, Велті був агораманіяк. Він любив людей, знаєте, любив ринкову площу. Любив усю ту метушню. Оборудки, товари, розмови, обмін. Це в ньому залишився спогад від Каїра його дитинства, я завжди казала, він був би щасливий, якби йому довелося ходити в пантофлях і розхвалювати килими на мусульманському базарі. Він був наділений даром антиквара — знав, що, де й кому належить. Який-небудь чоловік зайде до нього в крамницю, не маючи наміру щось купувати, а тільки щоб, скажімо, перечекати дощ, а він запропонує йому філіжанку чаю — і, дивись, через певний час той чоловік уже відвантажує обідній стіл, щоб надіслати його до Де-Мойну. Або студент заблукає до його крамниці, щоб помилуватися товаром, а він винесе йому недорогу гравюрку. Усі були щасливі, були задоволені. Він знав, що не кожен спроможний купити велику й дорогу річ, але розумів, що головне — збіги, які дозволяють знайти для речі правильну домівку.

— Атож, і люди довіряли йому, — сказав Гобі, заходячи до кімнати з наперстком хересу для місіс Дефріз і зі склянкою віскі для себе. — Він завжди казав, що саме каліцтво зробило його добрим торгівцем, і, думаю, в цьому була якась істина. «Симпатичний каліка». У нього, мовляв, немає власних інтересів. Стоїть осторонь і чекає, поки до нього звернуться.

— О, Велті ніколи осторонь ні від чого не стояв, — не погодилася місіс Дефріз, узявши склянку з хересом і приязно плескаючи Гобі по рукаву, на її пергаментній руці зблиснули грановані трояндою діаманти. — Він завжди перебував у гущі життя, нехай він буде благословенний, завжди весело сміявся, ніколи ні на що не жалівся. У всякому разі, мій любий, — сказала вона, обертаючись до мене, — ти не сумнівайся. Велті чудово знав, що він робить, коли віддав тобі перстень. Бо, віддавши його тобі, він спрямував тебе до Гобі, зрозумів?

— Авжеж, — сказав я і так розхвилювався, почувши ці слова, що вийшов на кухню.

Бо ж він віддав мені не тільки перстень.

VIII

Ночами в колишній кімнаті Велті, яка була тепер моєю кімнатою і де його окуляри для читання й авторучка досі зберігались у шухлядах столу, я лежав не засинаючи, схвильований, і дослухався до шуму з вулиці. У Веґасі я думав про те, що коли мій батько або Ксандра знайдуть картину, вони можуть не зрозуміти, що це таке, принаймні спочатку. Але Гобі зрозуміє. Знову й знову перед моїми очима розгорталися сценарії, коли я приходив додому й зустрічався з Гобі, який чекав на мене з картиною в руках: «Що це таке?» — і не було ніякого обману, ніяких хитрощів, ніякого лукавства, які могли б уберегти мене від катастрофи; і коли я падав навколішки й засовував руки під ліжко, хапаючись там за наволочку (я так робив наосліп і з непередбачуваними перервами, аби переконатися, що вона досі там), я робив це таким швидким рухом, ніби вихоплював надто гарячий обід із мікрохвильовки.

Пожежа в будинку. Візит дезінсектора. Червоними літерами написане слово ІНТЕРПОЛ у «Базі даних про втрачені твори мистецтва». Якби комусь заманулося робити висновки, то перстень Велті став би певним доказом того, що я перебував у тій самій галереї, де висіла моя картина. Двері до моєї кімнати були такі старі й так нерівно трималися, що я підпер їх залізною підпорою. А що як під впливом якогось несподіваного імпульсу Гобі заманеться піднятися нагору, аби тут прибрати? Звичайно, це здавалося нетиповим для неуважного й не особливо акуратного Гобі, яким я його знав («Ні, він не надто дбає про чистоту, він приходив у мою кімнату тільки щоб змінити простирадла й витерти пилюку», — написала мені Піппа, спонукавши мене негайно розібрати своє ліжко й сорок п’ять хвилин гарячково витирати пил у своїй кімнаті — з грифонів, кришталевої кулі, спинки ліжка — своєю чистою футболкою). Витирання пилюки незабаром стало моєю нав’язливою звичкою — настільки, що я накупив власних ганчірок для цієї роботи, хоч Гобі мав повен дім таких ганчірок; я не хотів, аби він бачив, як я прибираю, моя єдина надія полягала в тому, що пилюка не спаде йому на думку, коли йому заманеться встромити носа в мою кімнату.

Оскільки тепер я почувався безпечно, лише виходячи з дому в його товаристві, я проводив більшу частину днів у своїй кімнаті за роботою, виходячи звідти тільки поїсти. І коли він залишав дім, я плуганився разом із ним до галерей, на розпродажі маєтків, до виставкових зал, на аукціони, де стояв із ним у задньому ряді («Ні, ні, — казав він, коли я показував йому на стільці попереду, — ми повинні стояти там, звідки можемо бачити таблички»), — спочатку це видовище захоплювало, як кіно, але години через дві ставало занудним, як «Основи вищої математики».

Та хоч я й намагався (іноді досить успішно) вдавати цілковиту байдужість і блукати з ним по Мангеттену, так ніби мені було байдужісінько, куди йти, по суті, я приєднувався до нього в тому самому тривожному стані духу, що й Попчик, коли він, до розпачу самотній, постійно бігав слідом за мною та Борисом у Веґасі. Я ходив із ним на пишні обіди. Я ходив із ним на оцінку лотів. Я ходив із ним до його кравця. Я ходив із ним на погано відвідувані лекції про нікому не відомих філадельфійських майстрів 1770-х років, що виготовляли меблі з червоного дерева. Я ходив із ним на концерти оперного оркестру, хоч його програми були занудними й виконувалися так довго, що я боявся врешті заснути й звалитись у прохід. Я ходив із ним на обід до Амстісів (на Парковій авеню, незручно близько до Барбурів), і до Фоґелів, і до Краснових, і до Мільдерберґерів, де розмови були або: а) такими, що можна очманіти з нудьги, або б) настільки недоступними для мого розуміння, що я зазвичай міг витиснути з себе лише «гм».

— Бідолашний хлопець, ми, мабуть, абсолютно нецікаві для нього, — казала місіс Мільдерберґер веселим голосом, не усвідомлюючи, наскільки мала рацію.

Інші друзі, такі як містер Ейбернеті, ровесник мого батька, що мав якусь скандальну історію в минулому, були такими рухливими й жвавими і так радикально нехтували мене («І де, ти кажеш, ти роздобув цю дитину, Джеймсе?»), що я сидів ошелешений серед китайського антикваріату та грецьких ваз, без’язикий, спантеличений, прагнучи сказати щось розумне й водночас боячись привабити до себе увагу хай там у який спосіб, — тихо, як води в рот набрав. Принаймні раз або двічі на тиждень ми навідували місіс Дефріз у її напханому антикваріатом міському домі (у передмісті, в будинку, схожому на дім Гобі) на Східній Шістдесят Третій вулиці, де я сидів на краєчку розхитаного стільця й намагався не звертати уваги на її агресивних бенгальських котів, які впинали пазурі мені в коліна («Він соціально активний хлопець, чи не так?» — чув я, як вона зауважила зовсім не sotto voce[122], коли вони йшли через кімнату, сперечаючись про акварелі Едварда Ліра). Іноді вона супроводжувала нас до виставок у «Крістіз» або «Сотбіз», де Гобі уважно вивчав кожен експонат, відчиняв і зачиняв шухляди, показуючи мені різні майстерні вироби й заносячи їх олівцем до свого каталогу, а потім, після однієї або двох зупинок у галереї, вона поверталася на свою Шістдесят третю, а ми йшли до кав’ярні «Сент-Амбреус», де Гобі у своєму вишуканому костюмі підходив до прилавка й пив еспресо, а я їв шоколадний круасан і, дивлячись, як туди заходять діти зі шкільними сумками, боявся зустріти когось зі своєї колишньої школи.

— Чи твій батько не захоче взяти ще одне еспресо? — питав мене бармен, коли Гобі просив пробачення й ішов до туалету.

— Ні, дякую, рахунок, будь ласка.

Мені дуже подобалося, коли людям здавалося, що Гобі мій батько. Хоч за віком він міг бути моїм дідом, він випромінював ту енергію, яка робила його схожим на літніх європейських батьків, яких можна було зустріти на Іст-Сайді, — вишуканих, солідних, самовпевнених, одружених удруге, батьків, які мали дітей у п’ятдесят або шістдесят років. У тому костюмі, в якому він відвідував галереї, цмулячи своє еспресо й дивлячись спокійним поглядом на вулицю, він міг здаватися швейцарським індустріальним магнатом або власником ресторану, що має одну або й дві мішленівські зірки: солідний, успішний, одружився пізно. Чому, сумно думав я, коли він повертався з перекинутим через руку пальтом, чому мати не вийшла заміж за когось схожого на нього? Або на містера Брейсґьордла? За чоловіка, з яким вона мала б щось спільне, — можливо, старшого від неї, більш показного, але який би відвідував картинні галереї та ходив на концерти струнних оркестрів, відвідував букіністичні книгарні, купував їй гарний одяг, а на її день народження возив її до Парижа й дав їй те життя, на яке вона заслуговувала. Їй було б неважко знайти собі такого чоловіка, якби вона намагалася. Чоловіки любили її: від консьєржів до моїх учителів, до батьків моїх друзів, навіть до її боса Серджо (який із невідомих для мене причин називав її гарнулею), і навіть містер Барбур був готовий завжди підхопитися на ноги й привітати її, коли вона приходила забрати мне від Енді, швидкий на усмішку й на те, щоб узяти її за лікоть і підвести до канапи, розмовляючи з нею голосом тихим і приязним. Ви не хочете сісти? Хочете чогось випити, філіжанку чаю або чогось іншого? Я не думав, що це плід моєї фантазії, — принаймні не зовсім, — коли містер Брейсґьордл пильно дивився на мене: так, ніби він дивився на неї або шукав у мені якийсь слід від її привида. Проте навіть після його смерті я не міг позбутися свого батька, хоч як намагався викинути його з картини свого життя, — бо він завжди був тут, у моїх руках, моєму голосі, моїй ході, у тому, як я дивився вбік, коли виходив із Гобі з ресторану, сам оберт моєї голови нагадував його давню звичку чепуритися, шукати свій відбиток у будь-якому дзеркалі.

ІХ

У січні я складав свої тести: легкий і важкий. Легкий приймали в шкільному класі в Бронксі: вагітні матусі, різношерсті таксисти, гамірна компанія домашніх дівчаток із Ґранд-Конкурс[123] у коротких хутряних шубках, з блискучими нігтями. Але загалом тести не були такими легкими, як я собі уявляв, з набагато більшою кількістю запитань про таємні аспекти управління штатом Нью-Йорк, ніж можна було сподіватися (скільки місяців триває сесія законодавчої влади в Олбані? Звідки мені, в біса, знати?), і я повертався на метро додому, стурбований і пригнічений. А важкий іспит (зачинений клас, знервовані батьки, що прогулювалися коридором, напружена атмосфера, схожа на атмосферу шахового турніру) був, здавалося, спланований якимсь засмиканим випускником Массачусетського технологічного інституту, причому варіанти відповідей на запитання були такими схожими, що я повертався додому, не уявляючи собі, що я, власне, там відповідав.

Ну то й що, казав я собі, йдучи до Кенел-стріт на метро, глибоко засунувши руки в кишені й відчуваючи під пахвами мокрий піт класних переживань. Можливо, мені не пощастило скласти іспит на цю початкову програму в коледжі — ну то й що? Адже я мушу потрапити в найкращу третину, аби сподіватися бодай на щось.

Гюбріс, грецьке слово зі словника, яке означає гордість, пиху і яке часто траплялося мені в моїх тренувальних текстах, але жодного разу не трапилося в тексті екзаменаційному, де я змагався з п’ятьма тисячами абітурієнтів за близько триста місць — і якщо мені не вдасться пройти, то не знаю, що зі мною буде; я не думав, що захочу поїхати до Массачусетсу й жити в тих Унґерерів, про яких не переставав торочити мені Брейсґьордл, у того доброго директора та його «команди», як називав їх містер Брейсґьордл, матері й трьох синів, що їх я уявляв собі як здорованів, як усміхнених малих покидьків, що в погані давні дні лупцювали в підготовчій школі мене та Енді й примушували нас злизувати пилюку з підлоги. Але якщо я не складу цих іспитів (або, точніше кажучи, не складу їх достатньо добре, щоб мене прийняли на цю програму підготовчого навчання до коледжу), то що мені тоді робити, аби я міг залишитися в Нью-Йорку? Безперечно, мені треба буде прагнути до якоїсь більш досяжної мети, до якоїсь пристойної середньої школи, куди я принаймні матиму шанс вступити. Проте містер Брейсґьордл так заповзявся пропхати мене в школу-пансіон, на свіже повітря, осінні кольори, зоряне небо та інші радощі сільського життя («Стайвесант[124]? Ну навіщо тобі стовбичити тут і навчатися в Стайвесанті, коли ти можеш поїхати з Нью-Йорка? Розім’яти ноги, дихати чистішим повітрям? Перебувати в сімейній ситуації?»), що я намагався триматися якнайдалі від середніх шкіл, навіть найкращих.

— Я знаю, чого хотіла б для тебе твоя мати, Теодоре, — знову й знову повторював він. — Вона хотіла б, щоб ти розпочав нове життя. Поза межами міста.

Він мав рацію. Але як мені було пояснити йому, що з початком безладу та бездушності, які настали після її смерті, всі ці її побажання втратили сенс?

Усе ще заглиблений у думки, я завернув за ріг, підходячи до станції метро й намацуючи в кишені проїзний квиток, і проминув газетну розкладку, де побачив такий заголовок:

МУЗЕЙНІ ШЕДЕВРИ ЗНАЙДЕНО В БРОНКСІ

МІЛЬЙОНИ ЗА ВКРАДЕНІ ВИТВОРИ МИСТЕЦТВА

Я зупинився на хіднику, перехожі обминали мене з обох боків. Потім, відчуваючи, що за мною спостерігають, а серце калатає несамовито, я повернувся, купив газету (звичайно, коли підліток мого віку купує газету, це нікому не здається таким підозрілим, яким воно здавалося мені) і перебіг через вулицю до лавочок на Шостій авеню, щоб почитати її.

В одному з будинків у Бронксі поліція, діючи за підказкою, знайшла три картини — Георга ван дер Мейна, Вібранда Гендрікса й Рембрандта, усі вони пропали з музею після вибуху. Картини були знайдені на горищі, загорнуті у фольгу й засунуті між запасні фільтри для системи загального кондиціонування в домі. Сам злодій, його брат і братова теща, якій належало горище, заарештовані й можуть бути відпущені під заставу, а якщо їхню провину буде доведено, то кожному з них загрожує по двадцять років ув’язнення.

Це була стаття на повну сторінку з хронологією подій і діаграмами. Злодій — лікар «швидкої допомоги» — затримався після наказу покинути будівлю, зняв картини зі стіни, загорнув їх у простирадло, заховав у складених переносних ношах і виніс із музею, ніким не помічений. «Він поцупив картини, не уявляючи собі їхньої цінності, — сказав працівник ФБР, у якого автори статті взяли інтерв’ю. — Просто вхопив те, що потрапило під руку. Той чоловік не має ані найменшого уявлення про мистецтво. Коли він приніс картини додому, то не знав, що з ними робити, тож порадився з братом, і разом вони заховали картини в його тещі, без її відома, якщо вірити їй». Після короткого дослідження в Інтернеті брати´, вочевидь, зрозуміли, що Рембрандт надто знаменитий, аби продати його картину, і саме їхні спроби продати одну з менш відомих картин привели слідчих до схованки на горищі.

Але мені у вічі впав останній абзац статті — так, ніби він був надрукований червоними літерами:

Що ж до решти досі не знайдених творів мистецтва, то надії слідчих відродились, і вони просуваються по кількох місцевих ниточках. «Чим більше ми труситимемо дерево, тим більше впаде плодів, — сказав Річард Наннеллі, міський координатор між поліцією і відділенням ФБР, яке займається пошуками творів мистецтва. — Загалом, коли крадуть твори мистецтва, то їх намагаються якомога швидше вивезти за кордон, але ця знахідка в Бронксі лише підтверджує, що тут ми маємо справу з кількома аматорами, недосвідченими злодіями, які здійснили крадіжку, піддавшись пориву, а тепер не знають, як продати або сховати вкрадені речі». За словами Наннеллі, багатьох людей, які були присутні на місці вибуху, тепер знову розшукують, опитують і перевіряють. «Тепер ми не сумніваємося в тому, що чимало зниклих картин можуть залишатися в місті, просто під нашим носом».

Мене занудило. Я підвівся на ноги, зіжмакав газету, кинув її в найближчий смітник і замість сісти в метро пішов назад по Кенел-стріт, блукав чайнатауном годину на морозі, дивлячись крізь заморожені вікна на дешеві електротовари, на криваво-червоні килими в невеликих тьмяних вітальнях, на ряди засмажених пекінських качок кольору червоного дерева, і думав: лайно, лайно! Червонощокі вуличні торговці, закутані, як монголи, перегукувалися через гарячі жаровні. Окружний прокурор. ФБР. Нова інформація. «Ми сповнені рішучості розслідувати ці випадки за всією суворістю закону. Ми переконані в тому, що інші зниклі картини незабаром буде знайдено. Інтерпол, ЮНЕСКО та інші федеральні й міжнародні агенції співпрацюють у цьому випадку з органами місцевої влади».

Ця інформація була всюди. Усі газети публікували її. Навіть у китайських газетах віднайдений портрет роботи Рембрандта стримів посеред струминок ієрогліфів, визирав із ящиків, де було складено незрозумілу городину та вугрів на льоду.

— Ось що справді обурює, — сказав Гобі ввечері того дня, обідаючи з Амстісами і тривожно зсунувши брови. Віднайдені картини були єдиною темою, на яку він міг говорити. — Усюди лежать поранені люди, стікають кров’ю, а той виродок знімає зі стін картини. Виносить їх на вулицю, під дощ.

— Не скажу, що я здивований, — зауважив містер Амстіс, який пив уже четверте віскі з льодом. — Коли в матері був другий серцевий напад — ви не уявляєте, якого безладу наробили в нас оті телепні з «Бет Ізраель». Чорні сліди всюди на килимі. Ми знаходили пластикові ковпачки для голок від шприців на підлозі протягом тижнів, собака майже проковтнув один. І вони також завдали нам іншої шкоди, Марто, ти не пам’ятаєш, що вони розбили в шафі з китайським посудом?

— Ну, знаєш, про лікарів зі «швидкої допомоги» я нічого поганого сказати не можу, — не погодився з ним Гобі. — Мене вразили ті, які приїздили тоді, коли захворіла Джульєтта. Я дуже радий, що картини знайшли, перш ніж вони були дуже пошкоджені, це могла б бути справжня… Тео, — несподівано звернувся він до мене, примусивши швидко підняти голову від тарілки. — У тебе все гаразд?

— Пробачте. Я просто дуже стомився.

— Нема чого дивуватися, — люб’язно зауважила місіс Амстіс. Вона викладала американську історію в Колумбійському університеті. З цих двох саме вона була тією особою, яку Гобі любив і з якою дружив, містер Амстіс був тією половиною подружжя, що була йому цілком байдужа. — У тебе був важкий день. Тебе турбує результат твого іспиту?

— Ні, не дуже, — відповів я, не подумавши, і відразу пожалкував.

— О, та вступить він точно, не переживайте, — сказав містер Амстіс. — Тебе приймуть, — сказав він, обертаючись до мене, таким тоном, що, мовляв, кожен йолоп може на це сподіватись, а потім знов обернувся до Гобі: — Більшість із цих початкових програм у коледжі не заслуговують так називатися, ти зі мною згодна, Марто? Роздутий випускний клас. Туди важко пробитися, але нема чого робити, коли ти вже там. Вони всі такі, сучасні діти — охоче беруть участь у конкурсах, показують себе, а потім чекають на приз. Усі вважають себе переможцями. Ти знаєш, що сказав Марті один із її учнів? Розкажи їм, Марто. Він прийшов після уроку, захотів поговорити. Це був не малий школяр, це був аспірант. І ви знаєте, що він їй сказав?

— Гарольде, — спробувала врезонити його місіс Амстіс.

— Сказав, що переймається через свій іспит, хоче спитати в неї поради. Бо йому важко щось запам’ятати. Уявляєте? Аспіранта з американської історії, якому важко щось запам’ятати?

— Бачить Бог, мені також буває важко щось запам’ятати, — люб’язно промовив Гобі і став збирати зі столу тарілки, перевівши розмову на інші теми.

А пізно вночі, після того як Амстіси пішли, а Гобі заснув, я сидів у своїй кімнаті, визираючи з вікна на вулицю, дослухаючись до гуркоту вантажівок на Шостій авеню й докладаючи всіх зусиль, щоб приглушити в собі паніку.

Що ж я мав робити? Я просидів кілька годин за своїм лептопом, читаючи, як мені здавалося, сотні статей, надрукованих у «Le Monde», «Daily Telegraph», «Times of India», «La Repubblica», мовами, яких я не міг прочитати, кожна газета світу, схоже, висвітлювала цю тему. На додачу до тюремного ув’язнення, присуджувалися величезні штрафи: двісті тисяч, півмільйона доларів. Ще й гірше: було звинувачено і жінку, якій належав будинок, оскільки картини було знайдено в її власності. А це, схоже, означало, що Гобі також потрапить у халепу — набагато гіршу халепу, ніж я. Жінка, косметолог на пенсії, стверджувала, що вона не мала найменшого уявлення про те, що картини переховували в її домі. Але Гобі? Антиквар? Не мало значення, що він узяв мене до себе з доброти свого серця. Хто йому повірить, що він нічого про це не знав?

Вгору і вниз дурною каруселлю кружляли в моїй голові думки. «Хоч ті злодії діяли імпульсивно й не мають кримінального минулого, їхня недосвідченість не вбереже їх від букви закону». Один із коментаторів у Лондоні згадав про мою картину у зв’язку з віднайденим Рембрандтом: «…він привернув увагу до найцінніших полотен, досі не знайдених, зокрема створеної в 1654 році картини „Щиголь“ Карела Фабриціуса, унікальної в анналах мистецтва, а тому неоціненної…»

Я перезавантажив комп’ютер утретє або вчетверте, вимкнув його, а тоді, скоцюрбившись, заліз у ліжко й вимкнув світло. Я досі мав торбинку з пігулками, які вкрав у Ксандри, — сотні їх, усі різного кольору й форми, усі знеболювальні, як запевняв Борис, та, хоч іноді мій батько і втрачав від них притомність, я чув також, як він нарікав, що іноді вони всю ніч не давали йому заснути, і, пролежавши в дискомфорті та нерішучості годину або й кілька, терплячи нудоту й кахикаючи, дивлячись на смуги від автомобільних фар, які ковзають по стелі, я таки ввімкнув світло, намацав у нічній шухляді торбинку з пігулками й вибрав дві різного кольору, синю й жовту, міркуючи, що якщо одна мене не приспить, то друга може навіяти сон.

Неоціненна. Я перекотився обличчям до стіни. Віднайденого Рембрандта оцінили в сорок мільйонів. Але сорок мільйонів — це все ж таки ціна.

На авеню пожежна машина лунко загуркотіла й забряжчала, перш ніж поїхати в далеч. Автомобілі, вантажівки, з барів виходили чоловіки та жінки, гучно регочучи. Поки я лежав, намагаючись думати про заспокійливі речі, такі як сніг і зорі в пустелі, сподіваючись, що не проковтнув згубної суміші й не заподіяв собі смерть, я розпачливо намагався себе заспокоїти єдиним утішним для себе фактом, який вичитав з Інтернету: викрадені картини майже неможливо знайти, якщо люди, що їх украли, не намагаються їх продати або перевезти до іншого місця, тому лише двадцять відсотків крадіїв творів мистецтва будь-коли попадалися.

Розділ VIII

Крамниця за крамницею

(продовження)

І

Мене опанували такий жах і тривога з приводу картини, що вони якось затьмарили одержання листа: з весняного семестру мене прийняли на початкову програму в коледжі. Ця новина була такою несподіваною для мене, що я поклав конверт із листом у шухляду, де він лежав два дні разом із купою монограмного письмового паперу Велті, поки я набирався духу, щоб вийти на сходовий майданчик (у нижній крамниці скреготіла пилка) і гукнути:

— Гобі!

Пилка зупинилася.

— Мене прийняли.

Широке бліде обличчя Гобі з’явилося внизу під сходами.

— Про що ти кажеш? — запитав він, ще не вийшовши зі свого робочого трансу, ще не повністю будучи тут, витираючи руки й залишаючи білі плями на своєму чорному фартуху, — та коли він побачив конверт, вираз його обличчя змінився.

— Це те, про що я думаю?

Нічого не кажучи, я подав конверт йому. Він подивився на нього, потім на мене і засміявся тим своїм сміхом, який я називав ірландським, різким і здивованим.

— От і молодець! — сказав він, розв’язавши фартух і почепивши його на поруччя. — Я дуже задоволений — не стану тобі брехати. Я ненавидів думку, що доведеться відсилати тебе кудись далеко, самого-одного. І коли ти збирався сказати мені про це? У перший день навчання?

Від того, який він був задоволений, я почувався жахливо. За нашим святковим обідом — я, Гобі та місіс Дефріз у невеличкому сусідньому ресторані, який боровся за виживання, — я дивився на двох молодих людей, які пили вино за єдиним столом, поруч із нашим, який був зайнятий. І замість радіти своєму успіху я, всупереч своїм сподіванням, сидів роздратований і отупілий.

— Ми тебе вітаємо! — сказав Гобі. — Найтяжча частина позаду. Тепер тобі буде трохи легше дихати.

— Ти маєш дуже радіти, — сказала місіс Дефріз, яка протягом усього вечора тримала мене за руку й радісно стискала її. («Ви виглядаєте bien élégante[125]», — сказав їй Гобі, цілуючи в щоку: її сиве волосся було складене в акуратну зачіску на вершку голови, а крізь кільця її діамантового браслета були протягнуті оксамитові стрічки.)

— Справжній приклад працелюбності! — сказав їй Гобі.

Я почувався ще гірше, коли він розповідав усім своїм друзям, як тяжко я працював і яким чудовим учнем буду.

— Атож, це просто чудово. Ти хіба не задоволений? І так мало в тебе було часу! Ну ж бо, зроби веселішу фізіономію, мій любий! Коли він починає навчатися? — запитала вона в Гобі.

ІІ

Приємною несподіванкою стало те, що після напружених іспитів початкова програма в коледжі була зовсім не такою складною, як я уявляв. У якомусь розумінні це була найлегша школа з тих, які мені випадало відвідувати: ніяких поглиблених предметів, ніякого бубніння про державні іспити й необхідність готуватися до вступу в Лігу плюща[126], ніякої виснажливої математики, ніхто не вимагає поглибленого вивчення мови, та й узагалі ніхто нічого не вимагає. З дедалі більшим подивом дивився я на дивовижний академічний рай, у який потрапив, і тепер зрозумів, чому так багато талановитих учнів зі шкіл п’яти районів Нью-Йорка ладні були луснути від перенапруження, аби тільки сюди потрапити. Тут не було ані тестів, ані іспитів, ані оцінок. Тут були заняття, де ти міг навчитися будувати сонячні панелі, й були семінари за участі нобелівських лауреатів з економіки, були також заняття, де все, що ти робив, — це слухав записи Тупака[127] або дивився старі епізоди з «Твін Пікс». Учні, якщо хотіли, могли організувати собі заняття з робототехніки або з історії ігор. Я міг набрати собі скільки завгодно цікавих факультативів, на яких треба було тільки написати твір у середині семестру, а в кінці — захистити проект. Та хоч я й знав, як мені пощастило, я не почував ані радості, ані навіть вдячності долі за це. Враження було таке, ніби мій дух зазнав якихось хімічних перетворень. Наче кислотний баланс моєї психіки зрушився й виштовхав життя з мене в тих вимірах, які неможливо залагодити, або перетворив живий організм на кістку, як ото відбувається з коралом.

Я міг робити те, що мусив робити і що вже робив раніше: відключаєш мозок, ломишся вперед. Чотири дні на тиждень я прокидався о восьмій, поливав себе душем, стоячи у ванні з пазуристими ніжками, біля кімнати Піппи (завіска з кульбабами, пахощі її полуничного шампуню огортали мене лукавою парою, де її присутність усміхалася всюди навкруг мене). Потім я раптово повертався на землю, виходив із парової хмари, мовчки вдягався у своїй кімнаті і, потягавши Попчика кварталом, де він шастав туди-сюди й скавучав від жаху, просовував голову в майстерню, казав «до побачення» Гобі, закидав за плечі свій рюкзак і сідав на метро, щоб проїхати дві зупинки в діловій частині міста.

Більшість учнів брали собі п’ять або шість курсів, але я обмежився мінімумом, чотирма: студійне мистецтво, французька мова, вступ до європейського кінематографу, російська література в перекладі. Я хотів також навчатися розмовної російської мови, але її початковий курс був доступний лише з осені. З глибокою байдужістю я приходив у клас, відповідав, коли мене про щось питали, виконував завдання й повертався додому. Іноді після уроків я їв у дешевих італійських та мексиканських ресторанчиках, розташованих поблизу Нью-Йоркського університету, з автоматами для гри в пінбол і пластиковими рослинами, де можна було подивитися спорт на широких телеекранах і випити пива за долар у так звані «щасливі години» (хоч для мене пиво було заборонене: було дивно повертатися в життя неповнолітнього, наче до олівців і дитячого садочка). Потім, зацукрувавшись від спрайту, щодо якого ніяких обмежень не було, я повертався до Гобі через Вашингтон-Сквер-парк із опущеною головою і на повну гучність увімкненим айподом. Через свою тривогу (віднайдений Рембрандт досі панував у всіх новинах) я мав великі проблеми зі сном, а коли несподівано лунав дзвінок у дверях у помешканні Гобі, я підстрибував, наче в усьому домі спрацювала пожежна сигналізація.

— Ти багато втрачаєш, Тео, — казала мені Сюзанна, мій соціальний педагог (усіх я мусив називати лише на ім’я, ми тут просто друзі), — саме позашкільна діяльність об’єднує наших школярів у міських кампусах. А надто школярів наймолодших. Адже їм легко загубитись у такому величезному місті.

— Ага.

Вона мала слушність: у школі я почувався самотнім. Вісімнадцятирічні та дев’ятнадцятирічні учні не спілкувалися з молодшими, і, хоч було багато школярів мого віку та ще молодших (був навіть один дванадцятирічний юний геній, що мав IQ 260), їхні життя були такими обмеженими, а інтереси такими ідіотськими й чужими для мене, що складалося враження, ніби вони розмовляють втраченою шкільною мовою, яку я давно забув. Вони жили вдома зі своїми батьками; їх турбували такі речі, як оцінки, виїзні сесії з вивчення італійської мови, літні стажування при ООН; вони мало не непритомніли, якщо при них закурити; вони були серйозними, добромисними, незайманими, дурненькими. Я мав не більше спільного з будь-ким із них, аніж із восьмирічними дітлахами з сорок першої школи.

— Я бачу, ти вивчаєш французьку мову. Французький клуб зустрічається раз на тиждень у французькому ресторані на Юніверситі-плейс. А у вівторок вони йдуть до «Альянс Франсез» і дивляться там кінофільми французькою мовою. Це могло б сподобатися тобі.

— Можливо.

Завідувач французької кафедри, літній алжирець, уже підходив до мене — коли він поклав мені на плече свою руку, я підстрибнув, наче мене збиралися різати, — і без зайвих передмов сказав мені, що керує семінаром, який може мене зацікавити, про коріння сучасного тероризму, починаючи від Фронту національного визволення та Алжирської війни — мені було бридко знати, що всі вчителі програми, здавалося, знали про те, хто я такий, заговорювали до мене, вже знаючи про мою «трагедію», як назвала це моя вчителька кінематографа місіс Лебовіц («Називай мене просто Руті»). Вона також намагалась умовити мене вступити до їхнього кіноклубу, після того як прочитала моє есе про «Викрадача велосипедів»[128]; вона також висловила сподівання, що мені було б приємно відвідувати філософський клуб, який щотижня збирався на дискусію про так звані Великі Теми.

— Що ж, можливо, — відповів я ввічливо.

— Коли я прочитала твоє есе, мені здалося, що ти прагнеш проникнути туди, що я називаю, за браком кращого терміна, метафізичною територією. Наприклад, чому добрі люди страждають, — сказала вона, а я дивився на неї порожнім поглядом. — І чому доля така непередбачувана. У твоєму есе йдеться не так про кінематографічні принципи Де Сіка, як про фундаментальні хаос і непевність світу, в якому ми живемо.

— Не знаю, — сказав я, порушивши ніякову мовчанку, що запала між нами.

Невже моє есе було справді про такі речі? Мені навіть не сподобався «Викрадач велосипедів» (як і «Кес», і «Чайка», і «Лакомб Люсьєн», і інші надзвичайно депресивні іноземні фільми, що їх ми дивилися на уроках місіс Лебовіц).

Місіс Лебовіц дивилася на мене так довго, що мені стало ніяково. Потім вона поправила окуляри в червоній оправі й сказала:

— Розумієш, усі фільми з європейського кінематографа, які ми вивчаємо, досить важкі. Тож я подумала, може, тобі варто відвідати один із моїх семінарів для студентів старшого віку, які цікавляться кіно. Ексцентричні комедії тридцятих років або навіть німе кіно. Ми аналізуємо «Доктора Каліґарі», але також розглядаємо чимало фільмів із Бастером Кітоном, із Чарлі Чапліном — хаос, ти розумієш, але в незагрозливій рамці. Життєствердний матеріал.

— Можливо, — сказав я.

Але я не мав найменшого наміру обтяжувати себе бодай крихтою додаткової праці, хоч би якою життєствердною вона була за своєю природою. Бо майже від тієї самої миті, коли я ввійшов у ці двері, оманливий вибух енергії, завдяки якому я проник у початкову програму коледжу, затих. Щедрі перспективи анітрохи не хвилювали мене; я не мав бажання напружуватися бодай трохи більше, аніж був повинен. Я хотів лише втриматися на поверхні.

Тому сповнені ентузіазму пропозиції моїх учителів незабаром змінилися на відстороненість і туманні вияви безособової жалості. Я не прагнув кидати якийсь виклик, розвивати якісь свої здібності, розширювати свої обрії, користуватися багатьма доступними мені ресурсами. Я не пристосовувався до програми, як делікатно висловилася Сюзанна. Насправді — у міру того як наближався до кінця семестр, мої вчителі повільно віддалялися від мене, а негативна думка набувала поширення («запропоновані академічні можливості не заохочують Теодора до більших зусиль на будь-якому з фронтів») — я все більше й більше підозрював, що єдиною причиною, чому мене допустили до цієї програми, була «моя трагедія». Хтось в адміністрації позначив галочкою мою заяву і приніс її до директора, Боже мій, цей бідолашний хлопець, жертва тероризму, ля-ля-ля, школа має нести за нього відповідальність, скільки місць у нас залишилося, чи зможемо ми його запхати? Майже напевне я зруйнував життя якому-небудь розумникові в Бронксі — нещасному кларнетистові, якому завжди не щастило у складанні проектів, бо він зазнавав невдачі в домашніх завданнях з алгебри, і якому судилося, сидячи в будці, штампувати проїзні квитки на платній магістралі замість викладати гідромеханіку в Каліфорнійському університеті, бо я забрав місце, яке законно йому належало.

Не випадало сумніватися в тому, що сталася помилка. «Теодор бере дуже мало участі в класній роботі і, схоже, не має найменшого бажання вивчати щось, крім абсолютно необхідного, — написав мій викладач французької мови у своєму рапорті за половину семестру, який за відсутності дорослих, що наглядали б за мною, прочитав лише я один. — Залишається сподіватися, що невдачі спонукають його зрештою довести свої здібності й він зможе використати свої можливості в другій половині семестру».

Але я не мав жодного бажання використовувати свої можливості, а тим більше доводити здібності. Наче людина, що втратила всяку пам’ять, блукав я вулицями і (замість робити домашні завдання, або навчатись у мовній лабораторії, або відвідувати один із тих клубів, у які мене запрошували) катався в метро, виходячи на кінцевій станції, де блукав сам-один посеред крамничок і перукарень. Але незабаром я втратив інтерес і до своєї нововіднайденої рухливості — до тих сотень миль, які проїздив, аби тільки подолати відстань, — натомість, наче камінь у глибоку воду, я пірнув у роботу в майстерні Гобі, привітну дрімоту під тротуаром, де я був надійно ізольований від міського гуркоту та лабіринту офісів і хмарочосів і з радістю полірував стільниці та годинами слухав класичну музику по Нью-Йоркському радіо. Зрештою, яке мені було діло до passé composé[129] чи романів Тургенєва? Що було поганого в тому, аби спати допізна, накривши ковдрою голову, або блукати по мирному дому, з давніми мушлями в шухлядах і кошиками під секретером у вітальні, в яких зберігалися рулони шпалер, призахідним сонцем, яке проникало блискучими кораловими спицями над парадними дверима? Незабаром між школою і майстернею я поринув у такий собі напівсон-забуття, асиметричну, схожу на марення версію свого колишнього життя, де я ходив знайомими вулицями, проте жив у незнайомих обставинах посеред незнайомих облич; і хоч часто, йдучи до школи, я думав про своє втрачене життя з матір’ю — станцію «Кенел-стріт», освітлені кошики з квітами на Корейському ринку, — здавалося, чорна завіса опустилася над моїм життям у Веґасі.

Лиш іноді, у несподівані хвилини, вона проривалася такими бурхливими вибухами, що я зупинявся на півдорозі на хіднику, ошелешений і приголомшений. Іноді моє теперішнє життя згорталося у щось маленьке й зовсім нецікаве. Можливо, причина була в тім, що я трохи протверезів, залишив позаду блиск і хронічний чад шалених підліткових випивок, коли наше мале дикунське плем’я з двох людей чинило безум у пустелі; можливо, так і відбувається з хлопцем, коли він стає старшим, хоч годі було уявити Бориса (у Варшаві, Кармейволлаґу, Новій Ґвінеї, будь-де), який би жив поміркованим життям напередодні дорослого віку, яким нині жив я. Енді і я — навіть Том Кейбл і я — часто говорили про те, ким ми будемо, коли станемо дорослими, але Борисові ніколи не спадало на думку більш віддалене майбутнє, ніж його наступний обід. Я ніколи не міг уявити його готовим заробляти собі на життя або бути продуктивним членом суспільства. А проте жити з Борисом означало знати, що життя наповнене великих і химерних можливостей — набагато більших, аніж усе те, чого навчали в школі. Я давно перестав намагатися писати йому есемески або телефонувати. На послання, спрямовані на мобільний телефон Котку, ніхто не відповідав, його домашній телефон у Веґасі був відключений. Я собі не уявляв — з огляду на широку сферу його пересувань, — що колись побачу його знову. А проте я думав про нього майже щодня. Російські романи, які я мусив читати для школи, нагадували мені про нього; російські романи й «Сім стовпів мудрості»[130], а також Нижній Іст-Сайд, тату-салони й крамнички, де продавали піроґі, старі польки, що, перевалюючись, тягли торби з харчами, і дітлахи, які курили під дверима барів на Другій авеню.

А іноді — несподівано, з майже болючою гостротою — я пригадував свого батька. Про нього мені нагадували блиск і бруд чайнатауну, його мінлива й незбагненна атмосфера; дзеркала і цистерни з рибою, вікна крамниць із пластиковими квітами та вазони з бамбуком. Іноді, пішовши на Кенел-стріт, щоб купити Гобі трепел і венеційський турпентин у Перпл-Пейнт, я зрештою звертав на вулицю Малбері до ресторану, який любив мій батько, розташованого неподалік від метро лінії Е, куди вели вісім підвальних східців і де стояли заляпані столи фірми «Форміка», де я купував підсмажені млинці з цибулею, свинину в гострому соусі, тицяючи в ці страви пальцем, бо меню було китайською мовою. Коли вперше я прийшов до Гобі, навантажений пакетами з масного паперу, розгублений вираз його обличчя зупинив мене на місці і я завмер, наче лунатик, який пробудився й питає себе, про що він думав — звичайно ж, не про Гобі; він не був тією особою, яка мріє про китайські страви вдень і вночі.

— О, мені це подобається, — поквапно сказав Гобі, — але я ніколи про це не думав.

І ми поїли внизу в крамниці просто з масних паперових пакетів, Гобі сидів на стільці у своєму чорному робочому фартуху, закасавши рукави до ліктів, палички для їжі здавалися дивовижно маленькими в його великих пальцях.

ІІІ

Неформальний статус мого перебування в Гобі також мене турбував. Хоч сам Гобі у своїй розосередженій поблажливості, здавалося, нічого не мав проти того, аби я жив у його домі, містер Брейсґьордл, вочевидь, розглядав таку ситуацію як тимчасову, і він та мій соціальний педагог у школі докладали всіх зусиль, аби пояснити мені, що хоч дортуари в коледжі й призначені для старших студентів, щось можна було б зробити й у моєму випадку. Але щоразу, коли заходила розмова про моє квартирне влаштування, я замовкав і дивився на свої черевики. Кімнати резиденції були переповнені, обліплені слідами від мух, з кліткою для ліфта, обписаною графіті, що скреготіла, наче підйомник у в’язниці, стіни були обліплені рекламними листівками, а підлога вкрита калюжами від розлитого пива, зомбована юрма загорнутих у простирадла здорованів дрімала на канапах у залі для телебачення, а ще більші хлопці з рослинністю на обличчі — як на мене, то великі й страшні двадцятирічні мужики — жбурляли один в одного в коридорі порожні бляшанки з-під пива.

— Що ж, ти ще трохи малий, — сказав містер Брейсґьордл, коли я притиснув його в куток і висловив усі свої застереження, хоч про справжню причину своєї стриманості я говорити, звичайно, не міг: як — зважаючи на мої обставини — я міг би жити з кимось у кімнаті? А охорона? А протипожежна система? А крадіжка? «Школа не відповідає за особисту власність учнів, — було написано в довіднику, який мені дали. — Рекомендуємо учням застрахувати всі цінні речі, які вони збираються тримати в школі».

Опанований тривогою, я поставив перед собою завдання стати незамінним для Гобі: я виконував усі його доручення, чистив йому пензлі, допомагав складати списки відреставрованих ним меблів і збирати деталі й шматки столярного дерева. Поки він вистругував нащілинні рейки й нові ніжки для стільців, які відповідали б старим, я розтоплював бджолиний віск і смолу на гарячій плиті для полірування меблів: 16 частин бджолиного воску, 4 частини смоли, частина венеційського турпентину — утворювалася масляниста гладінь, схожа на густу цукеркову масу, мішати яку було суцільним задоволенням. Незабаром він став навчати мене, як накладати червоний колір на біле тло для позолоти: завжди трохи золота стиралося в тих місцях, де торкалася рука, і треба було втерти трохи чорної фарби в щілини та задню частину. («Утворення патини — одна з найбільших проблем деталі. Коли ти працюєш із новим деревом і хочеш надати йому ефекту віку, то завжди найлегше підробити позолочену патину».) А якщо після обробки ламповою сажею позолота лишалася ще надто яскравою і свіжою на вигляд, він навчав мене наколювати її кінчиком булавки — світло мало змінюватися, подряпини мали бути різної глибини, — а потім пом’яти цю поверхню кільцем зі старих ключів, перш ніж обдути її пилососом, щоб вона потемніла. «Ретельно відреставровані меблі, де не залишилось ані стертих поверхонь, ані благородних шрамів, ти сам повинен перетворити на стародавні й благородні. Тут головний трюк, — пояснював він, утираючи лоба тильним боком долоні, — не намагатися працювати дуже гарно». Говорячи гарно, він мав на увазі «правильно». Усе, що було стерте правильно й рівно, відразу свідчило про підробку. Справжній вік, як я переконався, роздивляючись оригінали, що пройшли через мої руки, був мінливим, викривленим, вередливим, там проваленим, там випнутим, він відбивався нерівними теплими смугами на тій стороні комода з рожевого дерева, куди падали сонячні промені, і був темним, як щойно вирізьблений, на протилежній.

— Від чого старіє дерево? Від чого завгодно. Від спеки й холоду, від сажі з димаря, від котів і ще багато від чого, — сказав Гобі, відступаючи назад, коли я проводив пальцем по грубій, потьмянілій кришці комода з червоного дерева. — Як ти гадаєш, що пошкодило цю поверхню?

— Ох…

Я присів навшпиньки біля комода, туди, де липуче, схоже на чорну неапетитну скоринку якогось згорілого пирога полірування переходило в чисте й густе сяйво.

Гобі засміявся.

— Спрей для волосся. Протягом десятиліть. Ти можеш цьому повірити? — запитав він, відколюючи від стінки комода нігтем великого пальця чорну пластинку. — Стара красуня користувалася цим комодом як туалетним столиком. Протягом років на ньому утворювався шар лаку. Я не знаю, що вони кладуть у цю речовину, але обдерти цей шар — справжнє жахіття, а надто коли він утворився в п’ятдесятих і шістдесятих роках. Цей предмет був би надзвичайно цікавим, якби не зіпсований горішній шар. Усе, що ми можемо зробити, — це почистити його нагорі, щоб знову стало видно дерево, можливо, вкрити тонким шаром воску. Адже це прегарна стара річ — хіба ні? — сказав він із почуттям, провівши пальцем по стінці. — Подивись на вигин ніжки й на її зернистість, на її форми, подивись на квіти тут і там, як гарно вони вирізані.

— Ви хочете його розібрати?

Хоч Гобі вважав такий крок небажаним, я любив хірургічну драму розламування якогось виробу з дерева, щоб потім наново його скласти. Працювати треба було швидко, доки не затверднув клей, — так лікар квапиться вирізати хворому апендикс на борту корабля.

— Ні, — він постукав по комоду суглобами пальців, притуливши вухо до дерева, — усе начебто тримається добре, але тут є одне пошкодження на рейці, — сказав він, витягуючи шухляду, яка заскрипіла й застрягла. — Ось що буває, коли шухляду наповнюють усіляким мотлохом. Ми це полагодимо. — І він витяг шухляду до кінця, скрипіння дерева по дереву примусило його поморщитись. — Ми підстругаємо ті місця, де воно зачіпляється. Бачиш оце закруглення? Найкращий спосіб полагодити його — це вирівняти паз, він тоді стане ширшим; але не думаю, що нам доведеться розбирати на окремі полозки ластівчин хвіст — ти пам’ятаєш, як ми відремонтували дубовий комод? Але, — він провів пальцем по краю виробу, — з червоним деревом треба працювати трохи інакше. Так само й з горіхом. Дивовижно, як часто дерево доправляють нам із таких місць, які не повинні завдавати йому шкоди. А надто коли йдеться про червоне дерево, воно має таку густу зернистість, що зовсім не хочеться його підрівнювати, хіба що без цього ніяк не обійдешся. Трохи парафіну на рейки — і вони працюватимуть як нові.

IV

І так минали дні. Вони були такі схожі, що я майже не помічав зміни місяців. Весну замінило літо, вологість і сморід сміття, дерева-айланти вкрилися густим темним листям. А незабаром літо вже привело за собою осінь, невеселу й прохолодну. Вечорами я читав «Євгенія Онєгіна», або одну з багатьох книжок про меблі, які належали Велті (моєю улюбленою з них був двотомник під назвою «Чіппендейлівські меблі: справжні і фальшиві»), або Янсонову «Історію мистецтва», грубу й цікаву. Хоч іноді я працював із Гобі в нижній крамниці шість або сім годин без перерви, часто не обмінюючись жодним словом, я ніколи не почувався самотнім у сяйві його уваги. Те, що доросла людина — і при цьому не моя мати — могла поводитися так приязно й уважно у стосунку до мене, нічого від мене не приховувати, дивувало мене. Через нашу велику різницю у віці ми ставилися один до одного з певною сором’язливістю. Наші стосунки нерідко були формальними, позначеними стриманістю, притаманною представникам різних поколінь. А проте водночас у майстерні між нами розвинулася така собі телепатія, коли я подавав йому рубанок чи інший інструмент іще до того, як він просив. «Посаджений на епоксид» — таким терміном називав він будь-яке дешеве замовлення й дешеві речі загалом. Він показав мені чимало оригінальних виробів, де стики міцно трималися протягом двохсот років або навіть довше, тоді як проблема з багатьма варіантами сучасної роботи полягала в тому, що клепки заганяли в дерево надто туго, тому воно тріскалося й не могло дихати.

— Пам’ятай завжди: людина, для якої ми працюємо, — це той, хто реставруватиме ці меблі через сотню років. Лише на нього ми хочемо справити враження.

Коли він склеював частину меблів, моїм завданням було поставити всі потрібні затискачі, кожен на своє місце, поки він розташовував шматки дерева в правильному порядку, паз до шипа й шип до паза, — ми довго готувалися до цього процесу, проте мусили виконати його в шаленому темпі, за кілька хвилин, поки клей не затвердне, руки Гобі, як руки хірурга, вихоплювали правильний фрагмент, коли я затримувався, моя робота здебільшого полягала в тому, щоб утримувати шматки разом, коли ми ставили на них затискачі (і не тільки звичайні G-затискачі й F-затискачі, а й незвичний набір речей, які він застосовував для цієї мети, такі як пружини з матраців, прищіпки для одягу, п’яльці для вишивання, велосипедні камери, а для ваги — мішечки з піском, пошиті з різнобарвного ситцю, й такі химерні штуки, як старі свинцеві обмежувачі для дверей і чавунні свині-скарбнички). Коли йому не потрібні були зайві руки, я підмітав тирсу й розвішував на гачках інструменти, а коли робити мені було зовсім нічого, я задовольнявся тим, що сидів і дивився, як він заточує стамески або згинає дерево, тримаючи його над парою з миски, що стоїть на гарячій плиті.

«О Боже, там же смердить, — писала мені Піппа. — Там можна задихнутися від випарів, як ти їх терпиш?»

Але я любив той запах, підбадьорливо-токсичний, і відчуття старого дерева в моїх руках.

V

Весь цей час я уважно стежив за новинами про моїх колег у Бронксі, крадіїв мистецьких творів. Усі вони визнали себе винними (теща також) і одержали найтяжчі вироки, які дозволяє закон: штрафи в кількасот тисяч доларів і тюремні ув’язнення від п’яти до п’ятнадцяти років, без права оскарження. Усі вважали, що вони жили б собі щасливо в Морріс Гайтс і їли б смачні італійські обіди в маминому домі, якби не вдалися до ідіотської спроби продати картину Вібранда Гендрикса перекупникові, який зателефонував копам.

Але це не заглушило мою тривогу. Одного дня, коли я повернувся зі школи, побачив, що на другому поверсі нашого помешкання валує густий дим, а пожежники шастають у коридорі повз мою кімнату.

— Миші, — сказав Гобі, блідий, із виряченими очима, бігаючи в домі у робочому вбранні й у захисних окулярах, зсунутих на лоб, схожий на божевільного вченого. — Я терпіти не можу мишоловок, це жорстоко, і я не здогадався запросити дератизатора, але ж, Господи, вони тут геть знахабніли, хіба я можу терпіти, щоб вони гризли мені електричні дроти; якби не сигналізація, вони запросто спалили б мені дім. Ви не заперечуєте, — звернувся він до пожежника, — якщо я проведу його туди, — сказав він, показуючи по інший бік купи пожежного обладнання, — ти повинен це побачити… — Він відступив, щоб показати мені купу мишачих кістяків, які догоряли над плінтусом. — Ти тільки поглянь! Вони мали тут справжнє кубло!

Хоч будинок Гобі мав досконалу сигналізацію, і то не лише пожежну, а й проти злодіїв, і пожежа не наробила великої шкоди, крім як на клаптику підлоги в коридорі, проте цей інцидент неабияк перелякав мене (а якби Гобі не було вдома?), і я зробив висновок, що так багато мишей на двох футах плінтуса — це означає, що мишей багато всюди (й багато всюди пожованого електричного дроту), а також подумав, що всупереч огиді Гобі до мишоловок мені слід поставити кілька їх у своїй кімнаті. Моя пропозиція, щоб він завів кота, хоч і була з ентузіазмом прийнята Гобі та місіс Дефріз (яка любила котів), схвально обговорена, але не була здійснена й дуже швидко забулася. Потім, через кілька тижнів, саме тоді, коли я знову збирався порушити котячу тему, я мало не отримав серцевий удар, коли зайшов до своєї кімнати й побачив, що Гобі стоїть на килимку біля мого ліжка, — мені здалося, він засунув руку під ліжко, але насправді він лише хотів дістати шпатель, який лежав на підлозі. Він міняв поламану раму у вікні моєї спальні.

— О, привіт, — сказав Гобі, підводячись на ноги та обтрушуючи холошу штанів. — Пробач мені! Я не мав наміру тебе налякати! Я хотів поміняти цю раму відразу по тому, як ти приїхав. Звичайно, я хотів би поставити хвилясте бендгаймівське скло в цих старих вікнах, але кілька прозорих шибок мало що змінять… Що з тобою? — запитав він, коли я випустив із рук шкільну сумку й упав у крісло, наче контужений солдат, який вибрався з поля битви.

У мене поїхав дах, як сказала б моя мати. Я не знав, що мені робити. Я чудово усвідомлював, яким дивним поглядом іноді дивиться на мене Гобі, яким схибленим я маю йому здаватись, а проте я був постійно огорнутий туманом внутрішнього набату: здригався щоразу, коли хтось підходив до дверей; підхоплювався на ноги, наче ошпарений, коли дзвенів телефон; пересмикувався, ніби вдарений електричним струмом, від «поганих передчуттів» і міг вискочити з-за парти й помчати зі школи додому, аби переконатися, що картина досі перебуває в наволочці, що ніхто досі не надірвав обгортку й не намагався розмотати стрічку. На своєму комп’ютері я обшукав весь Інтернет у пошуках законів, які мали стосунок до крадіжки творів мистецтва, але зміг знайти лише окремі фрагменти, що не давали ясного й логічного погляду. Потім, після того як я прожив у Гобі вісім місяців, що не відзначилися нічим незвичайним, я натрапив на несподіване розв’язання своєї проблеми.

Я був у добрих взаєминах з усіма вантажниками, які працювали на Гобі. Більшість були нью-йоркськими ірландцями, незграбними, добродушними хлопцями, які лише трохи не дотягли до служби в поліції або в пожежному департаменті, — Майк, Шон, Патрик, Малий Франк (який зовсім не був малий, а, навпаки, завбільшки з холодильник), — але були серед них також двійко хлопців з Ізраїлю, Равів і Аві, та мій улюбленець, російський єврей на ім’я Гриша.

— «Російський єврей» — це оксюморон, — пояснював він, огортаючи себе хмарою ментолового диму. — Принаймні для російського розуму. Бо «єврей» для антисеміта — це не те саме, що справжній росіянин, — Росія відома цією логікою.

Гриша народився в Севастополі й запевняв, що його пам’ятає («чорна вода, сіль»), хоч його батьки емігрували, коли йому було тільки два роки. Світловолосий, цеглисто-червоний на обличчя, з опуклими очима, схожими на яйця дрозда, він був одутлий від перепоїв і так недбало вдягався, що нерідко нижні ґудзики його сорочки були розстебнуті, але поводився він так зухвало й самовпевнено, що явно вважав себе красунчиком (і, хто знає, може, він колись і справді ним був). На відміну від кам’яноликого містера Павликовського, він любив побазікати і знав безліч жартів, або анєкдотів, як він полюбляв їх називати. Він розповідав їх кумедним і швидким, але монотонним голосом.

— Думаєш, ти вмієш матюкатися, мажоре? — добродушно запитав він у мене, піднявши голову від шахової дошки в кутку майстерні, де він і Гобі іноді грали пополудні. — Ану вріж. Обпали мені вуха.

І я вилив йому на голову такий потік брудної, матірної лайки, що навіть Гобі — який не зрозумів жодного слова — відхилився назад, сміючись, і затулив собі вуха обома руками.

Одного похмурого полудня незабаром по тому, як почався мій перший осінній семестр у школі, я був сам удома, коли Гриша зупинився біля нас, щоб вивантажити якісь меблі.

— Привіт, мажоре, — сказав він, відкинувши вбік недопалок, який тримав затиснутим між подряпаним великим і вказівним пальцями. Мажор було одним із глузливих прізвиськ, якими він мене називав. Російською мовою воно, здається, означало «крутий» абощо. — Доведи, що з тебе може бути користь. Допоможи мені вивантажити це сміття з машини.

Усі меблі для Гриші були «сміттям».

Я подивився повз нього на вантажівку.

— Що там у тебе? Воно важке?

— Якби воно було важке, поприґунчік, я не просив би, щоб ти мені допоміг.

Ми внесли меблі в дім: дзеркало в позолоченій рамі, обгорнуте набивним матеріалом, підставку для свічок, комплект стільців для їдальні, — і, коли все це було розгорнуте, Гриша прихилився до буфета, який Гобі реставрував (доторкнувшись спочатку до нього пальцем, аби переконатися, що він не липкий), і закурив цигарку «Кул».

— Хочеш одну?

— Ні, дякую.

Насправді я хотів закурити, але боявся, що Гобі відчує запах тютюну від мене.

Гриша відігнав цигарковий дим рукою з брудними нігтями.

— То що ти сьогодні робиш? — запитав він. — Хочеш допомогти мені пополудні?

— Як допомогти?

— Відклади свою книжку з голими дівками («Історію мистецтва» Янсона) і їдь зі мною в Бруклін.

— Для чого?

— Я маю відвезти на склад трохи цього сміття, зайві руки не завадять. Мені мав допомогти Майк, але він хворий сьогодні. Ха! «Giants» програли вчора ввечері, ця гра коштувала йому чимало грошей. Б’юсь об заклад, він лежить удома в ліжку з похміллям і синцем під оком.

VI

Дорогою до Брукліна у вантажівці, наповненій меблями, Гриша виголошував незмовкний монолог, з одного боку, про чудові риси вдачі Гобі, а з другого — про те, як він руйнує бізнес Велті.

— Чесна людина в нечесному світі? Живе самітником? Але мені боляче бачити, як він щодня викидає гроші з вікна. Ні, ні, — сказав він, підіймаючи брудну долоню, коли я спробував йому заперечити, — звичайно ж, йому потрібен час на його працю, на реставрації, адже він працює руками, як Старі Майстри, — я розумію. Він митець, а не бізнесмен. Але поясни мені, будь ласка, чому він платить за оренду складу в бруклінському порту замість перевезти своє добро та оплатити рахунки? Ти тільки поглянь, скільки там зібралося брухту в підвалі! Усі ті речі, які Велті скупив на аукціонах, — і вони надходять щотижня. Крамниця нагорі напхана по саму зав’язку. Він сидить на багатстві — але не продасть його й за сто років! Люди зазирають у вікно з грішми в руці — хочу, мовляв, купити. Але пробачте мені, леді! Забирайтеся на фіг! Склад зачинений! А він трудиться внизу зі своїми столярними інструментами, вистругуючи по десять годин поспіль ось таку маленьку хріновинку, — він показав її розмір, стуливши великий палець з указівним, — для стільця якої-небудь бабці.

— Але ж він має клієнтів. Минулого тижня він продав цілу купу товарів.

— Що він продав? — сердито запитав Гриша, відірвавши погляд від дороги, щоб подивитись на мене. — Продав? Кому продав?

— Фоґелям. Він відчинив крамницю для них — продав їм книжкову шафу, стіл для ігор…

Гриша спохмурнів.

— Ці люди. Так звані його друзі. Ти знаєш, чому вони купують у нього речі? Бо вони знають, що куплять їх у нього дешево, «за попередньою домовленістю», ха! Ліпше він не відчиняв би крамницю для цих стерв’ятників! Одне слово, — він стукнув себе кулаком у груди, — ти знаєш, яке в мене серце. Гобі для мене як рідний. Але, — він потер три пальці, звівши їх докупи, типовий Борисів жест, гроші, гроші! — у бізнесі він поводиться нерозумно. Він останній сірник, останній шматок хліба що завгодно віддасть найпослідущому мерзотнику й шахраю. Сам побачиш — незабаром, років через чотири-п’ять, він опиниться на вулиці, якщо не знайде когось, хто організував би для нього торгівлю.

— Кого, наприклад?

— Ну, — він стенув плечима, — когось такого, як моя двоюрідна сестра Лідія. Ця жінка може продати воду утопленику.

— А ти йому скажи. Я знаю, він хоче когось найняти.

Гриша цинічно засміявся.

— Лідію? Працювати в цьому болоті? Ти зрозумій — Лідія продає золото, «ролекси», діаманти зі Сьєрра-Леоне. Виїздить із дому в автомобілі «лінкольн». На ній штани з білої шкіри… соболі до самих п’ят… нігті ось такі завдовжки. Така жінка не стане сидіти цілий день серед купи мотлоху, пилюки та сміття.

Він зупинив машину й вимкнув мотор. Ми зупинилися перед масивною попелясто-сірою будівлею на пустельному місці поблизу води: порожні майданчики, автосервіси — в такі місця кіношні гангстери полюбляють завозити хлопця, якого хочуть убити.

— Лідія — баба сексуальна, — сказав він замислено. — Довгі ноги, цицьки, вродливе обличчя. Жадібна до життя. Але на таку справу не треба брати когось такого яскравого, як вона.

— Кого ж тоді?

— Когось такого, як Велті. Він був такий невинний, ти пам’ятаєш? Як учений. Або священик. Він був дідусем кожному. Але водночас надзвичайно спритним бізнесменом. Умів бути приязним, гарним другом для будь-кого, але коли покупець починав цілком йому довіряти й думати, що той запропонує йому найнижчу ціну, тут він і здобував свою вигоду, ха! Отакою і є торгівля, мажоре! За законами цього смердючого світу.

Ми подзвонили й увійшли до будівлі. Усередині був стіл, за яким сидів самотній італієць і читав газету. Поки Гриша розписувався в журналі, я читав буклет біля вітрини, на якій пропонувалися різні види пузирчастої плівки та пакувальної стрічки:

«АРІСТОН» — СКЛАД ДЛЯ ТВОРІВ МИСТЕЦТВА

ІДЕАЛЬНІ УМОВИ ЗБЕРІГАННЯ

ГЕРМЕТИЗАЦІЯ ДЛЯ ЗАХИСТУ ВІД ПОЖЕЖ

КЛІМАТИЧНИЙ КОНТРОЛЬ

ЦІЛОДОБОВА ОХОРОНА

НЕДОТОРКАННІСТЬ — ЯКІСТЬ — БЕЗПЕКА

ПРИЙМАЄМО НА ЗБЕРЕЖЕННЯ ВСІ ВИДИ МИСТЕЦЬКИХ ТВОРІВ

НАДІЙНО ЗБЕРІГАЄМО ВАШІ ЦІННОСТІ З 1968 РОКУ

Крім італійця за столом адміністратора, на складі нікого не було. Ми завантажили службовий ліфт, приклали магнітну картку доступу, ввели код і піднялися на шостий поверх. Подолавши один безликий коридор, ми звернули в інший із вмонтованими у стелю камерами й одноманітними пронумерованими дверима, Прохід D, Прохід E, безвіконні стіни «Зірки Смерті»[131], що, здавалося, тяглися в нескінченність, як у підземному військовому архіві або колумбарії якогось футуристичного кладовища.

Гобі мав один із найбільших складів — крізь його подвійні двері можна було провести вантажівку.

— Нам сюди, — сказав Гриша, застромивши ключ у замкову шпарину й відчинивши двері, що металево заскреготіли. — Ти тільки поглянь, скільки лайна він тут зберігає.

Приміщення було так напхане меблями та іншими речами (лампами, книжками, порцеляною, маленькими виробами з бронзи, старими сумками фірми «Б. Олтман», у яких були складені газети й запліснявіле взуття), що, кинувши на все це спантеличений погляд, я хотів вийти звідси й зачинити двері, наче ми вдерлися в дім до щойно померлого старого лахмітника.

— Він за це платить по дві штуки на місяць, — похмуро промовив Гриша, коли ми розгорнули набивний матеріал, яким були обгорнуті стільці, та обережно поклали їх на стіл із вишневого дерева. — Двадцять чотири тисячі доларів на рік! Він би краще використовував ці гроші, щоб прикурювати сигарети, ніж витрачав їх на оплату цього мотлоху.

— А що це за маленькі схованки? — деякі з дверцят були розміром не більші, ніж віка скринь.

— Люди божевільні, — сказав Гриша поблажливо. — За закапелки розмірами з багажник автомобіля вони готові платити по кількасот баксів на місяць.

— Я хотів запитати, — я не знав, як поставити це запитання, — що утримує людей від зберігання тут заборонених речей?

— Заборонених? — Гриша витер піт із лоба брудним носовичком, а тоді заліз собі під комір і витер його там. — Що ти маєш на увазі, зброю?

— Наприклад. Або вкрадені речі.

— Що їх утримує? Я тобі скажу. Ніщо не втримує. Заховай що-небудь тут, і ніхто його не знайде, хіба що тебе кокнуть або запхають у тюрягу і ти не зможеш платити за зберігання. Дев’яносто відсотків із того барахла, що тут зберігається, — це старі фотографії дітей і всіляке сміття з бабусиного горища. Але знаєш, якби ці стіни могли говорити, то, мабуть, ти знайшов би тут мільйони доларів, якби знав, де шукати. Усі види таємниць. Зброя, коштовності, трупи вбитих людей — неймовірні речі. Тут… — Він із грюкотом захряснув двері і став смикати за засувку. — Допоможи мені з цією хріновиною. Я ненавиджу це місце, о Господи, ненавиджу його, як смерть. — Він показав рукою на стерильний нескінченний коридор. — Усе тут зачинене, запечатане, усе відгороджене від життя. Щоразу коли я сюди приходжу, мені важко дихати. Гірше, ніж у паскудній бібліотеці.

VII

Того вечора я взяв «Жовті сторінки» з кухні Гобі, приніс їх до своєї кімнати й став переглядати розділ «Зберігання: твори образотворчого мистецтва». Були десятки місць на Мангеттені та в інших кварталах, деякі детально повідомляли про свої послуги: у білих рукавичках ваші речі доправляють від ваших дверей до наших! Мультяшний дворецький подавав на срібній таці візитну картку: «БЛІНҐЕН І ТАРКВЕЛЛ, З 1928 РОКУ. Цілком приватно й конфіденційно надаємо сучасні складські приміщення для широкого кола фізичних і юридичних осіб». «АртТех», «Спадщина», «Ваш архів». «Об’єкти мають обладнання гідротермального контролю. Ми додержуємося температурних вимог ААМ (Американської асоціації музеїв), згідно з якими в приміщенні підтримується температура 70 градусів за Фаренгейтом[132] і 50 % відносної вологості».

Але все це було надто складно. Я зовсім не хотів привертати увагу до того факту, що маю намір зберігати твір мистецтва. Я потребував чогось надійного й непримітного. Одна з найбільших і найпопулярніших мереж мала двадцять відділень на Мангеттені — серед них одне на Східній Шістдесятій, біля річки, по сусідству з моїм колишнім будинком, лише за кілька вулиць від того місця, де жили ми з матір’ю. «Сховище перебуває під цілодобовим контролем нашого центрального управління, обладнане останніми досягненнями в боротьбі проти диму й вогню».

Гобі щось гукав мені з коридору.

— Що там? — хрипко запитав я невпевненим і гучним голосом, закладаючи палець у телефонний довідник.

— Прийшла Мойра. Хочеш із нами, з’їмо по гамбургеру?

«Із нами» означало до таверни «Білий кінь».

— Звучить привабливо, зараз біжу.

Я знову зазирнув до реклами в «Жовтих сторінках». «Зберігайте в нас свої речі для літнього відпочинку! Ми надамо вам зручне приміщення для вашого спортивного спорядження та спорядження для хобі»! Умови в них були для мене вельми зручними: ніяких кредитних карток, заплати аванс готівкою і йди собі гуляй.

Наступного дня замість іти до школи я дістав із-під ліжка наволочку, обмотав її клейкою стрічкою, поклав у коричневу сумку крамниці «Блумінгдейл», узяв таксі до спортивного магазину на Юніон-сквер, де, трохи поблукавши, купив собі дешевий похідний намет, а потім зловив таксі до Шістдесятої.

У космічному скляному офісі сховища я був єдиним клієнтом; і хоч я підготував легенду (великий любитель мандрувати; схиблена на порядку мати), чоловіка за приймальним столом, схоже, анітрохи не цікавило, звідки в мене ця велика сумка зі спортивними речами, з якої визирала етикетка на наметі. Нікого також не зацікавило й нікому не здалося незвичним, що я захотів заплатити за збереження на рік уперед готівкою — чи можна й за два роки? Чи так буде гаразд?

— Банкомат он там, — сказав мені пуерторіканець біля каси, показавши пальцем і не відриваючи погляду від свого сандвіча з яйцем і беконом.

«Отак усе легко?» — думав я, спускаючись у ліфті вниз.

— Запиши номер своєї комірки, — сказав мені хлопець біля реєстраційного прилавка, — і свій код також і тримай ці номери в надійному місці.

Але я вже запам’ятав обидва номери — я надивився досить фільмів про Джеймса Бонда й добре знав, як це робиться, — і, вийшовши на вулицю, відразу викинув папірець у смітник.

Вийшовши з того будинку, з його сейфового затишшя та застояного повітря, яке з рівномірним гудінням вихоплювалося з вентиляційних труб, я відчув себе вільним, нічим не обмеженим, і синє небо, й оглушливе сонце, й знайомий вранішній сморід вихлопних газів, і рев та плач автомобільних сигналів, здавалося, затягувалися авеню в більшу, досконалішу схему речей: перетворювалися на сонячне царство натовпу й щастя. Це вперше я опинився так близько від Саттон-плейс, відколи повернувся до Нью-Йорка, і це було наче поверненням у давній приємний сон, у щось спільне між теперішнім і минулим, у мережу хідників і навіть у ті самі давні тріщинки, через які я завжди перестрибував, коли біг додому, уявляючи себе в літаку, нахиляв крила («Підлітаю!») і на бриючому польоті наближався до свого дому — проминаючи ті самі місця, що й завжди, продуктову крамницю, грецький ресторан, винарню, усі забуті обличчя миготіли крізь мою свідомість, Сел, флористка, і місіс Батальїна з італійського ресторану, і Віньї, працівник хімчистки, зі стрічкою-метром навколо шиї стоїть навколішках і підколює спідницю моєї матері.

Я був лише за кілька кварталів від свого колишнього будинку. І дивлячись униз, у напрямку П’ятдесят сьомої вулиці, вздовж знайомої алеї, якою ковзали сонячні промені, золотими смугами віддзеркалюючись від вікон, я подумав: Золотце! Хосе!

З цією думкою я прискорив ходу. Був ранок: один із них або навіть обидва мусили бути на чергуванні. Я так і не надіслав їм поштівку з Веґаса, як обіцяв. Вони зрадіють, побачивши мене, обійматимуть і плескатимуть по спині, їм буде цікаво вислухати про все, що зі мною сталося, у тому числі про смерть мого батька. Вони запросять мене до своєї кімнати-складу, можливо, покличуть Гендерсона, менеджера, і розкажуть мені всі плітки про наш дім. Та коли я завернув за ріг вулиці, від реву клаксонів та гуркоту проїжджої частини, то вже з півдороги побачив, що мій колишній дім охоплений риштуваннями, а вікна обліплені офіційними повідомленнями.

Я зупинився, приголомшений. Потім — не вірячи своїм очам — підійшов ближче й завмер від жаху. Зникли двері в стилі арт-деко, а на місці прохолодного тьмяного холу з його полірованою підлогою, з його осяяними сонцем панелями зяяла глибока яма, наповнена гравієм та бетонними блоками, звідки робітники в касках вивозили тачки з каменюччям.

— Що тут відбувається? — запитав я брудного хлопця в будівельній касці на голові, що стояв збоку, згорбившись і винувато схилившись над кавою.

— А що ти не доганяєш?

— Я… — Відступивши назад і подивившись угору, я побачив, що йдеться не тільки про хол; вони розвалили зсередини весь будинок, тож можна було дивитися крізь нього наскрізь до самого внутрішнього двору; мозаїка на фасаді ще була не ушкоджена, але вікна запорошені й порожні, за ними зяяла порожнеча. — Я тут колись жив. Що відбувається?

— Власники продали дім! — прокричав він мені, щоб заглушити гуркіт відбійних молотків у холі. — Останні пожильці виселилися звідси кілька місяців тому.

— Але ж… — Я подивився на порожню коробку, потім зазирнув усередину на освітлений прожекторами розвалений дім — люди там кричали, дроти теліпалися. — Що вони там роблять?

— Шикарні квартирки. По п’ять мільйонів баксів, басейн на даху — ти можеш це уявити?

— О Боже!

— Атож, ти думав, цей дім буде під захистом, чи не так? Приємний старий будинок, учора довелося відбійним молотком довбати мармурові сходи в холі, ти їх пам’ятаєш? Справжня ганьба. Хотілося б винести їх звідси цілком. Ти більше ніде не побачиш такого досконалого мармуру, як оцей. А проте… — він стенув плечима, — таким воно є, наше місто Нью-Йорк.

Він щось закричав комусь нагорі, чоловікові, який опускав на мотузці відро з піском, а я пройшов далі, почуваючись хворим, під самим вікном нашої колишньої вітальні, або, радше, під його розваленою оболонкою, надто стривожений, щоб дивитися вгору. «З дороги, хлопче», — сказав мені Хосе, закидаючи мою валізу на верхню полицю своєї кімнати-складу. Деякі з мешканців, наприклад старий містер Леопольд, жили в цьому домі понад сімдесят років. Що з ним сталося? Що сталося із Золотцем, із Хосе? Або з Чінцією? Чінція, яка водночас прибирала в не менш як десятку домівок і в нашій оселі працювала не більш як кілька годин на тиждень; я ніколи не думав про Чінцію раніше, але все тут здавалося таким надійним, непорушним, здавалось, я завжди міг тут зупинитися, побачити людей, пов’язаних із громадською системою цього дому, привітатися з ними, довідатися від них, що тут відбувається. Людей, які знали мою матір. Знали мого батька.

І чим далі я йшов, тим більший смуток мене опановував, що я втратив іще одну стабільну й надійну пристань у світі, про яку завжди думав, що вона вже нікуди від мене не дінеться: знайомі обличчя, радісні привітання: hey manito![133] Бо я думав, що це останній наріжний камінь мого минулого, що він завжди лишиться там, де я його покинув. Як дивно було мені думати, що я ніколи не зможу подякувати Хосе й Золотцю за гроші, які вони мені подарували, а ще дивніше, що я ніколи не зможу розповісти їм про смерть батька, бо хто ще з тих, кого я знав, знав про нього? Або кому було не однаково? Мені тепер навіть здавалося, що хідник може провалитися під моїми ногами і я падатиму крізь П’ятдесят сьому вулицю й ніколи не зможу спинитись у своєму падінні.

Частина IV

Не плоть і кров, а серце

Робить нас батьками і дітьми.

Фрідріх Шиллер

Розділ IX

Усе, що можливе

І

Одного дня через вісім років по тому, як я покинув школу й став працювати на Гобі, я щойно вийшов із «Bank of New York» і йшов угору по Медісон, засмучений і стурбований, коли хтось покликав мене на ім’я.

Я обернувся. Голос був знайомий, але чоловіка я не впізнав: років близько тридцяти, вищий за мене, з похмурим поглядом сірих очей і безбарвним світлим волоссям, яке спадало йому до плечей. Одягнений у потертий твідовий костюм і грубо сплетений светр із широким коміром, такий одяг більше пасував до грузького сільського провулка, ніж до міської вулиці, але він мав на собі відбиток минулої розкоші, наче той чоловік останнім часом спав на канапах у друзів, приймав потроху наркотики, змарнував більшу частину батьківської спадщини.

— Я Платт, — сказав він. — Платт Барбур.

— Платт, — повторив я після спантеличеної мовчанки. — Боже, скільки минуло часу.

Було важко впізнати в цьому стриманому й зосередженому перехожому колишнього бандита з ключкою для лакросу в руках. Зухвалий і агресивний вираз зник із його обличчя, тепер він здавався виснаженим, а в його очах був тривожний, фаталістичний вираз. Він міг бути нещасливим головою родини десь із передмістя, засмученим невірністю дружини, або жалюгідним учителем із якоїсь другорядної школи.

— Ага. Платт. То як твої справи? — запитав я після ніякової паузи, відступаючи. — Ти досі живеш у Нью-Йорку?

— Так, — сказав він, обхопивши ззаду шию рукою. Здавалося, він почуває себе препогано. — Щойно влаштувався на нову роботу. — Він старів негарно. Колись був найбілявішим і найвродливішим із братів, але тепер розповнів у щелепах і в талії, а з обличчя зникла колишня юнґфольківська[134] краса. — Я працюватиму в академічному видавництві «Блейк-Берроуз». Воно розташоване в Кембриджі, але тут, схоже, має філію.

— Чудово, — сказав я (ніби вже чув про це видавництво, хоч насправді довідався про нього вперше), кивнувши головою й намацуючи в кишенях монети, готовий піти геть. — Фантастика — зустрітися з тобою. Як Енді?

Його обличчя наче застигло.

— Ти хіба не знаєш?

— Як тобі сказати, — відповів я, заникуючись. — Я чув, що він у Массачусетському. Я зустрів на вулиці Віна Темпла рік або два тому, він сказав, що Енді одержав посаду в університеті — астрофізика, так? Розумієш, — нервово провадив я, збентежений пильним поглядом Платта, — я не вельми контактую зі своїми колишніми однокашниками…

Платт провів долонею по потилиці.

— Пробач мені. Думаю, ми просто не знали, як із тобою зв’язатись. Усе надто переплуталось. Але я думав, ця звістка до тебе вже дійшла.

— Яка звістка?

— Енді помер.

— Енді? — перепитав я, а коли він не зреагував, то сказав: — Не може бути.

Обличчя йому на мить спотворилось — але цей вираз відразу зник, я не встиг його навіть розгледіти.

— Атож, то був справжній кошмар. Шкода тебе про це повідомляти. Енді й тато — їх не стало обох.

— Що ти сказав?

— П’ять місяців тому. Енді й тато втопилися.

— Не можу повірити, — сказав я, дивлячись на хідник.

— Яхта перекинулася. Біля затоки Норт-Іст-Гарбор. Ми ще навіть не відійшли від берега, мабуть, нам узагалі не треба було туди їхати, але ж ти знаєш, яким був тато…

— О Боже!

Стоячи там, під сонцем непевного весняного дня, і дивлячись, як навколо мене шастають діти, які щойно повибігали зі школи, я почувався так, ніби мене вдарили обухом по голові й улаштували мені несмішний розіграш. Хоч я думав про Енді часто протягом останніх років і раз або двічі мало з ним не зустрівся, ми жодного разу не бачилися відтоді, як я повернувся до Нью-Йорка. Я був переконаний, що рано або пізно натраплю на нього — як натрапив на Віна, на Джеймса Вільєрса, Мартину Ліхтблау і на кількох інших людей із моєї школи. Та хоч я не раз мав намір підняти телефонну слухавку і сказати йому: «Привіт!», але чомусь жодного разу цього не зробив.

— З тобою все гаразд? — запитав Платт, потираючи потилицю й маючи не менш розгублений вигляд, аніж я.

— Ет… — Я обернувся до вікна крамниці, щоб опанувати себе, й мій прозорий привид обернувся подивитись на мене — юрми людей проминали мене в склі. — Боже, — сказав я. — Не можу повірити в це. Не знаю, що мені сказати.

— Пробач, що я бовкнув тобі це на вулиці, отак, — сказав Платт, потерши підборіддя. — У тебе трохи позеленіли зябра.

«Позеленіли зябра» — так мав звичку казати містер Барбур. З болем у душі я пригадав, як містер Барбур нишпорив у шухлядах у кімнаті Платта, пропонував мені розпалити камін. Треба ж було такому статись, о святий Боже!

— Твій тато теж загинув? — запитав я, кліпаючи очима, ніби хтось розбудив мене з міцного сну. — Ти це мені щойно сказав?

Він розглянувся навкруги, піднявши підборіддя таким рухом, який на мить нагадав мені колишнього зухвалого Платта, якого я пам’ятав, а тоді подивився на свій годинник.

— Ти маєш зайву хвилину? — запитав він.

— Ну…

— Ходімо чогось вип’ємо, — сказав він, поклавши мені на плече таку важку руку, що я присів. — Я знаю одне тихе місце на Третій авеню. Ти не проти?

ІІ

Ми сиділи в майже порожньому барі — колись знаменитому шинку, обшитому дубовими панелями, що пахнув жиром гамбургерів, де на стінах висіли вимпели Ліги Плюща, і Платт говорив так плутано, монотонно й тихо, що мені доводилося максимально напружувати слух, аби його почути.

— У тата… — сказав він, дивлячись у свій джин із лаймом, улюблений напій місіс Барбур, — ми всі уникали говорити про це, але моя бабуся називала це хімічним дисбалансом. Біполярний розлад. Перший епізод, чи напад, чи як це назвати, стався в нього у Гарвардській школі права, на першому курсі — до другого він так і не довчився. Якісь шалені плани й сплески ентузіазму… він став чіплятися до всіх у класі, всіх перебивати, почав писати епічну поему завдовжки з велику книжку про китобійний корабель «Ессекс», таку собі суцільну нісенітницю, а тоді його сусід по кімнаті, який, либонь, впливав на нього більш заспокійливо, ніж можна було подумати, виїхав на цілий семестр до Німеччини, й у результаті моєму дідусеві довелося сісти на поїзд і виїхати до Бостона, щоб забрати сина. Його заарештували за те, що він розклав вогонь перед статуєю Семюела Еліота Морісона на авеню Співдружності, а потім відбивався від полісмена, який хотів його заарештувати.

— Я знав, що в нього проблеми. Але не думав, що вони такі серйозні.

— Ну ти розумієш… — Платт утупився у келих, а потім одним ковтком перехилив його. — Це було задовго до того, як я з’явився на світ. Його стан змінився, коли він одружився з мамою, і протягом якогось часу він жив на пігулках, хоч моя бабуся ніколи цілком не довіряла йому після всіх цих подій.

— Після яких подій?

— Щодо нас, онуків, то ми з нею були в цілком добрих взаєминах, — поквапно сказав він. — Але ти не можеш собі уявити, яких проблем завдавав тато, коли був молодший… він розтратив купу грошей, суцільні скандали й напади, якісь проблеми з неповнолітніми дівчатами… потім він плакав і просив пробачення, але далі витворяв те саме… Бабуся завжди звинувачувала його за серцевий напад, який пережив дідусь, вони двоє сперечалися в дідусевому офісі — і бац! Хоч коли він приймав пігулки, то був сумирний, як ягня. Чудо, а не тато — ну, ти знаєш. Чудовий батько для своїх дітей.

— Він був приємним чоловіком. Коли я його знав.

— Так. — Платт стенув плечима. — Він міг бути таким. Коли він одружився з мамою, то протягом певного часу поводився дуже пристойно. Потім — я не знаю, що сталося. Він зробив кілька жахливо ідіотських інвестицій — це було першим знаком. Почав пізно вночі телефонувати знайомим і таке інше. Закрутив роман зі студенткою коледжу, яка проходила стажування в його офісі, — дівчиною з родини, яку мама знала. Це було жахливо.

Чомусь я був неймовірно розчулений, коли почув, як він називає місіс Барбур мамою.

— Я ніколи про це не знав, — сказав я.

Платт спохмурнів: безнадійний і сумирний вираз обличчя різко підкреслив його схожість з Енді.

— Ми самі навряд чи про це знали — ми, діти, — гірко зізнався він, дряпнувши скатертину великим пальцем. — Тато хворий — це все, що нам казали. Я був у школі-інтернаті, коли його поклали до лікарні, мені ніколи не дозволяли поговорити з ним телефоном, казали, він надто хворий, і багато тижнів я думав, що він помер, а від мене це намагаються приховати.

— Я пам’ятаю це все. Це жахливо.

— Що «все»?

— Ну, проблеми з нервами.

— Ну звісно, — мене вразив спалах гніву в його очах, — але звідки я мав знати, про що там ідеться — про нервове захворювання, про кінцеву стадію раку чи ще про якусь херню? «Енді такий вразливий… Енді краще залишатися в місті… Ми не думаємо, що інтернат піде Енді на користь…», усе, що я можу тут сказати: мама й тато в ту саму секунду, коли я навчився зав’язувати шнурки своїх черевиків, запхали мене до блядської кінно-спортивної школи, так званої школи імені принца Георга, цілком зачуханої, але ти зміцниш у ній свій характер, вона стане для тебе справжньою підготовкою до Ґротона, там навчаються справді маленькі діти, від семи років до тринадцяти. Якби ти тільки бачив ту брошуру, Вірджинія — країна полювання й усе таке, а проте там не було таких зелених пагорбів і вершників, як на картинках. Я впав у стайні й зламав плече, і ось лежу я в лазареті з видом на під’їзну дорогу і не бачу на ній жодного автомобіля. Жодна курва не приїхала мене навідати, навіть бабуся. До того ж мій лікар був пияк і вправив мені плече неправильно, я досі маю з ним проблеми. Я ненавиджу коней до цього паскудного дня.

— Одне слово, — несподівано змінив він тон, — вони зрештою висмикнули мене з тієї ідіотської школи й запхали в Ґротон на той час, коли справи з татом стали зовсім кепські і його відправили на лікування. Щось він там учворив у метро (точно ми не знаємо, що саме: тато розповідав одну версію, а копи — іншу), але, — він підняв брови з манірною, похмурою насмішкуватістю, — але тато потрапив до ферми для дурників. На два місяці. Ніякого пояса, ніяких шнурків, нічого гострого. Але його лікували там шоком, і це, схоже, подіяло, бо коли він звідти вийшов, то був зовсім новою людиною. Ти, мабуть, пам’ятаєш. «Батько року», можна сказати.

— І що сталося далі? — запитав я, згадавши про свою прикру зустріч із містером Барбуром на вулиці, але вирішив не розповідати про неї.

— Хто знає? Кілька років тому в нього знову почалися проблеми, і його знову поклали до лікарні.

— Які проблеми?

— О! — Платт шумно видихнув повітря, — Майже те саме, недоречні телефонні дзвінки, нервові зриви при людях і таке інше. Звичайно, з ним не було нічого поганого, він був цілком у нормі, усе почалося, коли стали дещо перебудовувати в будинку, а він заперечував проти тих перебудов, стукають молотки, скрегочуть пилки, величезні корпорації руйнують місто, усе це були, звичайно, його фантазії, але воно наростало, наче снігова лавина, і дійшло до того, що він уявив собі, ніби його переслідують, фотографують і постійно за ним шпигують. Він написав кілька божевільних листів людям, зокрема й клієнтам своєї фірми… наробив дурниць у своєму яхт-клубі… багато хто там наскаржився на нього, зокрема й кілька його старих друзів, і які можуть бути до них претензії?

У всякому разі, коли тато повернувся з лікарні цього другого разу, він уже ніколи не був таким, як раніше. Його відхилення були менш різкими, але він не міг зосередитись і дратувався весь час. Десь півроку тому він змінив лікарів, узяв на службі відпустку й поїхав у Мен — наш дядько Гаррі має там дім на невеликому острові, де ніхто не жив, крім доглядача, і мій тато сказав, що морське повітря буде йому дуже корисне. Усі ми по черзі їздили туди, щоб побути з ним… Енді був тоді в Бостоні, в Массачусетському технологічному інституті, останнє, чого він хотів, — це скласти компанію татові, але, на жаль, він перебував найближче до нього й тому мусив часто його навідувати.

— А вашого тата не послали, — я не хотів сказати «до ферми для дурників», — туди, де він був раніше?

— Хіба хтось міг примусити його? Це дуже непросто — послати когось силоміць до лікарні, а надто коли він не хоче визнати, що з ним щось не гаразд. А тато, звичайно, не хотів цього визнати, і, крім того, нам хотілося вірити, що він вилікується, що він буде о’кей, щойно прийме нову дозу медикаментів. Доглядач підтримував із нами зв’язок, запевняв нас, що він добре їсть і приймає ліки. Тато щодня розмовляв по телефону зі своїм психіатром — і навіть лікар сказав, що з ним усе гаразд, — вів він далі, наче захищаючись. — «Для вашого тата буде корисно водити машину, плавати, ходити під вітрилом, якщо йому захочеться». Мабуть, то була жахлива ідея — вийти в море так пізно, але погодні умови не були такими поганими, коли ми вийшли, а потім… ти знаєш тата. Безстрашний морський вовк і все таке. Відчайдушний герой.

— Розумію.

Я чув чимало історій про те, як містер Барбур випливав у «холодні неспокійні води», а потім виявлялося, що то шалений норд-ост, відразу в трьох штатах оголошували надзвичайний стан, на всьому Атлантичному узбережжі гасла електрика, а Енді, хитаючись і блюючи, вичерпував воду з яхти. Посеред глупої ночі яхту викинуло на мілину, у непроникній темряві її поливає рясним дощем. Сам містер Барбур, голосно регочучи над своїм безалкогольним коктейлем «Вірджин Мері» та вранішньою недільною яєчнею з беконом, не раз розповідав історію, як його з дітьми під час урагану винесло з протоки Лонг-Айленд в океан і радіо в них вимкнулося, як місіс Барбур зателефонувала священикові церкви Святого Ігнатія Лойоли на перехресті Паркової авеню та Вісімдесят четвертої вулиці й протягом усієї ночі молилася (місіс Барбур!), аж поки надійшло повідомлення берегової охорони про повернення яхти на берег («Уперше повіяв сильний вітер, і вона аж до Рима добігла, чи не так, моя люба? Ха!»)

— Тато… — Платт сумно похитав головою. — Мама часто казала, що якби Мангеттен не був островом, він би не жив тут і хвилини. На суходолі він почувався нещасним, завжди тужив за водою — він мусив бачити її, вдихати її пахощі, я пам’ятаю, як їхав із Коннектикуту з ним, коли був малим хлопцем, і замість їхати по 84-й автостраді прямо до Бостона ми зробили багатомильний гак, щоб виїхати на узбережжя. Він невідривно дивився на океан, усі його почуття були спрямовані туди, він милувався тим, як змінюються хмари в міру наближення до океану. — Платт на мить заплющив свої цементно-сірі очі, потім знову розплющив їх. — Ти знаєш, що молодша татова сестра втопилася? — сказав він так тихо, що на мить я подумав, мені вчулося.

Я закліпав очима, не знаючи, що сказати.

— Ні, я про це не знав.

— Так, вона втопилася, — сказав Платт безвиразним голосом. — Кітсі назвали на її честь. Вона стрибнула з човна в Іст-Рівер під час вечірки — усі казали, що це нещасний випадок, бо для неї це була гра, але я скажу, що ніхто не захотів би погратися в такий спосіб, там була шалена течія, і її відразу потягло вниз. Тоді втопився ще один хлопець, він стрибнув за нею, щоб урятувати. А ще був у тата дядько Венделл, який у шістдесятих роках однієї ночі, побившись об заклад, із п’яного розуму намагався допливти до материка. Одне слово, тато завжди бубнив, що вода для нього — джерело життя, фонтан молодості й усе таке, — і справді вона для нього такою була. Але вона була для нього не тільки життям. А й смертю.

Я нічого не відповів. Морські історії містера Барбура ніколи не були особливо переконливими чи змістовними, ніколи не розповідали про реальний спорт, але в них пульсувала якась реальна необхідність, заманливе тремтіння катастрофи.

— І, — Платт міцно стиснув губи, — жахіття було в тому, що на воді він вважав себе безсмертним. Син Посейдона! Непотопний! І чим більш розбурханою була вода, тим ліпше. Він п’янів від шторму, ти знаєш? Низький атмосферний тиск для нього був наче звеселяльний газ. Хоч у той день на морі гуляли хвилі, але то був один із тих світлих сонячних днів, коли так і хочеться вийти в море. Енді дратувала необхідність приєднатися до батька, він саме застудився й творив якусь складну схему на комп’ютері, але ніхто з нас не думав, що існує реальна небезпека. План полягав у тому, щоб прогуляти тата в море, аби він угамувався, а потім повернутися з ним до ресторану на пірсі й заштовхати в нього трохи їжі. Ти розумієш, — він неспокійно схрестив ноги, — на яхті з ним були лише ми двоє, Енді і я, і, сказати правду, тато був уже трохи накручений. Він був накручений іще з попереднього дня, весь кипів — Енді зателефонував мамі, бо він мав роботу й не був певен, що дасть татові раду, а мама зателефонувала мені. На той час, коли я дістався туди на поромі, тата вже опанувала гарячка. Він щось молов про летючі бризки, про туман над водою і про дикий зелений океан, він уже цілком утратив зв’язок із дійсністю. Енді ніколи не міг терпіти батька в такому стані й замкнувся у своїй кімнаті. Мабуть, він уже переситився татом, коли я з’явився.

Тепер я знаю, що ми погано все обміркували, — розумієш, я міг би дати раду яхті й сам. Тато шаленів у домі, і що мені було з ним робити, зв’язати його й замкнути? А потім, ти знаєш Енді, він ніколи не думав про їжу, буфет був порожній, і лише в холодильнику зберігалося кілька заморожених піц… Ми прокатаємо тата до пірса й там пообідаємо, хіба це був поганий план? «Нагодуй його, — завжди радила мені мати, коли тато надто збуджувався. — Заштовхай у нього трохи їжі». Це завжди було першою лінією нашої оборони. Посади його — і примусь проковтнути великий стейк. Часто така нехитра процедура повертала його до норми. І десь у глибині моєї свідомості жевріла думка, що якби він не втихомирився, коли ми висадилися б на материк, ми могли б забути про таверну й відвезти його на пункт швидкої допомоги. Я взяв Енді на яхту лише про всяк випадок. Я подумав, що зайва пара рук може згодитися, бо, правду кажучи, я ліг спати дуже пізно попереднього дня й почувався не зовсім на коні, як мав звичку казати тато. — Він помовчав, потерши долоні об стегна в твідових штанях. — А про Енді ти знаєш — він ніколи не любив моря.

— Я пам’ятаю.

Платт спохмурнів.

— Я бачив котів, які плавають набагато краще, ніж Енді. Правду кажучи, Енді був найнезграбнішим хлопцем серед тих, яких не можна було назвати тупими або недорозвиненими… Господи, ти мав би побачити його на тенісному корті, ми жартували, що прилаштуємо його в параолімпійську команду і він там усіх розтрощить. А проте він чимало годин ходив на яхті, Бог свідок, і я подумав, що добре буде мати зайву людину на борту, тим більше що з тата ніякої користі не було. Ми легко могли впоратися з управлінням — усе було гаразд, і все мало бути гаразд, проте я мусив би подивитися на небо, а я не подивився, і раптом повіяв вітер, ми спробували зарифити головне вітрило, а тато тим часом вимахував руками і щось кричав про порожній простір між зорями, одне слово, базікав свою звичну беліберду, а коли накотилася хвиля, він утратив рівновагу й випав за борт. Ми намагалися витягти його назад, у човен, Енді та я, а тоді яхта стала під небезпечним кутом, височенна хвиля, одна з тих крутих запінених хвиль, які накочуються нізвідки, обвалилася на нас, і наше судно перекинулося. Не можна навіть сказати, що вода була надто холодна, але п’ятдесят три градуси за Фаренгейтом[135] — це досить, щоб переохолодитись, якщо залишатися в такій воді надто довго, а ми, на жаль, у ній довго перебували, і насамперед це стосувалося тата, який, схоже, вже літав у стратосфері…

За спиною Платта з’явилася наша балакуча офіціантка зі студенток коледжу, готова запитати, чи нам принести чогось іще, я зловив її погляд і злегка похитав головою — мовляв, нічого не треба.

— Саме переохолодження й згубило тата. Він зовсім схуд, на ньому зовсім не залишилося жиру, тож для нього вистачило години перебування в такій воді, борсання за такої температури. Тепло втрачається швидше, якщо не перебувати в цілковитій нерухомості. Що ж до Енді, — Платт, здається, відчув, що офіціантка неподалік, і підняв два пальці, замовляючи ще дві порції напоїв, — то знайшли його рятувальний жилет, він так і плив за яхтою, приєднаний до рятувального троса.

— О Боже.

— Коли Енді опинився у воді, жилет, певно, зісковзнув йому через голову. Там є такий ремінець, який треба закріпляти в промежині, — трохи незручно, ніхто цього не любить, — і ось рятувальний жилет Енді, пливе за яхтою, надійно прикріплений до троса, а цей малий придурок, мабуть, не застебнувся як годиться. Тобто, — його голос залунав гучніше, — як завжди. Не захотів морочитися, щоб надійно закріпити ту штуку. Він завжди був таким тупим телепнем…

Я нервово зиркнув на офіціантку, усвідомлюючи, як гучно тепер заговорив Платт.

— Боже! — Платт несподівано рвучко відсунувся від столу. — Як же огидно я завжди поводився з Енді. Як абсолютний мерзотник.

Та ні, Платте, ти перебільшуєш, хотів був сказати я, але це було б цілковитою неправдою.

Він подивився на мене й похитав головою.

— Я хочу сказати, Боже… — Його очі дивилися порожнім поглядом, як у пілотів гелікоптерів «Г’юї» в комп’ютерній грі («Десантники ІІ. Вторгнення в Камбоджу»), в яку ми любили грати з Енді. — Я згадую про те, що витворяв із ним, я ніколи собі цього не пробачу, ніколи.

— Ех, — сказав я після ніякової паузи, дивлячись на руки Платта з великими кісточками, які лежали на столі долонями вниз, — руки, що навіть після стількох років мали брутальний вигляд, несли на собі відбиток колишньої жорстокості. Хоч нам обом добре діставалося в школі, знущання Платта з Енді — винахідливі, грайливі, садистські — межували зі справжніми тортурами: він плював у тарілку Енді, ламав і знищував його іграшки, більше того — залишав мертвих рибок з акваріуму й фотографії розтятих трупів з Інтернету в нього на подушці, скидав із нього ковдру й мочився на нього, коли той спав (а потім кричав: «Андроїд обісцявся!»), запихав його голову під воду у ванні в стилі Абу-Ґрейб[136], тицяв його обличчям у пісок на гральному майданчику, а Енді плакав і намагався дихати. Тримав інгалятор над його головою, поки той плакав, і питав: «Добре тобі? Добре?» Була також страшна історія про Платта й пояс, про горище в якомусь сільському домі, зв’язані руки й накинутий на шию зашморг, потворна сцена. «Він задушив би мене, — пригадував Енді своїм байдужим, безвиразним голосом, — якби нянька не почула, як я стукав ногами по підлозі».

Легкий весняний дощ барабанив по шибках бару. Платт подивився вниз на порожній келих, потім угору.

— Ходімо, провідаєш матір, — сказав він. — Я знаю, вона справді хоче побачити тебе.

— Зараз? — запитав я, зрозумівши, що він має на увазі цю хвилину.

— О, ходімо, будь ласка. Якщо не тепер, то згодом. Але не обіцяй, як ото зазвичай обіцяють, коли зустрінуться на вулиці. Для неї це означатиме багато.

— Ну, розумієш…

Тепер була моя черга подивитися на годинник. У мене були ще деякі справи, насправді я мав їх чимало в голові, й серед них деякі дуже нагальні, але наближався вечір, горілка розтопила мою свідомість, день закінчувався.

— Будь ласка, — сказав він, махнувши рукою, щоб принесли чек. — Вона ніколи мені не пробачить, якщо довідається, що я зустрів тебе й дозволив тобі піти. Зайди бодай на хвилинку.

ІІІ

Увійшовши у фойє, я наче повернувся в дитинство: китайська порцеляна, освітлені пейзажі на стінах, затінені шовковими абажурами неяскраві лампи, усе таке саме, яким було тоді, коли містер Барбур відчинив мені двері в ніч, коли померла моя мати.

— Не сюди, не сюди, — сказав Платт, коли я за звичкою пройшов повз кругле дзеркало-ілюмінатор і попрямував до вітальні. — Он туди. — Він повів мене в задню частину помешкання. — У нас тут тепер по-простому, мама зазвичай приймає людей там, якщо взагалі погоджується когось бачити.

У ті давні дні я ніколи не бував так близько до внутрішнього святилища місіс Барбур, та коли ми наблизилися, запах її парфумів — безпомилково вгадуваний аромат білих квітів, що ховають у собі пилкову сухість, — майнув, наче фіранка над відчиненим вікном.

— Вона більше не виходить, як колись виходила, — спокійно повідомив Платт. — Не влаштовує тих великих обідів та вечірок — може, раз на тиждень когось запрошує на чай або йде обідати до подруги. Але це й усе.

Платт постукав у двері й прислухався.

— Мамо? — покликав він і, почувши невиразну відповідь, відчинив двері на вузьку шпаринку. — Я привів до тебе гостя. Ти ніколи не вгадаєш, кого я зустрів на вулиці…

Кімната була величезна, облаштована в персикових тонах, які полюбляли старі леді у 1980-х роках. Відразу біля входу була міні-вітальня, де стояли канапа і м’які крісла, було чимало різних дрібничок, гаптовані диванні подушки, дев’ять або десять картин Старих Майстрів: «Утеча до Єгипту», «Яків і янгол», переважно Рембрандтова школа, хоч була там і намальована в брунатних тонах картина Христа, який миє ноги святому Петрові, так майстерно виконана (стомлені, опущені плечі Христа, туманний смуток на обличчі святого Петра), що вона могла належати пензлю самого Рембрандта.

Я нахилився вперед, щоб придивитися краще, й у далекому кінці кімнати засвітилася лампа з паперовим абажуром у формі пагоди.

— Тео? — почув я голос місіс Барбур і побачив її — вона спиралася ліктем на подушки на безглуздо широкому ліжку. — Це ти! Аж не віриться, — сказала вона, простягаючи до мене руки. — Ти так виріс! Де ти у світі пропадав? Ти тепер у Нью-Йорку?

— Так. Повернувся сюди вже давненько. А ви маєте чудовий вигляд, — чемно додав я, хоч це й було неправдою.

— А ти! — Вона поклала обидві свої руки на мою руку. — Який ти гарний! Ти мене просто приголомшив!

Вона здавалася водночас старшою і молодшою, аніж та жінка, якою я її пам’ятав, дуже бліда, без помади, зморшки в кутиках очей, але шкіра досі біла й гладенька. Її сріблясто-біляве волосся (чи воно завжди було таким сріблястим, чи дуже посивіло?) вільно спадало на її плечі; на носі в неї стриміли окуляри-півмісяці, а вдягнена вона була в атласний стьобаний домашній жакет, заколотий велетенською діамантовою брошкою у формі сніжинки.

— І ось ти мене знаходиш тут, у ліжку, з моїм вишиванням, як стару вдову моряка, — сказала вона, показуючи на незакінчене вишите полотно на своїх колінах.

Двійко малих собачок — йоркширських тер’єрів — спали на білій кашеміровій накидці, постеленій у неї в ногах, і менший із двох, побачивши мене, підхопився й люто загавкав.

Я збентежено всміхнувся, коли вона стала вгамовувати їх — другий собака теж підняв гавкіт, — і роззирнувся навкруги. Ліжко було модерне — королівських розмірів з обтягнутим тканиною узголів’ям, але вона тут також зібрала чимало цікавих старих речей, на які я не звертав уваги, коли був малим хлопцем. Безперечно, тут утворилося Сарґасове море помешкання, куди перенесли речі, прибрані з ретельно декорованих парадних кімнат: розмаїті журнальні столики; азійські абищиці; великий набір срібних настільних дзвіночків. Ломберний стіл із червоного дерева з того місця, де я стояв, здавалося, був виготовлений самим Дунканом Файфом[137], а на ньому (серед дешевих попільничок із перегородчастою емаллю та незліченних підставок) сиділо опудало птаха-кардинала: поїдене міллю, ламке, з майже поіржавілими перами, зі звернутою набік голівкою й очима — чорними намистинками жаху.

— Дзень-Дзелень, цить, будь ласка, замовкни, я не можу чути твого гавкоту. Це Дзень-Дзелень, — сказала місіс Барбур, узявши на руки собаку, що опирався, — він дуже неспокійний, адже ти такий, мій любий, не знаєш і хвилини спокою, а друга собачка, з рожевою стрічкою, — це Клементина. Платте, — гукнула вона, намагаючись перекричати гавкання, — ти не віднесеш його на кухню? Він таки дошкуляє гостям, — сказала вона мені. — Варто було б запросити тренера-кінолога, але…

Поки місіс Барбур згортала вишивання і складала його в овальний кошик із прикрасою зі слонової кістки в кришці, я сів у крісло біля ліжка. Потерта оббивка, неяскрава смужка були мені знайомі, це крісло раніше стояло у вітальні, й тепер його перенесли до спальні, це було те саме крісло, в якому сиділа моя мати, коли багато років тому прийшла до Барбурів, щоб забрати мене після того, як я переночував в Енді. Я провів пальцем по тканині. І вмить побачив, як моя мати підхопилася на ноги, щоб привітати мене, — того дня вона була в зеленому пальті, досить модному, щоб люди зупиняли її на вулиці й питали, де вона його купила, але недоречному в домі Барбурів.

— Тео, ти хочеш чогось випити? — запитала місіс Барбур. — Чаю? Чи чогось міцнішого?

— Ні, дякую.

Вона поплескала по парчевому покривалу ліжка.

— Сідай біля мене. Будь ласка. Я хочу ближче роздивитися тебе.

— Я…

Від її тону, водночас приязного й офіційного, жахливий смуток опанував мене, і, коли ми подивились одне на одного, мені здалося, ніби все минуле повернулось і сконцентрувалося в цю мить, прозоре, як скло, поєднання тиші дощових вечорів навесні, чорного стільця в залі, легкого, наче пір’їнка, дотику її долоні до моєї потилиці.

— Я така рада, що ти прийшов.

— Місіс Барбур, — сказав я, підійшовши до ліжка та обережно сівши на нього однією сідницею. — Мій Боже, я не можу в це повірити. Я довідався лише тепер. Мені так шкода.

Вона стиснула губи, як стискає їх дитина, щоб не заплакати.

— Атож, — сказала вона. — Так сталося.

І між нами запала жахлива мовчанка, яку, здавалося, було годі зламати.

— Мені так шкода, — повторив я енергійніше, усвідомлюючи, як невпевнено звучить мій голос, так ніби, говорячи голосніше, я міг передати всю глибину своєї скорботи.

Вона кліпнула очима, стримуючи сльози. Не знаючи, що мені робити, я накрив своєю долонею її долоню, і в такій незручній позі ми просиділи мовчки довго.

Зрештою вона порушила мовчанку першою.

— Сталося так, як сталося. — Вона рішуче змахнула сльозинку, поки я намагався придумати, що сказати. — Він згадував про тебе за три дні до того, як помер. Він збирався одружитися. З японкою.

— Справді? Треба ж таке! — Хоч мені й було сумно, я не міг утриматися від усмішки, бо Енді обрав собі японську як другу мову лише тому, що був у захваті від дівчат-міко та анімешних дівчаток у матроських костюмчиках. — З японкою? Із самої Японії?

— Справді. Таке собі крихітне створіння з писклявим голосом і сумочкою у формі опудала якогось звіряти. О, так, я з нею зустрічалася, — сказала вона, піднявши брову. — Ми їли сандвічі в барі «П’єр», а Енді був перекладачем. Вона була, звичайно, на похороні, ця дівчина на ім’я Міяко. Зовсім інша культура, звісно, але правду кажуть, що японці — народ дуже стриманий.

Мала собачка Клементина залізла на плече місіс Барбур і прилаштувалася навколо її шиї як хутряний комір.

— Зізнаюся тобі, я хочу придбати ще одного песика, — сказала вона, піднявши руку, щоб її погладити. — Як ти вважаєш?

— Не знаю, — сказав я, спантеличений.

Було вкрай нехарактерно для місіс Барбур запитувати чиюсь думку нехай там про що, а тим паче в мене.

— Маю визнати, ці двоє стали для мене великою втіхою. Моя давня подруга, Марія Мерседес де ла Перейра, принесла мені їх через тиждень після похорону, цілком несподівано для мене, двох цуценят у кошику зі стрічками, і, чесно кажучи, спочатку я не була певна, але тепер думаю, що ніколи не одержувала більш приємного подарунка. Ми ніколи не заводили собак через Енді. Він був таким жахливим алергіком. Ти пам’ятаєш?

— Пам’ятаю.

Повернувся Платт — усе ще у своєму твідовому єгерському костюмі з відвислими кишенями для вбитих птахів і порожніх гільз. Він підтягнув до нас крісло.

— То як ти, мамо? — запитав він, кусаючи нижню губу.

— А ти, Платанчику? — Напружена мовчанка. — Усе гаразд на службі?

— Усе чудово. — Він кивнув головою, ніби хотів переконати в цьому сам себе. — Я справді був дуже заклопотаний.

— Я рада це чути.

— Нові книжки. Одна про Віденський конгрес.

— Ще одна? — Вона обернулася до мене. — А ти, Тео?

— Вибачте?

Я роздивлявся пластинку зі слонової кістки (китобійний корабель), врізану в кришку її кошика для плетіння, і думав про бідолашного Енді: чорна вода, сіль у його горлі, нудота й судоми. Весь жах і вся жорстокість смерті в найбільш ненависній йому стихії. «Проблема в тому, що я ненавиджу яхти».

— Розкажи мені, чим ти тепер займаєшся?

— Торгую антикваріатом. Переважно американськими меблями.

— Та ти що! — у захваті вигукнула вона. — Як чудово!

— Атож, моя крамниця у Вілліджі, і я займаюся там торгівлею. Мій партнер — я досі не звик користуватися цим терміном, — мій партнер у бізнесі, Джеймс Гобарт, працює по дереву й робить реставрації. Ви якось маєте нас навідати.

— О, та це ж моя мрія! Антикваріат! — Вона зітхнула. — Ти ж бо знаєш, як я люблю старі речі. Я хотіла б, щоб і мої діти виявляли до них інтерес. Я завжди сподівалася, що бодай одне з них такий інтерес виявить.

— Ти ж іще маєш Кітсі, — сказав Платт.

— Диво та й годі, — провадила місіс Барбур, так ніби вона його не почула. — Жодне з моїх дітей не має художньої жилки. Хіба це не надзвичайно? Маленькі філістери, усі четверо.

— Ет, облиште, — сказав я таким грайливим тоном, яким тільки міг. — Я пам’ятаю Тодді й Кітсі з їхніми фортепіанними уроками. Й Енді з його грою на скрипці за Судзукі.

Вона зробила вибачливий жест.

— О, ти знаєш, що я маю на увазі. Ніхто з моїх дітей не наділений візуальним відчуттям. Вони не вміють ані картину по-справжньому оцінити, ані інтер’єр, ані хай там що. Тоді як, — вона знову взяла мене за руку, — коли ти був дитиною, я не раз заставала тебе в коридорі, де ти роздивлявся мої картини. Ти відразу підходив до найкращих. До пейзажу Фредеріка Черча, до мого Фіца Генрі Лейна, до Рафаеля Піла або до Джона Сінглтона Коплі — пам’ятаєш його овальний маленький портретик дівчинки в капелюшку?

— То була картина Коплі?

— Атож. І я бачила тебе щойно біля маленької картини Рембрандта.

— То це таки Рембрандт?

— Так. Лише один у мене, «Омиття ніг». Усі інші картини належать його учням. Мої власні діти прожили все своє життя серед цих картин і ніколи не виявляли до них ані найменшого інтересу, так, Платте?

— Я схильний думати, що дехто з нас виявив здібності в чомусь іншому.

Я кахикнув.

— Ви знаєте, я сьогодні зайшов сюди лише привітатися, — сказав я. — Для мене справжня радість побачитися з вами — з вами обома. — Я обернувся, щоб охопити й Платта радістю зустрічі. — Я хотів би, щоб це сталося за ліпших обставин.

— Ти не хочеш повечеряти з нами?

— Пробачте мені, — сказав я, відчувши, що мене заганяють у глухий кут. — Я не можу сьогодні ввечері. Але я з радістю забіг сюди на хвилину, щоб побачитися з вами.

— То ти ще прийдеш до нас на вечерю? Або на обід? Або чогось випити? — Вона засміялась. — Або з будь-якої причини?

— На вечерю неодмінно прийду.

Вона підставила мені щоку для поцілунку, чого ніколи не робила, коли я був малим, навіть для власних дітей.

— Як приємно бачити тебе знову тут, — сказала вона, взявши мене за руку й притиснувши її до своєї щоки. — Як у добрі старі часи.

IV

Біля дверей Платт потиснув мені руку в якийсь дивний спосіб — чи то як один член бандитської зграї іншому, чи то як член якогось братства, чи, може, так вітаються глухонімі, і я не знав, як мені реагувати. Я збентежено забрав у нього руку і, не знаючи, що робити далі, стукнувся з ним кулаками, почуваючись йолопом.

— Отже, бувай. Радий, що ми зустрілися, — сказав я, порушивши ніякову мовчанку. — Телефонуй.

— Щодо вечері? О так. Ми зазвичай вечеряємо вдома, коли все гаразд. Мама не дуже любить кудись виходити. — Він засунув руки в кишені куртки. Потім — як грім серед ясного неба: — Останнім часом я часто бачив твого давнього приятеля Кейбла. Набагато частіше, ніж мені хочеться, власне кажучи. Йому буде цікаво знати, що я зустрів тебе.

— Тома Кейбла? — Я недовірливо засміявся, хоч мені було зовсім не смішно. Погана давня згадка про те, як нас обох виключили зі школи і як він порвав зі мною всі зв’язки, коли моя мати загинула, була неприємною. — Ти з ним контактуєш? — запитав я, коли Платт нічого не відповів. — Я не згадував про Тома вже багато років.

Платт самовдоволено всміхнувся.

— Мушу зізнатись, у ті дні я думав, що ніхто не зможе заприятелювати з таким занудою, як Енді, — сказав він спокійним голосом, прихилившись до одвірка. — Не те щоб я мав щось проти. Бог бачить, Енді потребував, аби хтось струснув його чи обкурив.

Ендосперм. Енурезник. Однояйчик. Прищавий. Губка-Боб-Штани-В-Лайні.

— Ні? — запитав Платт, витлумачивши мій порожній погляд як заперечення. — А я думав, ти долучився до цього. Кейбл, безперечно, був одним із найбільших планокурів у ті дні.

— Це, мабуть, уже після того, як я звідси виїхав.

— Може. — Платт подивився на мене поглядом, який не скажу що мені сподобався. — Мама, безперечно, думала, що у твоєму роті й масло не розтане, але я знав, що ти приятелюєш із Кейблом. А Кейбл був малим злодієм. — Він засміявся гострим сміхом, який нагадав мені колишнього брутального Платта. — Я сказав Кітсі й Тодді, щоб вони замикали свої кімнати, коли ти в нас оселився, щоб ти нічого не вкрав.

— Так ось у чім була справа? — Я не думав про інцидент зі скарбничкою багато років.

— Але я хочу сказати, що Кейбл… — Він подивився в стелю. — Розумієш, я зустрічався з Томовою сестрою Джої, ох то ж була й штучка, хай мене простить Пекло.

— Тут ти маєш рацію. — Я добре пам’ятав Джої Кейбл — цицькату апетитну шістнадцятирічну дівку, що крутилася навколо дванадцятирічного мене в коридорі будинку в Гемптоні в коротенькій футболці та чорних стрінгах.

— Стерва Джо! А яка в неї була дупа! Пам’таєш, як вона розгулювала голяка біля джакузі? Ну гаразд, повернімося до Кейбла. У Гемптоні, у татовому клубі, його спіймали, коли він нишпорив у шухлядах у чоловічій роздягальні, а йому було тоді не більш як років дванадцять-тринадцять. Це теж було після того як ти поїхав, так?

— Думаю, що так.

— Таке сталося в кількох клубах. Під час великих турнірів він залазив у роздягальні й крав усе, що потрапляло йому під руку. Потім — мабуть, тоді він уже навчався в коледжі — де ж це, в біса, було, може, в Мейдстоуні, — одне слово, Кейбл прилаштувався на літню роботу в одному з клубів, допомагаючи в барі й відвозячи додому старих людей, які надто багато випили, щоб вести машину. Товариський хлопець, добрий балакун — ну та ти ж його знаєш. Він розважав дідів, розмовляючи про їхні воєнні пригоди й таке інше. Припалював їм сигарети, сміявся з їхніх жартів. Він також проводжав їх до дверей їхніх помешкань, а наступного дня вони не знаходили своїх гаманців.

— Я не бачив його багато років, — коротко відповів я. Мені не подобався тон, яким заговорив Платт. — А що він робить тепер, власне кажучи?

— А що він може робити? Свої колишні трюки. До речі, він вряди-годи зустрічається з моєю сестрою, і я хотів би покласти цьому край, якби міг. Одне слово, — сказав він, трохи змінивши тон, — я тут стою й тебе затримую. Я не дочекаюся, коли зможу розповісти Кітсі й Тодді, що зустрів тебе, — а надто Тодді. Ти справив на нього велике враження — він про тебе постійно згадує. Тод буде в місті наступного вікенду, і я знаю, він захоче побачитися з тобою.

V

Я не став брати таксі й пішов пішки, щоб у голові проясніло. Був ясний і вологий весняний день, грозові хмари були перемежовані смугами світла, офісні працівники штовхалися на переходах, але весна в Нью-Йорку тепер завжди була для мене отруєна спогадом про смерть матері, який напливав на мене разом із пахощами нарцисів, розпуклими бруньками на деревах і бризками крові, витончене поєднання галюцинацій і жаху («Чудасія та й годі!» — сказала б Ксандра). А коли сьогодні я почув про смерть Енді, то хтось наче перемкнув рентгенівські промені й перетворив усе на фотографічний негатив, так що навіть із нарцисами, людьми, які вигулювали собак, і копами-регулювальниками, які свистіли на перехрестях, я нічого не бачив навколо себе, крім смерті: хідники були запруджені мерцями, трупи вивалювалися з автобусів і поспішали додому зі служби, через сто років нічого від них не залишиться, крім зубних пломб і кардіостимуляторів, ще, можливо, кількох уламків кістки та клаптів одягу.

У мене не вкладалося в голові, що так могло статися. Я мільйон разів думав зателефонувати Енді, але не робив цього, тому що мені було соромно. Це правда, я не підтримував зв’язку зі своїми колишніми однокашниками, але вряди-годи випадково зустрічав когось із них, а одна наша однокласниця, Мартина Ліхтблау (з якою рік тому я мав короткий такий собі роман, тричі трахнулися на розкладному ліжку), розповіла мені, що Енді тепер у Массачусетсі, ти ще з ним підтримуєш зв’язок, о так, він такий же схиблений, але тепер уміє це особливо підкреслювати, виставляє себе екзотичним ретро — окуляри з товстенними скельцями, вельветові штани помаранчевого кольору і стрижка, схожа на шолом Дарта Вейдера.

«Оце так Енді», — подумав я з ніжністю, потягшись через голе плече Мартини по одну з її сигарет. Я тоді подумав, як було б добре побачитися з ним, — погано, що він не в Нью-Йорку, — можливо, я зателефоную йому, коли на вакації він приїде додому.

Але так і не зателефонував. Через свою параною я не заводив сторінки у Фейсбуці й тому рідко знайомився з новинами, а проте не міг зрозуміти, як до мене не дійшла ця новина, — либонь, причина була в тому, що протягом останніх тижнів я був надто стурбований станом нашої крамниці й не міг думати ні про що інше. Не те щоб ми мали фінансові проблеми, ми, можна сказати, гребли гроші лопатою, так багато грошей, що Гобі, повіривши в те, що я його рятівник (він був на межі банкрутства), наполіг на тому, щоб зробити мене партнером, чого мені аж ніяк не хотілося, з огляду на обставини. Але мої зусилля переконати його відмовитися від свого наміру лише зміцнили його рішучість домогтися, щоб я мав частку в прибутках. Що енергійніше я відхиляв його пропозицію, то наполегливішим він ставав. З характерною для нього великодушністю він приписував мою стриманість «скромності», хоч мій справжній страх полягав у тому, що партнерство проллє офіційне світло на неофіційні оборудки, які здійснюються в крамниці, — оборудки, які вразили б бідолашного Гобі до підошов його черевиків, замовлених у фірмі Джона Лобба, якби він про них довідався. Але він про них не знав. Не знав про те, що я навмисне продав покупцеві підробку, покупець про це здогадався й улаштував скандал.

Я був не проти повернути клієнтові гроші — насправді єдиний для мене вихід був викупити проданий мною товар із невигодою для себе. У минулому такі трюки мені вдавалися. Я продавав дуже змінені або цілком реконструйовані меблі як оригінали; якщо за межами тьмяного світла крамниці Гобарта й Блеквела, удома, колекціонер помічав, що щось не так («Завжди бери з собою кишеньковий ліхтарик, — радив мені Гобі на початку нашої спільної діяльності, — недарма в стількох крамницях антикваріату підтримують таке тьмяне світло»), тоді я — шкодуючи, що товар виявився неякісним, але не відступаючи від свого твердження, що йдеться про оригінал, — галантно пропонував викупити його за ціну на десять відсотків вищу, аніж заплатив колекціонер, за умов і термінів звичайного продажу. Це виставляло мене у світлі порядного хлопця, що вірить у якість свого продукту й готовий на абсурдно великі поступки, щоб забезпечити щастя клієнта, і найчастіше клієнт м’якшав, вирішував зберегти мир і залишав покупку собі. Але в трьох або чотирьох випадках колекціонери погоджувалися на мою пропозицію. Проте такий колекціонер не розумів, що підробка, переходячи з його володіння в моє за ціну, яка свідчила про її нібито високу вартість, відразу забезпечувала себе поважним походженням. Коли вона знов опинялася в моїх руках, я мав папери, які свідчили, що вона була частиною такої-то знаменитої колекції. Попри додаткову ціну, яку я платив містерові Такому-То (здебільшого акторові або дизайнеру одягу, для якого колекціонування було хобі, але він не був колекціонером-професіоналом), я міг обернутися й знову продати свій експонат, іноді вдвічі дорожче, аніж викупив, якому-небудь лохові з Волл-стріт, котрий не вмів відрізнити чіппендейлу від Етана Аллена, але був зачарований «офіційними документами», які доводили, що секретер Дункана Файфа або якийсь інший експонат надійшов із колекції містера Такого-То, відомого філантропа / дизайнера інтер’єрів / провідної зірки Бродвею — потрібне вписати.

І досі така тактика в мене спрацьовувала. Але тепер містер Такий-То — у цьому випадку відомий гомик із Верхнього Іст-Сайду на ім’я Лусіус Рів — не заковтнув наживку. Та найбільше мене турбувало те, що він, схоже, думав: а) його надурили навмисне (і тут він мав рацію); б) у цьому обмані брав участь Гобі, він, власне, був хрещеним батьком цієї афери (і тут він рації не мав). Коли я спробував урятувати ситуацію, узявши всю провину на себе, — кахи, кахи, сер, повірте, я просто не зрозумів Гобі, я ж новачок у цьому бізнесі, і, сподіваюся, ви не станете звинувачувати мене, адже робота, яку він виконує, настільки складна й настільки високої якості, що певні непорозуміння іноді можливі, хіба ви не згодні, містере Рів (називайте мене Лусіус), проте добре вдягнений чоловік непевного віку й непевних занять був невблаганним.

— То ви не заперечуєте, що проданий мені товар виготовив Джеймс Гобарт? — сказав він у Гарвардському клубі на обіді, який коштував мені стільки нервів, злегка відхилившись на стільці й водячи пальцем по краєчку склянки з содовою.

— Послухайте…

Я зрозумів, що припустився тактичної помилки, зустрівшись із ним на його території, там, де він знав офіціантів, писав замовлення на папері, а я не міг зіграти роль гостинного господаря й пропонувати йому покуштувати те або те.

— І ви не заперечуєте, що він узяв окрасу у вигляді різьбленого фенікса роботи Томаса Аффлека, я думаю, що це все-таки Аффлек, принаймні один із філадельфійських майстрів, і приладнав її на кришку старовинного, але більш нічим не прикметного подвійного комода того самого періоду? Ми ж бо говоримо про той самий експонат?

— Будь ласка, якщо ви тільки дозволите мені… — Ми сиділи за столом біля вікна, сонце світило мені у вічі, я спітнів і почувався геть погано.

— У такому разі як ви можете стверджувати, що обман був неумисним? З його боку і з вашого?

— Розумієте… — офіціант стовбичив поруч, і я хотів, щоб він пішов, — помилка тут моя. Як я вже сказав. І я пропоную викупити у вас експонат назад із преміальною доплатою, тому не зовсім розумію, чого ви ще від мене хочете.

Та попри свій холодний тон я перебував у стані гострої тривоги, тривоги, яка анітрохи не полегшувалася тим фактом, що минуло вже дванадцять днів, а Лусіус Рів досі не поклав на свій рахунок гроші, які я йому надіслав, — я заходив до банку перед тим, як наштовхнувся на Платта.

Я не знав, чого хоче від мене Лусіус Рів. Гобі виготовляв ці стулені з різних деталей і кардинально змінені меблі («підробнички», як він їх називав) протягом усього свого робочого життя. Склад у Бруклінському порту був цілком завалений меблями з ярличками тридцятирічної давності або й більше. Коли вперше я поїхав туди сам-один і по-справжньому роззирнувся навколо, я був приголомшений, наштовхнувшись на справжні «гепплвайти», на справжні «шератони», на печеру Алі-Баби, напхом напхану дорогоцінностями.

— О Господи, ні, звичайно, — сказав Гобі тріскучим голосом по мобільному телефону, склад був наче бункер, непроникний для телефонних дзвінків, я вийшов із будинку, щоб додзвонитися до нього, і стояв на майданчику доку під вітром, затуляючи одне вухо пальцем. — Повір мені, якби це були справжні оригінали, я давно зв’язався б із відділом американських меблів у «Крістіз»…

Я захоплювався підробничками Гобі протягом років і навіть допомагав йому виготовити деякі з них, але тільки коли я пережив шок, одурений цими раніше не баченими меблями, в мене виникла божевільна думка. Нерідко до нашої крамниці потрапляли музейні предмети меблів у надто пошкодженому стані, такі розламані, що врятувати їх було годі. Для Гобі, який тужив над цими елегантними старовинними рештками, так ніби це ненагодовані діти або погано доглянуті коти, було обов’язком урятувати все, що він міг (двійко фіалів тут, кілька гарно вигнутих ніжок там), а потім завдяки своєму столярному таланту об’єднати їх у чудових юних Франкенштейнів, що в деяких випадках були цілком фантастичними, а в деяких — моделями, які так точно відтворювали період, що їх годі було відрізнити від справжніх речей.

Кислоти, фарба, ґрунт для позолоти й сажа, віск, бруд і пилюка. Старі цвяхи, що поіржавіли від солоної води. Азотна кислота на молодому горісі. Полозки шухляд він зношував наждачним папером; полежавши кілька тижнів під геліолампою, нове дерево старіло на сотню років. З п’яти покалічених обідніх гепплвайтівських стільців він був спроможний виготовити солідний і цілком автентичний на вигляд комплект із восьми предметів, розламавши оригінали, скопіювавши їхні деталі (використовуючи дерево, врятоване з інших пошкоджених меблів того періоду) і збираючи їх почасти з решток оригіналу, а почасти з нових елементів. («Ніжка стільця, — казав він, проводячи по ній пальцем униз, — зазвичай ніжки знизу зношені й посічені, навіть якщо використовуєш старе дерево, треба провести ланцюгом по щойно виструганих ніжках, якщо хочеш, щоб вони відповідали оригіналу… дуже, дуже легенько, я не кажу, що треба лупцювати по них з усієї сили… потерти їх треба по-різному, передні ніжки трохи більш зазубрені, аніж задні, розумієш?») Я бачив, як він складав із геть розламаного буфета XVIII століття стіл, який міг бути виготовлений руками самого Дункана Файфа. («Годиться?» — питав Гобі, стривожено відступаючи назад, здається, не зовсім розуміючи, яке диво він сотворив.) Або — як було з високим чіппендейлівським комодом Лусіуса Ріва — звичайні дерев’яні меблі могли в його руках додаванням орнаменту, врятованого від великої давньої руїни того самого періоду, стати такими, що їх було годі відрізнити від справжнього шедевру.

Більш практична або менш совісна людина отримувала б велику вигоду з такого вміння і спорудила б собі цілий статок (або, як дотепно висловлювався Гриша, такий чоловік «дер би жорсткіше, аніж деруть шльондру за п’ять штук»). Та, наскільки я знав, думка продавати підробнички як оригінали чи взагалі продавати їх ніколи не навідувала Гобі; цілковита відсутність у нього інтересу до того, як ідуть справи в крамниці, давала мені значну свободу в справі добування грошей та сплачування рахунків. Завдяки одній канапі «Шератон» та набору стільців з ажурними спинками, які я продав за розцінками «Ізраеля Сека» довірливій каліфорнійці, молодій дружині інвестиційного банкіра, я сплатив сотні тисяч податкової заборгованості за дім. За ще один комплект для їдальні та кушетку «Шератон», що їх я продав заміському покупцеві, який мусив би бути проникливішим, але був засліплений високим авторитетом Гобі та Велті як бізнесменів, я зміг витягти крамницю з боргів.

— Це для нього дуже зручно, — люб’язно промовив Лусіус Рів, — що він залишив усі бізнесові моменти в крамниці на вас. Він має майстерню, де виготовляє всі ці підробки, але вмиває руки й надає вам цілковиту свободу дій, коли їх треба продати.

— Я зробив вам пропозицію. Я не маю наміру сидіти з вами й вислуховувати все це.

— Чому ж тоді ви досі сидите?

Я анітрохи не сумнівався, Гобі вкрай здивувався б, якби довідався, що я продаю його «підробнички» як оригінали. По-перше, багато з його найцікавіших творчих зусиль рясніли дрібними неточностями, такими собі майже жартами, і він далеко не завжди був таким самим старанним до своїх матеріалів, як той, хто виготовляє умисні підробки. Але я примудрявся легко обманювати навіть найдосвідченіших покупців, якщо продавав товар на двадцять відсотків дешевше за його реальну ціну. Люди полюбляють вважати, що вони здійснили вигідну оборудку. У чотирьох випадках із п’яти вони схильні дивитися повз те, чого не хочуть бачити. Я знав, як привернути увагу людей до рідкісних властивостей товару, демонстрував їм ручним способом обрізаний шпон, майстерно нанесену патину, шляхетні шрами, я водив пальцем по елегантних вигинах (які сам Гобарт називав лініями краси), щоб відвернути погляд від перероблених частин спинки, де в сильному світлі покупець міг помітити розбіжність зернистості. Я уникав показувати клієнтам дно меблів, тоді як Гобі відразу кидався це робити, — прагнучи поділитися з покупцем своїми знаннями, як правило, на шкоду собі. Але на той випадок, якби хтось захотів туди подивитись, я дбав про те, щоб підлога навколо експоната була дуже, дуже брудною і щоб кишеньковий ліхтарик, яким я присвічував, світив дуже й дуже слабко. У Нью-Йорку було чимало людей із грішми й багато декораторів, підштовхуваних часом, які, коли покажеш фотографію речі, схожої на потрібну їм, в аукціонному каталозі, з радістю були готові її купити, як їм здавалося, досить дешево, а надто якщо гроші, котрі вони витрачали, належали не їм. Ще одним трюком, розрахованим на те, щоб одурити досвідченішого покупця, було запхати експонат десь у куток крамниці, обсипати його пилюкою з пилососа (моментальна старовина!) й дозволити доскіпливому покупцеві розкопати його самому — погляньте, у цьому смітті справжня канапа «Шератон»! В обмані цього ґатунку, який давав мені неабияку втіху, весь фокус був у тому, щоб прикинутися безмовним, здаватися знудженим, не відриватися від своєї книжки, поводитися так, ніби я не знаю, що в мене є, і створювати в них враження, що вони обманюють мене. Навіть якщо їхні руки тремтіли від збудження, навіть коли вони вдавали, ніби не квапляться, хоч насправді бігли до банку, щоб зняти там чималу суму. Якщо покупець був значною особою або мав тісні зв’язки з Гобі, я міг завжди заявити, що експонат не продається. Коротке й сухе «не продається» було також дуже зручною фразою в розмові з незнайомим клієнтом, бо вона не тільки більше спонукала того покупця, якого я розшукував, зробити покупку за готівку і якомога скоріше, а й давала мені підстави скасувати оборудку, коли щось піде не так. Гобі міг піднятися нагору в незручну хвилину, і саме це було головним «не так». Місіс Дефріз могла зазирнути до крамниці, коли я її там не чекав, й одного разу зазирнула — й мені довелося скасувати покупку, яку було вже майже укладено, на превелике невдоволення дружини кінорежисера, що стомилася чекати й пішла геть, більше ніколи не повернувшись. Без ультрафіолетового проміння та лабораторного аналізу більша частина підробок Гобі була невидима для неозброєного ока; і хоча до нього приходили чимало серйозних колекціонерів, серед них було також багато людей, які, наприклад, не знали, що не існувало такої речі, як похиле люстро королеви Анни. І навіть якщо хтось із них мав досить розуму, щоб виявити невідповідність стилю різьблення або тип дерева, анахронічний для майстра або періоду, мені вдавалося раз або двічі одурити навіть таких. Мовляв, ці меблі було виготовлено для спеціального замовника, а тому, якщо говорити всерйоз, вони коштують набагато дорожче, аніж меблі звичайні.

У збудженому та схвильованому стані я майже несвідомо збочив на стежку до Ставка, де ми з Енді часто сиділи у своїх теплих куртках зимовими днями, коли навчалися в початковій школі й чекали на мою матір, яка мала забрати нас із зоопарку або повести в кіно — рівно о сімнадцятій на нашому місці! Але, на жаль, тепер я найчастіше сидів там, чекаючи на велосипедиста Джерома, у якого купував наркотики. Пігулки, які я вкрав у Ксандри стільки років тому, спрямували мене на погану дорогу: оксі, роксі, морфій, а коли щастило добути, то й дилаудид. Я купував ці наркотики протягом років на вулицях, а в останні місяці встановив для себе такий порядок, здебільшого дотримуючись його: один день приймаю наркотики, другий — ні (насправді я їх приймав і в ті інші дні в маленьких дозах, які рятували мене від нудоти), але хоч сьогодні офіційно й був «вихідний день», я почувався дедалі гірше, і та горілка, яку я випив із Платтом, уже вивітрилась, і хоч я знав, що сьогодні нічого з собою не маю, а проте знов і знов обмацував себе, мої руки тяглися до пальта й до кишень піджака.

У коледжі я не досяг великих чи взагалі будь-яких успіхів. Роки, які я прожив у Веґасі, відучили мене працювати по-справжньому; і коли нарешті я одержав диплом, мені був двадцять один рік (я мусив провчитися шість років замість сподіваних чотирьох) і мої оцінки були досить скромними. Я закінчив без будь-яких відзнак.

— Чесно кажучи, я не бачу для тебе жодної перспективи здобути магістерський ступінь, — сказав мені соцпедагог. — А надто з огляду на те, що ти не зможеш навчатися без стипендії.

Але така перспектива мене не збентежила, я вже знав, що робитиму. Моя кар’єра торгівця антикваріатом почалася приблизно в сімнадцять років, коли я опинився нагорі сходів в один із тих рідкісних днів, коли Гобі вирішив відкрити крамницю. На той час я почав усвідомлювати всю серйозність його фінансових проблем. Гриша мав абсолютну рацію, коли говорив про тяжкі наслідки, що можуть спіткати Гобі, якщо він і далі виготовлятиме меблі, не продаючи їх («Він іще сидітиме у своїй крамниці, фарбуючи-стругаючи, коли йому на двері приб’ють повідомлення про відселення»). Та попри конверти з Податкового управління США, які почали збиратися серед каталогів «Крістіз» та старих концертних програм на столі в холі («Несплачена заборгованість», «Повторне нагадування про несплачену заборгованість», «Друге повторне нагадування про несплачену заборгованість»), Гобі не клопотав собі голову тим, щоб тримати крамницю відчиненою більш як протягом півгодини, якщо на той час не приходили до нього друзі; а коли його друзі розходилися, він нерідко випроваджував реальних покупців і зачиняв крамницю. Майже щоразу, коли я приходив додому зі школи, я бачив на дверях напис «Зачинено» і людей, які зазирали у вікна. Гірше того, коли він примудрявся не зачиняти крамницю кілька годин, він мав звичку довірливо виходити геть, щоб зготувати собі чай, залишаючи двері відчиненими, а касу без догляду. І хоч Майк, його вантажник, передбачливо позамикав вітрини зі сріблом та коштовностями, кілька виробів із майоліки та кришталю зникли, і сам я, коли несподівано піднявся сходами того дня, побачив, як мадам спортивного вигляду, досить недбало вдягнена (яка, вочевидь, поверталася з пілатесу), запихає собі до сумки прес-пап’є.

— З вас вісімсот п’ятдесят доларів, — сказав я, і, почувши мій голос, вона завмерла і з жахом підняла голову.

Насправді те прес-пап’є коштувало лише двісті п’ятдесят, але вона подала мені свою кредитну картку й без жодного слова дозволила оформити купівлю, мабуть, першу вигідну оборудку, укладену тут після смерті Велті. Бо друзі Гобі (його головні покупці) були надто обізнані з тим, що вони можуть збити його ціни, вже й так неймовірно низькі, до ще нижчого, злочинного рівня. Майк, який теж іноді допомагав торгувати в крамниці, підіймав ціни надто високо й відмовлявся торгуватися, тому майже нічого не продавав.

— Добра робота, — сказав Гобі, захоплено блимаючи очима у світлі робочої лампи, коли я спустився до його майстерні й повідомив про свою оборудку (срібний чайник, у моїй версії, я не хотів, щоб це мало такий вигляд, ніби я пограбував тітку, крім того, я знав, він не цікавиться товарами, які називає дрібницями, а саме вони, як я зрозумів, переглядаючи книжки з антикваріату, і складали головну частину товарів крамниці). — А ти великий хитрун. Велті був би в захваті від твого таланту. Так зацікавився його сріблом!

Відтоді я взяв собі за звичку сидіти нагорі з підручниками по обіді, тоді як Гобі працював унизу. Спочатку я робив це лише для розваги — розваги, якої я не мав від нудного студентського життя, випитої на перервах кави та лекцій про Вальтера Беньяміна[138]. Протягом років, які минули після смерті Велті, крамниця «Гобарт і Блеквелл», вочевидь, набула репутації місця легкої здобичі для злодіїв, і збудження, яке я переживав, ловлячи на місці злочину цих добре вдягнених любителів поживитися чужим добром, було не меншим, аніж збудження від крадійства, хоч і з протилежним знаком.

Але я також затямив один урок; я затямив його поступово, але саме він є тією істиною, яка лежить в основі торгівлі антикваріатом. Цієї істини мене ніхто не міг навчити, я мусив опанувати її самостійно. Вона полягає в тому, що в торгівлі антикваріатом не існує такої речі, як «правильна» ціна. Об’єктивна цінність експонату — її каталогова цінність — не має сенсу. Якщо покупець приходить, необізнаний, із пачкою грошей у руках (а так здебільшого й буває), то не має значення, що говорять книги, що говорять експерти, за яку ціну подібні речі були нещодавно продані на аукціоні «Крістіз». Об’єкт — будь-який об’єкт — коштує рівно стільки, скільки тобі щастить узяти з покупця за нього.

У результаті я став ходити по крамниці, познімав деякі етикетки (покупець мусив питати про ціну в мене) й поміняв інші, не всі, але частину поміняв. Трюк, який я відкрив через систему спроб і помилок, полягав у тому, щоб залишити низькими приблизно четверту частину цін, а решту підняти іноді відсотків на чотириста-п’ятсот. Роки ненормально низьких цін створили навколо крамниці коло відданих покупців; залишивши приблизно чверть цін низькими, я зберіг цих відданих покупців, а також зберіг для тих, хто полює за дешевизною, можливість знайти її в нашій крамниці, якщо вони добре пошукають. Залишити четверту частину цін низькими також означало, що завдяки якійсь зворотній алхімії завищені ціни здавалися легітимними порівняно з ними. З якоїсь невідомої причини деякі люди більш охоче викладають півтори тисячі баксів за майсенський чайник, якщо він стоїть поряд із простішим, але схожим функціонально чайником, що продається за кількасот доларів, — адекватно, але дешево.

Ось як тут усе почалось; ось як фірма «Гобарт і Блеквелл», перебуваючи у фінансовому занедбанні протягом років, почала під моїм мудрим керівництвом отримувати прибуток. Але йшлося не тільки про гроші. Мені подобалася ця гра. На відміну від Гобі, який хибно вважав, що кожен, хто приходить до його крамниці, зачарований меблями, як і він, а тому полюбляв розповідати всім про вади та переваги кожної речі, — я відкрив, що маю інші здібності: вміння надавати всьому таємничості, про речі нижчої вартості говорити так загадково, що в людей виникає бажання придбати їх. Коли я продавав якусь річ, нахваляв її (а не сидів і чекав, поки необачний покупець сам заблукає в мої сіті), мені було надзвичайно цікаво оцінити покупця й угадати, який образ він хоче створити, тобто подати себе зовсім не тим, ким він є насправді (усезнайком-декоратором? домогосподаркою з Джерсі? самовпевненим геєм?), а ким йому хочеться бути. Туману намагалися напустити навіть багаті та знамениті; кожен виступав ніби зі сцени. Трюк полягав у тому, щоб звертатися до образу, до сфантазованої особи — знавця, проникливого бонвівана, а не до тієї невпевненої людини, яка стоїть перед тобою. Було краще трохи відступити, а не перти напролом. Незабаром я навчився, як мені найкраще вдягатися (на межі між консервативності і блиску), як поводитися з обізнаними та необізнаними покупцями, як дозувати чемність і байдужість; я виявляв знання предмета в обох випадках, коли треба — лестив, коли треба — втрачав інтерес і відступав убік.

А проте з Лусіусом Рівом я потрапив у справжню пастку. Я не знав, чого він хоче. Він так уперто обминав мої вибачення й так завзято нападав на Гобі, що я подумав, чи не втрутився я в якусь давню сварку або ворожнечу. Я не хотів розпитувати Гобі про Ріва, щоб не бовкнути чогось зайвого, хоча хто міг зберегти таку ненависть до Гобі, цього найдобрішого і найнаївнішого чоловіка у світі? В Інтернеті я не знайшов нічого істотного про Лусіуса Ріва, крім кількох невинних повідомлень на сторінках соціальної преси, нічого навіть там не було ані про навчання в Гарварді, ані про участь у Гарвардському клубі, нічого, крім пристойної адреси на П’ятій авеню. Схоже, він не мав родини, постійної роботи, видимого місця прибутку. З мого боку було дурницею виписати йому чек — мною керувала жадібність, я хотів створити шляхетне походження для комода, хоч навіть якби я тоді поклав у конверт гроші, накрив його серветкою й посунув до нього через стіл, це не дало б мені впевненості в тому, що він заспокоїться.

Я стояв, ховаючи руки в кишенях пальта, сумно дивлячись крізь запітнілі від весняної вогкості окуляри на каламутну воду Ставка: кілька невеселих брунатних качок, поліетиленові торбинки в очереті. Більшість лавок були позначені іменами благодійників — у пам’ять місіс Рут Кляйн абощо, — але лавка моєї матері, місце нашої зустрічі, одна в цій частині парку, була подарована анонімним жертводавцем, і напис на ній був набагато більш таємничим: «УСЕ, ЩО МОЖЛИВЕ». Це була Її лавка ще до того, як я народився; коли вона тільки переїхала до цього міста, вона сиділа тут із бібліотечною книжкою у свої вільні дні, заощаджуючи на обіді, коли їй треба було купити квиток до музею або кінотеатру «Париж». Трохи далі, за ставком, де стежка ставала порожньою й темною, був недоглянутий зарослий куточок, де ми з Енді розвіяли її прах. Це Енді вмовив мене прийти сюди й розвіяти її прах саме в цьому місці всупереч міській забороні:

«Адже саме тут вона зустрічала нас».

«Так, але тут розсипано отруту для пацюків».

«Ну ж бо, висипай. Можна це зробити тепер. Нікого поблизу не видно».

«Вона любила також морських левів. Ми постійно ходили дивитися на них».

«Так, але, звичайно ж, ти не захочеш висипати її попіл там, бо там смердить рибою. До того ж у мене мурашки по тілу бігають від того, що ця банка стоїть у моїй кімнаті».

VI

— Господи, — сказав Гобі, коли побачив мене при світлі. — Ти білий як папір. Ти, бува, не захворів?

— Еее…

Він саме збирався вийти, перекинувши пальто через руку. Позаду нього стояли містер і місіс Фоґелі, застебнуті, вони отруйно посміхалися. Мої взаємини з Фоґелями (або «Стерв’ятниками», як називав їх Гриша[139]) значно охололи, відколи я став порядкувати в крамниці. Вважаючи, що багато речей вони вкрали, я тепер підняв до неба ціни на все, що, на мою думку, могло їх зацікавити.

І хоч місіс Фоґель, яка не була дурепою, стала прямо телефонувати до Гобі, я зазвичай руйнував її плани різними способами, зокрема повідомляв, що вже продав ту річ, про яку йдеться, лише забув позначити її етикеткою.

— Ти вже їв? — вічно літаючи в хмарах і ні про що не здогадуючись, Гобі досі не мав найменшого уявлення про те, що Фоґелі і я давно не плекаємо одне до одного приязних почуттів. — Ми йдемо обідати в таверну нижче по вулиці. Ходімо з нами.

— Ні, дякую, — сказав я, відчуваючи, що місіс Фоґель так і просвердлює мене поглядом — неприязна, єхидна посмішка, очі наче скалки агату на її старому й гладенькому обличчі молочарки. Я завжди з великою втіхою відповідав їй таким самим поглядом, але тепер у яскравому світлі відчув, що видихнувся й розкис, ніби втратив силу й зухвалість. — Думаю, еее, сьогодні я вечерятиму вдома.

— Ти погано почуваєшся? — люб’язно запитав містер Фоґель, лисий житель південного заходу, в окулярах без оправи, підтягнутий і вбраний у бушлат, погані твої справи, якщо він твій банкір, а ти прострочив виплату за іпотекою. — Я тобі співчуваю.

— Приємно з тобою зустрітися, — сказала місіс Фоґель, ступивши наперед і поклавши свою пухку руку на мій рукав. — Задоволений візитом Піппи? Я хотіла з нею зустрітися, але вона була надто заклопотана зі своїм бойфрендом. Що ти про нього думаєш? Як його звуть? — Вона обернулася до Гобі. — Елліот?

— Еверетт, — відповів Гобі байдужим голосом. — Приємний хлопець.

— Ага, — сказав я, стягуючи пальто з плеча.

Нещодавня поява Піппи з лондонського літака з цим Евереттом була одним із найбільших розчарувань у моєму житті. Рахуючи дні, години, тремтячи від недосипання й збудження, неспроможний не дивитися на годинник кожні п’ять хвилин, я стрибнув із ліжка на дзвінок у двері й кинувся бігцем, щоб відчинити, — і там вона стояла попідруч із цим вульгарним англійцем!

— І чим він займається? Теж музикант?

— Бібліотекар у книгозбірні музичної літератури, власне кажучи, — відповів Гобі. — Не знаю, як це робиться сьогодні, з комп’ютерами та всім іншим.

— О, я певна, Тео знає все про цю справу.

— Ні, не знаю.

— Кібертекар? — сказав містер Фоґель із не характерним для себе веселим смішком. І, звертаючись до мене: — Чи правду кажуть, що нині молоді люди можуть закінчити школу, ногою не ступивши до бібліотеки?

— Звідки мені знати?

Музичний бібліотекар! Мені довелося зібрати всю свою витримку, щоб, не змінившись на обличчі (усередині в мене все переверталося), потиснути його простягнуту пітну англійську руку, «Привіт, я Еверетт, а ти, мабуть, Тео, я чув про тебе так багато, ля-ля-ля», — а я тим часом стояв у дверях, наче настромлений на багнет янкі, дивлячись на чужинця, який щойно мене порішив. Це був худий окатий шмаркач, невинний, банальний, нахабно веселий, одягнений у джинси й толстівку з каптуром, наче підліток, а його миттєва винувата усмішка примушувала мене біліти від люті, коли ми залишалися з ним удвох у вітальні.

Кожна мить їхнього візиту була для мене тортурами. Але якось я протримався. Та хоч я й намагався перебувати від них якнайдалі (я, звичайно, вмію майстерно вдавати, але бути чемним із ним мені було неймовірно важко; усе в ньому — його рожева шкіра, його нервовий сміх, волосся, яке стриміло крізь манжети його сорочки, — вселяло мені бажання накинутися на нього й повибивати його кінські англійські зуби; ото була б несподіванка, думав я, якби якийсь антиквар-очкарик відкрутив йому яйця й забрав їх у свою колекцію?). А проте хоч як я намагався, та не міг відірватися від Піппи, постійно крутився біля неї й ненавидів себе за це, таким болісно збудженим робила мене її присутність: її босі ступні, які я бачив під час сніданку, її голі ноги, її голос. Несподіваний зблиск її пахв, коли вона стягувала светр через голову. Агонія дотику її руки, коли вона брала мене за лікоть. «Привіт, мій любий! Привіт, рідний!» Вона тихо підкрадалася позад мене, затуляла мені очі долонями — сюрприз! Вона хотіла знати про мене все, все про те, що я роблю. Втискалася поруч мене на канапу королеви Анни — так що наші ноги торкались, о Боже! Що я читаю? Чи дозволю я їй зазирнути в мій айпод? Де я добув цей фантастичний годинник? Щоразу, коли вона мені всміхалася, Небо проникало мені в душу. А проте щоразу, коли я знаходив привід побути з нею на самоті, з’являвся він, туп, туп, туп, ідіотська усмішка, рука навколо її плечей усе руйнували. Розмова в сусідній кімнаті, вибух сміху. Про кого вони розмовляли, про мене? Він обіймав її руками за стан! Називав її Піпс! Єдиною приємною для мене хвилиною було, коли Попчик, який на старості почав дбати про неприступність своєї території, несподівано стрибнув і вкусив його за палець — «О Боже!» Гобі метнувся шукати спирт, Піппа розхвилювалась, Еверетт намагався зберегти спокій, але його опанував явний страх: собаки — це чудово! Я люблю їх! Але ми ніколи їх не мали, бо в мами була на них алергія. Він був «бідним родичем» (його фраза) її давньої шкільної подруги; мати-американка, численні діти, батько викладав якусь незрозумілу математичну чи то філософську ахінею в Кембриджі; як і вона, він вегетаріанець, можна сказати, майже веган; на мій жах з’ясувалося, що вони двоє винаймають одну квартиру! — і він, звичайно, спав із нею в одній кімнаті під час їхнього візиту, і так п’ять ночей; щоразу, коли він був там, я не спав, тремтячи від люті та смутку, з нашорошеними вухами дослухаючись до кожного шарудіння простирадл, кожного зітхання й кожного шепоту за сусідніми дверима.

А проте, махнувши на прощання рукою Гобі та Фоґелям — нехай вам щастить, — я похмуро відвернувся — чого я міг сподіватися? Мене розлючував, діймав до кісток її лагідний приязний тон, яким вона говорила зі мною про того «Еверетта», — «ні», чемно відповів я, коли вона запитала, чи я зустрічаюся з кимось, «не те щоб», хоч (і я цим похмуро, свідомо пишався) насправді я спав із двома різними дівчатами, жодна з яких не знала про другу. Одна з них мала бойфренда в іншому місті, а друга — нареченого, від якого стомилась, і коли лежала в ліжку зі мною, то блокувала його дзвінки. Обидві вродливі, а дівчина з рогатим нареченим була справжньою красунею — просто тобі копія юної Керол Ломбард[140], але до жодної з них я нічого не почував. Вони лише замінювали мені Піппу.

Мої почуття мене дратували. Сидіти «з розбитим серцем» (перші дурні слова, які, на жаль, спали мені на думку) було дурістю, сльозливістю й гідною зневаги слабкістю — ой, пхе-пхе, вона тепер у Лондоні, вона має іншого, то випий склянку вина, трахни Керол Ломбард і забудь про неї. Але думка про неї наповнювала мене таким нестерпним болем, що я не міг забути про неї, як не забувають про болючий зуб. Я думав про неї мимовільно, безнадійно, розпачливо. Протягом років думка про неї була першою, коли я прокидався зі сну, і останньою, яка пропливала крізь мій мозок, коли я засинав, а протягом дня вона приходила до мене нав’язливо, безцеремонно, завжди як болісний шок: котра година тепер у Лондоні? Я завжди додавав і віднімав, прикидав різницю в часі, постійно ліз у телефон, щоб визначити час і погоду в Лондоні, — 10:12 вечора, 53 градуси за Фаренгейтом і легкі опади, — стоячи на розі Ґрінвіч і Сьомої авеню біля забитої дошками лікарні Святого Вінсента, прямуючи до центру, щоб зустрітися зі своїм дилером, я думав про Піппу: де вона тепер? Їде в таксі, обідає, випиває з людьми, яких я не знаю, спить у ліжку, якого я ніколи не бачив? Я розпачливо хотів побачити фотографії її квартири, аби додати такі потрібні деталі до моїх фантазій, але соромився їх попросити. З болем у душі я думав про її простирадла, які вони є, я уявляв їх темними, казенного кольору, пом’ятими й невипраними, як то буває в студентському гнізді, уявляв її щоку, бліду, в ластовинні, на тлі темно-червоної або яскраво-червоної наволочки, уявляв, як англійський дощ барабанить по шибках її вікон. Її фото, що висіли в коридорі за дверима моєї спальні, — багато різних Піпп у різному віці — були для мене щоденною мукою, завжди несподіваною, завжди новою; та хоч я й намагався відвертати погляд, проте завжди наче помилково дивився туди, де вона була, де сміялася з жарту когось іншого або всміхалася комусь, та не мені, завжди завдаючи мені свіжого болю, удару, що пронизував мені серце.

І найдивовижніше, що я знав: більшість людей бачили її не такою, якою бачив я, — здебільшого вона здавалася їм трохи чудною зі своєю калічною ходою та дивною рудуватою блідістю. Невідомо з якої химерної причини я завжди переконував себе, що я єдиний чоловік у світі, спроможний її оцінити, — що вона була б шокована, зворушена, а може, навіть подивилася б на себе іншими очима, якби знала, якою вродливою здається вона мені. Але цього не сталося. Розлючений на себе, я зосереджував увагу на її вадах, умисне роздивлявся фотографії, де вона була зображена не в найприємнішому віці й у менш вигідних ракурсах — довгий ніс, запалі щоки, її очі (попри їхній дивовижний колір) здавалися голими через надто світлі вії, — невиразна, як Гекльберрі Фінн. Але для мене всі ці її риси здавалися такими ніжними й особливими, що доводили до розпачу. Якби йшлося про красуню, я міг би втішити себе тим, що я їй далеко не рівня, але так хвилюватися, навіть визнаючи негарність предмета свого захвату, означало кохання сильніше, аніж фізичний потяг, якусь яму в душі, куди я провалився й міг там загрузнути на багато років.

Бо в найглибшій, найнепохитнішій частині мого «я» розум нічого не означав. Вона була тим загубленим царством, тією неушкодженою частиною мене, яку я втратив разом із матір’ю. Усе навколо неї було сніговою бурею зачарування, від старовинних валентинок та китайських вишиванок, які вона колекціонувала, до її маленьких запашних пляшечок від «Нілз Ярд Ремедіз»; для мене завжди було щось світле й магічне в далекій і невідомій частині її життя: Vaud Suisse, 23 rue de Tombouctou, Blenheim Crescent W11 2EE[141], мебльовані кімнати в країнах, яких я ніколи не бачив. Не випадало сумніватися, що цей Еверетт («бідний як церковний щур» — його вислів) жив на її гроші, радше на гроші дядька Велті, стара Європа годувалася коштом юної Америки, як написав я у творі про Генрі Джеймса у своєму останньому шкільному семестрі.

Чи не виписати йому чек за умови, що він залишить її саму? Коли я перебував сам у крамниці холодними вечорами, що тяглися для мене нескінченно, ця думка не йшла мені з голови: п’ятдесят тисяч, якщо ти покинеш її негайно, сто тисяч, якщо пообіцяєш більш ніколи з нею не бачитися. Гроші справді були для нього проблемою; протягом свого візиту він весь час тривожно нишпорив у кишенях, постійно зупинявся біля банкомата, знімаючи по двадцять баксів, — о Боже!

Безнадійно. Та вона ніколи не означатиме для містера музичного бібліотекаря бодай половини того, що означає для мене. Ми належали одне одному; була в цьому якась омріяна правильність, незаперечна магія; думка про неї наповнювала кожен куточок мого розуму, освітлювала такі чудесні простори, про існування яких я навіть не підозрював, панорами, які існували лише в поєднанні з нею. Я знову й знову слухав її улюбленого Арво Пярта, щоб у такий спосіб бути з нею; і їй варто було лише згадати про щойно прочитану книжку, як я жадібно хапався за неї, щоб проникнути в її думки, так би мовити, перетворитися на телепата. Деякі речі, що проходили через крамницю, — піаніно «Плеєл», дивна маленька подряпана російська камея — здавалися мені очевидними символами того життя, яке ми по праву мали б прожити з нею. Я писав їй електронні послання на тридцять сторінок, які стирав, не відсилаючи, натомість дотримувався математичної формули, яку винайшов для того, щоб не виставляти себе надмірним йолопом: мій мейл мав бути на три рядки коротшим, ніж той, який вона надіслала мені, відсилати його слід було, почекавши на день довше від того, скільки я чекав на послання від неї. Іноді в ліжку, скочуючись у просякнуті зітханнями, наркотичні, еротичні мрії, я довго й відверто розмовляв із нею: ми з тобою нерозлучні, уявляв я, як ми кажемо одне одному, тримаючи долоню на щоці другого, нас ніколи ніхто не розлучить. Як маніяк, я зберігав пасмо її волосся кольору осіннього листя, яке дістав зі сміттєвого ящика після того, як вона трохи підстриглась у ванній, — і навіть привласнив її невипрану сорочку, просякнуту вегетаріанським потом, що пахнув сіном.

Але все це було безнадійно. Гірше, ніж безнадійно, — принизливо. Я завжди залишав двері своєї кімнати прочиненими, коли вона приїздила, мовляв, заходь, коли хочеш. Навіть те, як тягла вона свою ногу (наче русалонька, надто тендітна, щоб ходити по суходолу), зводило мене з розуму. Вона була золотою ниткою, потягнутою через усе, лінзою, яка збільшувала красу до такої міри, що весь світ перетворювався в стосунку до неї й тільки до неї. Я двічі намагався поцілувати її: одного разу п’яний у таксі; удруге в аеропорту, в розпачі думаючи про те, що я знову не бачитиму її кілька місяців (а може, й років, хто знає).

— Пробач, — сказав я трохи запізно.

— Усе гаразд.

— Ні, знаєш, я…

— Послухай-но, — лагідна несфокусована усмішка, — ти не переймайся. Але скоро оголосять посадку на мій літак (насправді її мали оголосити не скоро). — Мені пора. Бережи себе, гаразд?

Бережи себе. Де, в біса, вона знайшла цього Еверетта? Можна тільки уявити, яким занудним вона вважала мене, якщо віддала перевагу переді мною цьому млявому слизняку. «Коли-небудь, коли у нас будуть діти…» Хоч він сказав це напівжартома, кров у мене захолола. Він саме й був таким невдахою, який тарабаниться всюди з торбиною підгузків та всілякого дитячого шмоття… Я дорікав собі за те, що не був наполегливішим із нею, хоч насправді куди вже далі без будь-яких заохочень із її боку. Уже й так я потрапив у досить принизливе становище: Гобі ставав дуже тактовним, коли випливало її ім’я, у його голосі відчувалася обережність і осторога. Проте моя туга за нею була наче погана застуда, яка триває роками, попри мою переконаність, що я можу позбутися її за одну мить. Навіть така корова, як місіс Фоґель, могла це бачити. І річ була не в тому, що Піппа мене заохочувала, — навпаки, якби я бодай трохи їй подобався, вона повернулася б до Нью-Йорка, а не залишилася б у Європі після школи; а проте з якоїсь дурної причини я не міг забути про те, як вона подивилася на мене того дня, коли я вперше прийшов до неї і сидів на її ліжку. Згадка про ту дитячу зустріч підтримувала мене роками, це було так, ніби, тужачи за своєю матір’ю, я пригорнувся до неї, немов поранене звірятко, а насправді це зі мною доля зіграла жарт, Піппа була накачана ліками, збита з пантелику через травму голови й готова обняти першого-ліпшого незнайомця, який би до неї підсів.

Свої «пігулкаси», як називав їх Джером, я зберігав у старій коробці з-під тютюну. На мармуровій стільниці дзеркала я розкришив свій давно прихований оксиконтин, розрівняв його на рівні смуги своєю карткою «Крістіз», потім скрутив у трубочку найжорсткішу банкноту з мого гаманця й нахилився над столом, пустивши сльози очікування; гримнув вибух, гіркий смак у задній частині горла, а тоді відчуття полегкості, і я впав на ліжко, коли солодкий поштовх ударив мене просто в серце: чиста втіха, болюча й осяйна, далека від бляшаного передзвону негараздів.

VII

Той вечір, коли я пішов вечеряти до Барбурів, був дощовий і вітряний, вітер дув із такою силою, що я ледве міг утримувати парасолю. На Шостій авеню не було таксі, пішоходи йшли в дощ із похиленими головами й піднятими плечима; на вологій, схожій на бункер платформі метро краплі монотонно капали з бетонної стелі.

Коли я вийшов із метро, Лексингтон-авеню була безлюдна, краплі танцювали і настовбурчувалися, мов голки їжака, на хідниках, рясний дощ, здавалося, увібрав у себе всі звуки на вулицях. Таксі проїздили повз, розбризкуючи навколо себе густі бризки води. За кілька будинків від станції я пірнув у крамничку, щоб купити квітів — три букети лілей, оскільки один був дуже тонким; у маленькій нагрітій крамничці їхні пахощі здалися мені бридкими, і, лише підійшовши до каси, я зрозумів, у чому річ: вони пахли так бридко, нудотно-солодко, як на заупокійній службі по моїй матері. Коли я знову вибіг на вулицю й побіг по залитому водою хіднику до Паркової авеню — хлюпаючи промоклими шкарпетками, відчуваючи на обличчі краплі холодного дощу, — я пожалкував, що купив ці квіти, й хотів уже був викинути їх у смітник, але краплі налітали на мене так різко, що я не міг примусити себе зупинитися бодай на мить і побіг далі.

Коли я зайшов у вестибюль — волосся прилипло до голови, а начебто непромокальний плащ перетворився на таку вологу ганчірку, мовби я щойно пірнув у ванну, — двері несподівано відчинив високий студент, у якому я через секунду-дві впізнав Тодді. Перш ніж я встиг перепросити за те, що з мене ллють потоки води, він міцно мене обійняв, поплескавши по спині.

— О Боже, — сказав він, ведучи мене до вітальні. — Дозволь мені взяти твоє пальто і квіти, мамі вони сподобаються. Це чудо — побачитися з тобою. Як давно ми востаннє бачилися? — Він був вищий і кремезніший, ніж Платт, із волоссям темнішим, ніж у Барбурів, такий собі русявий колір картонного відтінку, і з усмішкою, яка теж була не схожа на усмішку Барбурів, — енергійна й світла, без жодної іронії в ній.

— Справді, ми не бачилися дуже давно. — Його приязна зустріч, яка ніби натякала на давню близькість, якої між нами не існувало, примусила мене відчути себе ніяково. — Ти тепер, певно, навчаєшся в коледжі, так?

— Так, у Джорджтауні, я приїхав сюди на вихідні. Я вивчаю політологію, але насправді сподіваюся працювати в менеджменті неприбуткових організацій, можливо, щось пов’язане з молоддю. — З його широкої усмішки хлопця, який явно бере участь у студентському управлінні, було видно, що він готується до успішної кар’єри, яку колись пророкували Платту. — І, сподіваюся, тобі не видасться маячнею, коли я скажу, що почасти завдячую цим тобі.

— Це як?

— Маю на увазі бажання працювати з неблагополучними підлітками. Ти справив на мене велике враження, коли жив із нами чимало років тому. Твоя ситуація відкрила мені очі. Я тоді навчався в третьому класі чи десь так, але ти примусив мене подумати, що саме це я хочу колись робити — допомагати дітям.

— Ого, — сказав я, ще не отямившись від пасажу про неблагополучних дітей. — Хм. Круто.

— І це просто чудово, бо існує багато способів, якими ми можемо допомогти дітям, які потрапили в біду. Не знаю, чи тобі доводилося бувати в окрузі Колумбія, але там є чимало вбогих районів, я долучився до проекту навчання дітей із проблемних сімей читання й математики, і цього літа поїду на Гаїті з організацією «Середовище людяності».

— Це він?

Тонкий перестук підборів по паркету, легкий дотик пальців до мого рукава, і я не встиг упізнати Кітсі, як її руки вже обхопили мене і я всміхався в її біляве волосся.

— О, ти змок наскрізь, — сказала вона, тримаючи мене на відстані простягнутих рук. — Поглянь на себе. Як ти сюди дістався? Плавом? — Вона мала довгий і гарний ніс містера Барбура і його чистий, прозорий аж до дурнуватої наївності погляд — майже такий самий, як тоді, коли вона була дев’ятирічною дівчинкою зі сплутаним волоссям у шкільній формі і, розчервонівшись, спотикалася під вагою свого рюкзака, — а тепер, коли вона подивилася на мене, я зблід, побачивши, якою сліпуче-холодною красунею вона стала.

— Я… — Щоб приховати спантеличеність, я подивився знову на Тодді, заклопотаного моїм плащем та квітами. — Усе це здається таким дивним. Я маю на увазі передусім тебе (до Тодді). Скільки років тобі було, коли я бачив тебе востаннє? Сім? Вісім?

— Я тебе розумію, — сказала Кітсі, — цей малий пацюк так хоче тепер здаватися поважною особою, так? Платте, — Платт неквапно зайшов до вітальні, погано поголений, у твідовому костюмі й грубому светрі, наче похмурий рибалка з п’єси Сінга[142], — де вона хоче, щоб ми зібралися?

— Еее… — він здавався спантеличеним, потираючи вкриту щетиною шию, — у її пенатах, звичайно. Ти нічого не маєш проти? — запитав він у мене. — Етта накрила стіл там.

Кітсі насупила брови.

— Отакої. Хоч усе буде о’кей, я думаю. У такому разі віднеси собак на кухню. Ходімо, — вона схопила мене за руку й потягла за собою відчайдушним, поривчастим рухом, аж нахиливши мене вперед, — ми організуємо випивку, вона тобі не зашкодить. — Було щось від Енді в застиглості її погляду, в уривчастості її дихання — так ніби його астматичний розкритий рот перетворився на її чарівно розтулені губи, на хрипкуваті звуки старлетки. — Я сподівалася, вона звелить накрити нам стіл у їдальні або принаймні на кухні, у її барлозі так похмуро — ти що питимеш? — запитала вона, обернувшись до пляшок у буфеті, де вже були виставлені келихи та відерце з льодом.

— Від отієї «Столічної» не відмовлюся. З льодом, звичайно.

— Справді? Ти певен, що вона тобі піде добре? Ніхто з нас її не п’є — тато завжди замовляв її, бо йому подобалась етикетка. — Вона підняла пляшку «Столічної» й помахала нею. — Він вважав, що її виготовлено в дусі холодної війни… Як ти її назвав?

— «Столічная».

— Дуже автентично звучить. Я навіть не спробую повторити. А знаєш, — сказала вона, спрямувавши на мене свій аґрусно-сірий погляд. — Я боялася, ти не прийдеш.

— Погода не така вже й погана.

— Так, але… — блим-блим, — я думала, ти ненавидиш нас.

— Ненавиджу вас? Ні.

— Ні? — Коли вона засміялась, я зачаровано спостерігав, як лейкемічна тьмяність Енді в ній перетворювалася на цукрове сяйво диснеївської принцеси. — Але я була такою жахливою.

— Я не звертав уваги.

— Це добре. — Після тривалої паузи вона обернулася до напоїв. — Ми жахливо ставилися до тебе, — сказала вона напрямки. — Тодді і я.

— Облиш. Ви обоє були малими дітьми.

— Воно-то так, — вона прикусила нижню губку, — але ж ми все розуміли. А надто після того, що з тобою сталося. А тепер… Тобто коли тато й Енді…

Я чекав, коли вона сформулює свою думку, натомість вона лише ковтнула вина (білого; Піппа пила червоне), а тоді штовхнула мене в зап’ясток.

— Мама тебе чекає, — сказала вона. — Вона така схвильована цілий день. Ходімо?

— Звичайно.

Легенько, ледь торкаючись, я взяв її за лікоть, як, я бачив, робив містер Барбур зі своїми гостями «прекрасної статі», й повів по коридору.

VIII

Той вечір став мішаниною минулого і сучасного: дитячий світ чудодійно зберігся в деяких аспектах і сумно змінився в інших, так ніби Дух Минулого Різдва і Дух Прийдешнього Різдва об’єдналися, щоб подбати про цей вечір. Та попри те що відсутність Енді весь час вискакувала моторошною прогалиною («Енді і я…», «А ти пам’ятаєш, як Енді…»), а все інше здавалося дивним і здрібнілим (пиріг на розкладному столі в кімнаті місіс Барбур?), найдивовижнішою частиною вечора було моє глибоке, безглузде почуття повернення додому. Навіть Етта, коли я повернувся до кухні привітатися з нею, скинула фартух і підбігла мене обняти: «Сьогоднішній вечір у мене вихідний, але я захотіла лишитися, захотіла побачитися з тобою».

Тодді («Будь ласка, називайте мене Тодд») виріс до батькового становища капітана столу, керуючи розмовою з дещо автоматичною, але вочевидь щирою чарівністю, хоч місіс Барбур була зацікавлена в розмові лише зі мною — трохи про Енді, але здебільшого про її родинні меблі, кілька одиниць яких, від «Ізраеля Сека», були куплені в 1940-х роках, але більшість дісталася її родині з колоніальних часів, — десь на середині обіду вона підвелася з-за столу й повела мене за руку, щоб показати комплект стільців і туалетний столик із червоного дерева — часи королеви Анни, Салем, штат Массачусетс, — ці стільці були в родині її матері з 1760 року. («Салем? — подумав я. — Чи ці Фіппси, її предки, спалювали відьом? Чи самі були відьмами й чаклунами?» Окрім Енді — таємничого, усамітненого, самодостатнього, неспроможного на безчестя, цілком позбавленого як підлоти, так і харизми, — інші Барбури, навіть Тодд, усі мали в собі щось непоясненне, спостережливу, підступну амальгаму благопристойності і зла, а тому було легко уявити, як їхні предки збиралися вночі в лісі, скидали з себе свої пуританські балахони, щоб повеселитися біля поганського вогнища.) Кітсі і я говорили між собою мало — через місіс Барбур; та майже щоразу, коли я дивився в її напрямку, я бачив її погляд на мені. Платт — чий голос охрип після п’яти (шести?) великих порцій джину з лаймом, відвів мене до бару, після того як ми пообідали, і сказав:

— Вона на антидепресантах.

— Ти про кого? — запитав я, захоплений зненацька.

— Про Кітсі. Мама до них би й не доторкнулася.

— Ну, знаєш… — Його тихий голос мене збентежив, так ніби він питав моєї думки або хотів, щоб я втрутився в цю суперечку. — Сподіваюся, вони принесуть їй більше користі, ніж принесли мені.

Платт відкрив рота, але потім, як мені здалося, передумав казати те, що хотів.

— Думаю, вона витримає, — сказав він, напівобертаючись. — Але для неї це стало страшною несподіванкою. Кітсі була дуже близька з обома ними, ближча до Енді, аніж будь-хто з нас.

— Справді?

Я не сказав би, що в дитинстві взаємини між ними були дуже близькими, хоч Кітсі частіше, ніж брати Енді, трималася неподалік, хіба що тільки нила й дражнилася.

Платт зітхнув, дихнувши на мене перегаром джину, що мало не збив мене з ніг.

— Ага. Вона взяла академічну відпустку з Веллеслі — але навряд чи вона туди повернеться, можливо, піде навчатися до Нової школи, а може, влаштується на службу, бо після того, що сталося, їй важко буде в Массачусетсі. Вони дуже часто зустрічалися в Кембриджі — вона, звичайно, гидко себе почуває, що вона не поїхала тоді допомогти татові. Вона була в кращих стосунках із татом, аніж будь-хто, але хотіла піти на якусь вечірку, тому зателефонувала Енді й попросила, щоб він поїхав до тата замість неї… ось так було.

— Паскудство.

Я стояв приголомшений біля бару, зі щипцями для льоду в руках, із гіркотою думаючи про іншу людину, яка руйнує себе тією самою отрутою «ну чому я тоді…» і «якби ж я тільки…», що зіпсувала моє власне життя.

— Отож, — сказав Платт, наливаючи собі ще одну щедру порцію джину. — Отаке з нею коїться.

— Їй не слід себе винуватити. Це безглуздо. Одне слово, — сказав я, знервований водянистим, мертвим поглядом, який спрямував на мене Платт через вінця свого келиха, — якби вона була на тій яхті, вона втопилася б, а не він.

— Ні, вона не втопилася б, — категорично заявив Платт. — Кітс — чудова морячка. Розумні рефлекси, розумна голова на плечах іще з малого віку. Що ж до Енді, то він завжди думав про якісь свої орбітні резонанси або якусь комп’ютерну херню, яку відразу починав обробляти на своєму лептопі, коли приходив додому, будь-яка природна подія могла вибити його з колії. Цілком, мать його, типово. В усякому разі, — спокійно провадив він, ніби й не помітивши, який я вражений його словами, — вона тепер приголомшена, сам розумієш. Ти запросив би її до ресторану чи куди завгодно, мама буде в захваті.

ІХ

Коли я вийшов уже після одинадцятої години, дощ припинився, вулиці блищали від води, і Кеннет, нічний швейцар (той самий важкий погляд і дух солодового лікеру, з більшим животом, але в усьому іншому такий самий, як і колись), стояв у дверях.

— Навідуйся частіше, — сказав він; те саме він говорив, коли я був зовсім маленький і моя мати приходила забирати мене вранці, коли я ночував тут в Енді, тим самим млявим голосом, можливо, лише трохи повільніше. Навіть у задимленому постапокаліптичному Мангеттені його можна було уявити біля дверей у клаптях колишньої форми, тоді як Барбури спалювали б для тепла стоси старих журналів «National Geographic», живучи на джині та крабових консервах.

Хоча смерть Енді й проникла в усі куточки вечора булькітливою отрутою, вона була надто грандіозною, щоб поміститися в голові, — хоч не менш дивним було те, якою неминучою вона здавалася, коли озирнутися назад, якою дивно передбачуваною, так ніби він страждав на якусь фатальну вроджену хворобу. Навіть коли він мав шість років і ходив спотикаючись, замріяний, астматичний, безнадійний, тінь нещастя й раннього скону нависала над його рахітичним маленьким тілом, позначивши його як особу, у якої космосом написано «вдар мене» на спині.

І було також незвично спостерігати, як його світ кульгає без нього. Як дивно, думав я, перестрибуючи через потоки води, які струменіли на хіднику, що лише кілька годин можуть усе змінити, — або, точніше, як дивно відкрити, що сучасне містить у собі такий сліпучий уламок живого минулого, ушкодженого й подряпаного, але не зруйнованого. Енді добре ставився до мене, коли я не мав іншого друга. Тепер принаймні я міг віддячити добрим ставленням до його матері та сестри. Тоді мені й на думку не спадало — хоч я це розумію тепер, — що я роками не вилазив зі свого ступору й відчуття гіркого нещастя та замкненості в собі; зрозумів, що за своїми відчуженням і трансом, інертністю й відстороненістю, за звичкою терзати власне серце я не бачив безлічі маленьких, непомітних повсякденних виявів доброти, і навіть розуміння самого цього слова доброта означало, що я піднявся від несвідомості до лікарняного усвідомлення голосів і людей, подолавши гудіння машин, що наповнювало мені мозок.

Х

Хоч я й ковтав наркотики через день, я все одно був наркоманом, як часто нагадував мені Джером, а надто тому, що далеко не завжди дотримувався цього «через день». Нью-Йорк був наповнений усіма видами небезпек — щоденні поїздки в метро, густі юрми людей. Відчуття несподіваного вибуху ніколи не залишало мене, я завжди чекав, що зараз щось станеться, завжди стежив за такою можливістю куточком ока; люди, які збиралися в певних місцях, могли спричинити вибух такої тривоги, коли хтось перетинав мені шлях якось не так або йшов надто швидко під певним кутом, — цього було досить, щоб у мене почалася тахікардія і я впадав у паніку, яка примушувала мене, спотикаючись, бігти до найближчої лави в парку; і знеболювальні пігулки мого тата, що послаблювали мою нічну тривогу, якої я не міг позбутися якось інакше, давали мені таку щасливу полегкість, що я став приймати їх як ліки — спочатку лише на вікенди, потім після шкільних уроків, потім став провалюватися в муркітливе ефірне блаженство щоразу, коли почувався нещасливим або збудженим (а це, на жаль, траплялося зі мною часто); у ті хвилини я зробив потрясне відкриття, що крихітні пігулки, на які я спочатку не звертав уваги, бо ж вони були такі дрібненькі й здавалися малозначущими, вдесятеро сильніші, ніж вікодин і перкоцет, що їх я поглинав жменями, — маю на увазі оксиконтин 80, пігулки досить сильні, щоб убити непідготованого когось на місці, але я вже не належав до таких; і коли мій, здавалося б, нескінченний запас оральних наркотиків закінчився десь напередодні мого вісімнадцятиріччя, я мусив почати купувати їх на вулиці. Навіть дилери були вражені тими сумами, які я витрачав, по кілька тисяч доларів за кілька тижнів; Джек (попередник Джерома) знову й знову сварив мене за це навіть тоді, як сидів на смердючому м’якому стільці, з якого він керував своїм бізнесом, рахуючи мої сотні, щойно одержані з віконця касира в банку. «Та ти, брате, витрачаєш їх більше, аніж якби ними прикурював». Героїн був дешевший — по п’ятнадцять баксів за пакетик. Хоч я й не ширявся, Джек ретельно зробив для мене підрахунок на клапті обгорткового паперу — мої витрати на героїн будуть значно меншими, десь близько чотирьохсот п’ятдесяти доларів на місяць.

Але героїн я приймав лише тоді, коли мені його пропонували, — там ширнуся, там уколюся. Хоч мені він і подобався і я палко про нього мріяв, я ніколи його не купував. Бо в такому разі я ніколи б не зміг зупинитися. Натомість коли я ковтав пігулки, великі витрати були сприятливим чинником, бо вони не тільки тримали мою звичку під контролем, а й були тією переконливою причиною, яка примушувала мене щодня приходити до крамниці й продавати меблі. Це міф, що опіати нібито не дозволяють вести нормальний спосіб життя; ширятись — це одна річ, але для такого хлопця, як я, що перелякано підстрибував, коли голуби злітали вгору з хідника, що страждав від посттравматичного синдрому майже до судом і нервового паралічу, пігулки стали ключем не тільки до компетентної, а й до висококваліфікованої діяльності. Пияцтво робить людей недбалими й розм’яклими. Аби переконатися в цьому, досить подивитися на Платта Барбура, який уже о третій по обіді сидів у «Джей Джі Мелона» й жалів себе. Або, наприклад, мій батько: навіть по тому як він покинув пити, він зберіг певну неповороткість нокаутованого боксера, задзвенить телефон, спрацює кухонний таймер, а він уже підхоплюється на ноги, люди називають це пом’якшенням мізків, психічним ушкодженням від надмірного пиття, неврологічним захворюванням, яке ніколи не минає. Тому мій батько втратив спроможність мислити й не міг довго затриматися на жодній роботі. Що ж до мене — можливо, я не маю дівчини, навіть не маю друзів, які не були б наркоманами, але я працюю по дванадцять годин на день, ніщо не може вибити мене з колії, я ношу костюми від Тома Брауна, розмовляю з усмішкою з людьми, яких терпіти не можу, двічі на тиждень плаваю і граю в теніс, коли випадає нагода, намагаюся не споживати цукру та консервованої їжі. Я приємний чоловік, я всім подобаюсь, тонкий, як жердина, я не дозволяю собі жаліти себе або погано думати хоч там про що, я чудовий продавець — усі так вважають, і так добре веду бізнес, що мені не бракує тих грошей, які витрачаю на наркотики.

Кілька разів я, звичайно, давав маху — несподівано провалювався туди, де все у мене вислизало з-під контролю на кілька моторошних секунд, так буває, коли ноги роз’їжджаються на слизькому містку, і я бачив, як негарно і швидко можуть розвалитися мої справи. Тут ішлося не про гроші — ішлося про безконтрольне зростання доз, коли я забував про те, що продав якісь товари, або забував послати чеки, коли Гобі дивився на мене дивним поглядом, якщо я перебирав дозу й спускався до нього весь осклілий, відсторонений. Вечеря, клієнти… пробачте, ви мені щось сказали? Ні, я лише трохи стомився, мабуть, підчепив якусь хворобу, мабуть, сьогодні ляжу спати раніше, люди. Я успадкував світлі очі матері, і через це без темних окулярів на виставках у галереях було неможливо приховати звужені зіниці — щоправда, ніхто в оточенні Гобі, здавалося, цього не помічав, за винятком (іноді) кількох молодших геїв: «А ти поганий хлопець», — прошепотів мені на вухо на офіційній вечері культурист, друг нашого клієнта, пильно подивившись на мене. Я ненавидів ходити у фінансовий відділ до одного з аукціонних будинків, бо один із тамтешніх працівників — старший чоловік, британець, сам наркоман — увесь час липнув до мене. Звичайно, такі пригоди траплялися в мене і з жінками: одна з дівчат, із якою я тепер спав, модна стажерка, зустрілася мені на перегонах маленьких собак на Вашингтон-сквер, куди я прийшов із Попчиком, ми посиділи поряд із нею лише тридцять секунд у парку на лаві, й обом стало очевидно, що ми поділяємо те саме захоплення. Та коли справи виходили в мене з-під контролю, я відступав і кілька разів навіть зав’язував, найдовше — на півтора місяця. Не кожен на це спроможний, переконував я себе. Це лише справа дисципліни. Але на цей час, коли мені виповнилося двадцять шість, я був за останні три роки чистим лише максимум три дні поспіль.

Я вже обміркував, як мені зав’язати, коли захочеться; круто все змінити, семиденний розклад, ковтати багато лопераміду, плюс магній та амінокислоти у вільній формі, щоб відновити мої спалені нейромедіатори; білковий порошок, електролітний порошок, мелатонін (і травичку) для сну, а також різні трав’яні суміші та настійки, за які моя стажерка ручилася головою, — з кореня локриці й молочного будяка, хмелю, олії чорного кмину, кореня валер’яни й витягу шоломниці. Я вже наготував і торбину, наповнену в супермаркеті здорового харчування всім тим, чого потребував, яка зберігалася в моїй коморі вже півтора року. Я ні до чого там не торкався, крім травички, яку давно скурив. Проблема була в тому (як я не раз переконувався), що коли через тридцять шість годин твоє тіло збунтується й ти побачиш, як тягнеться перед тобою твоє життя без наркотиків, наче тюремний коридор, тобі буде потрібна справді сильна причина, щоб і далі рухатись у темряву замість того, щоб повернутися на розкішну перину, з якої ти так по-дурному зісковзнув.

Того вечора, коли я повернувся від Барбурів, я ковтнув пігулку морфію тривалої дії — таким був мій звичай, коли я повертався додому в стані каяття і з почуттями, які мусив виправити: доза була маленька, менша ніж половина тієї, якої я потребував, аби щось відчути, вона лише мала на меті придушити сп’яніння, щоб я не був надто збуджений і зміг заснути. Наступного ранку, втративши мужність (бо зазвичай, прокидаючись хворим на цьому етапі свого плану прощання з наркотиками, я дуже швидко втрачав рішучість), я розкришив тридцять, а потім і шістдесят міліграмів роксикодону на мармуровій поверхні свого нічного столика, вдихнув цей порошок через обрізану соломинку, потім, не бажаючи змітати рештки від таблеток (вони все-таки коштували не менш як дві тисячі доларів), підвівся, одягся, промив собі ніс спреєм солоної води і, прихопивши ще кілька морфієвих пігулок довготривалої дії на випадок, якщо «ломка» — так називав цей процес Джером — надто мучитиме мене, запхав до кишені бляшанку з-під тютюну «Пух малинівки» й о шостій ранку, перш ніж прокинувся Гобі, зловив таксі до сховища.

Сховище, відчинене цілодобово, нагадувало поховальний комплекс майя, за винятком клерка з порожнім поглядом, який дивився телевізор за приймальним столом. Я нервово рушив до ліфтів. Я приходив сюди лише тричі за сім років, завжди опанований страхом, і ніколи не наважувався піднятися до своєї криївки, а лише швидко пірнав у вестибюль, щоб заплатити за зберігання готівкою: одразу за два роки, вносити більше законом не дозволялося.

Вантажний ліфт можна було запустити в дію лише карткою-ключем, яку, на щастя, я здогадався взяти з собою. На жаль, вона погано спрацьовувала, і протягом кількох хвилин, сподіваючись, що клерк за приймальним столом перебуває в глибокій відключці й нічого не помітить, я стояв у відкритому ліфті, знову й знову вкладаючи картку в паз, аж поки сталеві двері заскрипіли й зачинилися. Нервуючи й відчуваючи, що за мною стежать, докладаючи всіх зусиль, щоб відвернути обличчя від своєї тіні, яка похитувалася, наче п’яна, на моніторі, я доїхав до восьмого поверху, 8D 8E 8F 8G, шлакобетонні стіни й ряди безликих дверей, наче якась набірна вічність, де панує лише бежевий колір і де пилюка не осяде впродовж віків.

8R, два ключі й цифрова комбінація для відімкнення замка 7522, останні чотири цифри Борисового телефону в Лас-Веґасі. Двері моєї криївки заскрипіли металевим скреготом, і я побачив перед собою сумку з «Параґон Спортинг Ґудз» — так і звисала з неї етикетка від намету «Королівське шатро», $43.99, біла й новенька, як і тоді, коли я її купив, вісім років тому. І хоч куточок наволочки, який стримів із сумки, добряче шарахнув мене електричним струмом, так ніби хтось притулив до скроні електричний дріт, більш, ніж будь-що інше, мене вразив сморід, бо пластиковий прогумований дух маскувальної стрічки став нестерпним від перебування в такому малому й закритому просторі; про цей емоційно насичений сморід я не пам’ятав і не думав багато років, цей гострий запах полівінілу відкинув мене в дитинство та в мою спальню у Веґасі: хімікати і новий килим, коли я засинав і прокидався щоранку з картиною, приліпленою до ліжка, і з тим самим липучим запахом у ніздрях. Я не розгортав картину роками; щоб розгорнути її, мені знадобилося б хвилин десять або п’ятнадцять працювати спеціальним ножем, та коли я стояв там, опанований почуттями (усе крутилося й плуталося в моїй уяві, як тоді, коли я прокинувся й, ідучи уві сні, опинився у дверях Піппиної кімнати і не знав, що я тоді думав і що хотів зробити), на мене раптом навалилося дике бажання, майже екстаз: бо знову мати свою картину на відстані простягнутої руки після такого тривалого часу означало опинитися на краю небезпечної роззявленої безодні, про існування якої я навіть не знав. У півтемряві муміфікований згорток, принаймні його видима частина, здавався неприкаяним, жалюгідним, можна сказати, живим предметом, не так схожим на неживий об’єкт, як на якесь бідолашне створіння, зв’язане й безпорадне в темряві, — неспроможне кричати, воно мріяло про порятунок. Я не перебував так близько до картини, відколи мені було п’ятнадцять років, і на мить мені здалося, що зараз я схоплю її під руку й піду звідси геть із нею. Але я відчував, як сичать позаду мене камери спостереження, і швидким спазматичним рухом я вкинув свою бляшанку з малинівкою в сумку з крамниці «Блумінгдейл», зачинив двері та обернув у них ключ. «Спочатку все ковтни, якщо ти хочеш зав’язати, — порадила мені палко сексуальна подруга Джерома Майя, — інакше твій зад потягне тебе сюди о другій ночі». Та коли я пішов звідси з легкою головою, в якій усе гуділо, наркотики були останнім у моїй свідомості. Видиво обмотаної картини, самотньої й патетичної, перевернуло в мені все догори ногами, так ніби супутниковий сигнал із минулого вибухнув у мені й стер усі інші передачі.

ХІ

Хоч ті дні, коли я (іноді) утримувався від наркотиків, допомагали мені не надто збільшувати дозу, ломка погано відбилася на мені раніше, ніж я сподівався, і навіть пігулки, якими я намагався втримати свій стан у нормі, виявилися неефективними; у наступні кілька днів я геть розклеївся: мене нудило, я не переставав чхати.

— Трохи застудився, — пояснив я Гобі. — Зі мною все гаразд.

— Ні, оскільки в тебе й зі шлунком не все гаразд, то це грип, — похмуро промовив Гобі, який щойно повернувся з аптеки «Байджлоу» з пігулками бенадрилу та імодіуму, прихопивши по дорозі крекери та імбирний ель у «Джефферсон-маркеті». — Не розумію, чому б… Будь здоровий! На твоєму місці я пішов би до лікаря й перестав хвилюватися.

— Це тільки ГРЗ, не більше.

Гобі мав залізне здоров’я. Варто йому було щось підхопити, як він випивав трав’яний бальзам «Фернет-Бранка» й був як новенький.

— Може, й ГРЗ, але ти майже нічого не їв останніми днями. Немає сенсу тобі колупатися тут у майстерні й робити собі ще гірше.

Але праця допомагала мені долати свій прикрий стан. Хвилин по десять мене трясло від холоду, а потім я спливав потом від жару. Текло з носа, текло з очей, а то пересмикувало всього, як від удару електричним струмом. Погода повернулася, й у крамниці було повно людей, вони штовхалися, базікали. Дерева на вулицях розквітали білим цвітом гарячки. Мої руки за касою здебільшого не тремтіли, але всередині в мене все горіло. «Своє перше родео ти зможеш витримати, — казала мені Майя. — Але з третім або четвертим тобі захочеться померти». Мій шлунок клекотів і тріпотів, наче рибина на гачку; мене мучив біль, м’язи смикались, я не міг прилаштуватися зручно в ліжку й уночі, коли зачиняв крамницю, сидів із червоним обличчям і шморгаючи носом у ванні, де вода була гарячою майже поза межами терпіння, притискаючи до скроні келих з імбирним елем, лід у якому майже розтав, тоді як Попчик, надто закостенілий і слабкий, щоб ставити передні лапи на край ванни, як він любив колись робити, сидів на килимку біля ванни і стривожено спостерігав за мною.

Зрештою, болі не були такими нестерпними, як я боявся. Але я не сподівався навіть четвертої частини того, що Майя називала «психічні штуки», що було відчуттям нестерпним, чорною завісою жаху. Майя, Джером, моя стажерка, більшість моїх наркотичних друзів висіли значно довше, ніж я, і коли, перебуваючи під кайфом, вони розповідали мені, як то буває, коли ти вирішив зав’язати (схоже, лише під кайфом вони й могли розмовляти на цю тему), то кожен із них знову й знову остерігав мене, що фізичні відчуття — це не найгірше, що навіть із такою дитячою залежністю, як моя, депресія буде такою, про яку я й подумати не міг, а я лише чемно всміхався, нахиляючись до дзеркала й кажучи собі: «Може, поб’ємось об заклад?»

Але ні, депресія — це не те слово. То було падіння в безодню, наповнену смутком і огидою, що перебували далеко за межами чогось особистого: це була глибока відраза до всього людства й людської поведінки споконвіку. Глибока огида до біологічних законів. Старість, хвороби, смерть. Ніхто не зможе цього уникнути. Навіть найвродливіші люди є наче стиглими фруктами, готовими загнити. А проте люди чомусь і далі трахаються, розмножуються й виробляють новий харч для могили, створюючи все більше й більше нових стражденних істот, так наче все це є чимось спокутним, добрим або навіть глибоко моральним: затягувати все більше невинних створінь у цю наперед програну гру. Метушливі малята і мляві, самовдоволені, сп’янілі від гормонів матері. «Погляньте, хіба ж він не гарненький? Сю-сю-сю!» Дітлахи галасують і гасають на ігровому майданчику, не маючи найменшого уявлення про те, яке пекло чекає на них: нудна праця, руйнівні позики й невдалі шлюби, облисіння, протезування суглобів, і самотні філіжанки кави в спорожнілих домівках, і калоприймальні мішки в лікарнях. Більшість людей, схоже, задовольняються декоративним блиском і сценічним освітленням, яке іноді робить безжальну жорстокість людського призначення дещо більш таємничою й менш жахливою. Люди грають в азартні ігри та гольф, розбивають сади, купують акції й кохаються, купують нові автомобілі, практикують йогу, працюють і моляться, прикрашають свої будинки, цікавляться новинами, піклуються про своїх дітей, пліткують про сусідів, міркують про те, у яких ресторанах їм краще обідати, засновують доброчинні організації. Голосують за політиків і відвідують відкритий чемпіонат США з тенісу, обідають, мандрують і розважаються всіма можливими способами, відволікають себе різноманітними пристроями, безперервно наповнюють себе інформацією, текстами, комунікацією та розвагами, що напливають на них з усіх боків, і все це для того, аби забути, що їх чекає, де ми є і хто ми такі. Але під яскравим світлом ти нічого цього не приховаєш. Усе прогнило згори донизу. Ти збавляєш свій час в офісі; народжуєш за статистикою своїх двох із половиною дітей; чемно всміхаєшся на вечірці, присвяченій твоєму виходу на пенсію; а потім жуєш своє простирадло й давишся консервованими персиками в будинку для літніх людей. Ліпше було б зовсім не народжуватися — ніколи нічого не хотіти, ніколи ні на що не сподіватися. Ці розумові миготіння й тріпотіння перемішувалися з повторюваними образами або напівсновидіннями, в яких я бачив, як Попчик лежить на боці з випнутими ребрами, — я десь його покинув, забув його нагодувати, й тепер він помирає, ця маячня навідувала мене знову й знову, навіть коли він сидів у кімнаті зі мною й підіймав голову, коли я винувато підстрибував: де ж мій Попчик; і це, у свою чергу, перемішувалося з видіннями обмотаної липучою стрічкою наволочки, що лежала в сталевій труні. Які причини спонукали мене зберігати картину всі ці роки, переховувати її або навіть забрати її з музею — я вже не пам’ятав. Роки стерли цю пам’ять. Картина було частиною світу, який не існував, — або, точніше, я ніби жив у двох світах, і сховище було частиною уявного світу, а не реального. Мені було легко забути про свою схованку, про те, що в ній зберігається; я сподівався, що відчиню її й не знайду в ній картини, хоч я знав, що вона буде там, що вона ховається в темряві й чекає, коли я звідти її дістану, відтоді як там її залишив, наче труп людини, яку я вбив і запхав у льох.

Восьмого ранку я прокинувся після чотирьох годин поганого спання, випатраний до самого нутра й у такому розпачі, у якому досі ніколи не був, але в мене вистачило сили прогуляти Попчика навколо нашого будинку й повернутися на кухню та з’їсти сніданок хворого, що почав одужувати — яйце-пашот та англійський кекс, — зготований мені Гобі.

— І вже час тобі одужати. — Він щойно закінчив власний сніданок і неквапно мив посуд. — Ти білий, як лілея, — я теж був би таким, якби тиждень годувався крекерами та запивав їх газованою водою. Тобі треба вийти на сонце й повітря. Візьми собаку, й вийдіть прогулятися на тривалий час.

— Ти маєш рацію.

Але я не мав найменшого наміру кудись виходити, крім крамниці, де було тихо й поночі.

— Я тебе не тривожив, бо тобі було надто зле, — його діловитий голос і привітні кивки головою збентежили мене й примусили втупитися у свою тарілку, — але коли ти був не в кондиції, тобі кілька разів телефонували на наш домашній телефон.

— Справді?

Я відключив свою мобілку й поклав її в шухляду. Я навіть не дивився на неї, боячись одержати повідомлення від Джерома.

— Якась дуже приємна дівчина. — Він зазирнув у свій блокнот, дивлячись над окулярами. — Дейзі Горслі? (Дейзі Горслі було справжнім ім’ям моєї Керол Ломбард.) — Сказала, що має багато роботи (кодове повідомлення: мовляв, наречений приїхав, не наближайся) і щоб ти надіслав їй есемеску, якщо хочеш сконтактувати.

— О’кей, дуже дякую.

Велике весілля Дейзі в Національному соборі, якщо воно справді відбудеться, повинне було відбутись у червні, після чого вона мала оселитись у Вашингтоні зі своїм БФ — так вона називала бойфренда.

— Місіс Гілдслі телефонувала також щодо високого комода з червоного дерева, не того, який із фронтоном-аркою, а іншого. Вона хоче купити його за добру ціну — вісім тисяч доларів, — я погодився, і, сподіваюся, ти не проти, той комод коштує не дорожче за три тисячі, якщо ти запитаєш мене. І також чоловік телефонував двічі — його звуть, здається, Лусіус Рів?

Я мало не похлинувся кавою — першою, яку наважився влити собі в шлунок за останні дні, — але Гобі, схоже, нічого не помітив.

— Він залишив свій номер. Сказав, ти знаєш, про що йдеться. О, — він сів і несподівано ляснув по столу долонею, — і тобі також телефонував один із дітей місіс Барбур!

— Кітсі?

— Ні. — Він ковтнув чаю. — Платт? Я не помилився — там є такий?

ХІІ

Думка про те, що доведеться говорити з Лусіусом Рівом без підтримки наркотиків, мало не примусила мене повернутися до сховища. Щодо Барбурів: я не мав особливої охоти розмовляти з Платтом також, але, на щастя, відповіла мені Кітсі.

— Ми хочемо влаштувати ще один обід на твою честь, — відразу сказала вона.

— Тобто?

— Хіба ми тобі не сказали? О, мабуть, я мусила зателефонувати! Одне слово, мама була просто щаслива побачитися з тобою. Вона хоче знати, коли ти прийдеш іще.

— Ну, розумієш…

— Тобі потрібне запрошення?

— Ну, щось таке…

— У тебе дивний голос.

— Пробач, я був хворий останніми днями. Грип.

— Справді? От лихо. Ми всі цілком здорові, тож, думаю, ти заразився не від нас. Чого тобі? — запитала вона, звертаючись до невиразного голосу на задньому тлі. — Тут Платт хоче забрати в мене слухавку. Я поговорю з тобою згодом.

— Привіт, брате, — сказав Платт, коли вийшов на лінію.

— Привіт, — відповів я, потираючи скроню, намагаючись не думати про те, як це чудно, що Платт назвав мене братом.

— Я… — Кроки, зачинилися двері. — Я хочу відразу перейти до діла.

— Так?

— Ідеться про меблі, — приязно сказав він. — Ти не зміг би продати деякі з наших?

— Чом би й ні? — сказав я. — Які меблі хоче вона продати?

— Річ у тому, — сказав Платт, — що я не хотів би турбувати маму цим, якщо можливо. Я не певен, чи вона погодиться на це, якщо ти розумієш, про що я кажу.

— Як?

— Розумієш, я хочу сказати, що в неї зібралося забагато барахла. Вона має речі в Мені й тут, у сховищі, на які вона більш ніколи не подивиться. І не тільки меблі. Срібло, колекція монет… кераміка, що коштує чималі гроші, але на вигляд лайно лайном, не стану приховувати. І я висловлююсь не фігурально. Ті штуки справді схожі на коров’ячі кізяки.

— Тоді я, природно, запитаю тебе, чому ти захотів це продати?

— Ну, знаєш, немає особливої потреби це продавати, — поквапом відповів він. — Але річ у тому, що вона надто чіпляється за це старе сміття.

Я потер очі.

— Платте…

— Я хочу сказати, що все це тут лежить мертвим вантажем. І більшість цього барахла належить мені. Монети й деякі старі рушниці та речі, бо бабуся відписала їх мені. Тобто, — діловито, — я буду з тобою відвертий. Тут є ще один чоловік, який хоче все це купити, але, чесно кажучи, я волів би мати справу з тобою. Ти знаєш нас, ти знаєш маму, і, я переконаний, ти даси нам справедливу ціну.

— Зрозуміло, — невпевнено сказав я.

Запала очікувальна пауза, що здавалася нескінченною, так ніби ми зачитували якийсь сценарій і він упевнено чекав, поки я дочитаю свою репліку, — а я міркував, як збити його з його наміру, коли раптом мій погляд упав на ім’я Лусіуса Ріва й номер телефону, записані відкритим, виразним почерком Гобі.

— Знаєш, це все досить складно, — сказав я. — Тобто я повинен особисто побачити ті речі, перш ніж я зможу конкретно щось сказати. Звичайно, звичайно, — він намагався вставити якусь фразу про фотографії, — світлини допомагають оцінювати речі, але їх не досить. Крім того, я не торгую монетами або керамікою того вигляду, про яку ти розповідав. Передусім це стосується монет — тобі справді варто знайти людину, яка займається лише цим. Проте тим часом, — сказав я, а він усе ще намагався перебити мене, — якщо йдеться тільки про те, щоб добути кілька тисяч баксів, я міг би допомогти тобі.

Схоже, це його цілком задовольнило.

— Так?

Я засунув руку під окуляри й стиснув перенісся.

— Ось у чому річ. Я намагаюся забезпечити історію для однієї речі — це справжній кошмар, мій клієнт не хоче дати мені спокій, я хочу викупити ту річ від нього назад, але він чомусь затявся й не погоджується. З якої причини, я не знаю. А проте, думаю, мені допомогло б, якби я зміг показати йому чек, який доводив би, що я купив цю річ в іншого колекціонера.

— Ну, ти знаєш, мама думає, що земля крутиться навколо тебе, — кисло промовив він. — Я переконаний, вона зробить усе, про що ти її попросиш.

— Річ у тому, — Гобі працював унизу стамескою, але я все одно стишив голос, — це все між нами двома, чи не так?

— Звичайно.

— Я не бачу жодної причини, щоб утягувати в цю справу твою матір. Я можу виписати чек продажу й заднім числом поставити дату. Але якщо мій клієнт матиме якісь запитання, а він, думаю, їх матиме, то мені хотілося б спрямувати його до тебе — дати йому твій номер телефону, мовляв, старший син, мати щойно овдовіла, ля-ля-ля…

— Хто цей клієнт?

— Його звуть Лусіус Рів. Ти про нього чув?

— Ні.

— Знаєш, аж ніяк не виключено, що він знайомий із твоєю матір’ю або зустрічався з нею коли-небудь.

— Це не буде проблемою. Мама рідко з кимось зустрічається цими днями.

Пауза. Я почув, як він припалює сигарету.

— Ну й що скаже мені цей мужик, коли зателефонує?

Я описав йому подвійний комод.

— Я надішлю тобі фотографію. Головна ознака — фенікс, вирізьблений на кришці. І ти повинен будеш сказати йому, якщо він зателефонує, що цей предмет був у вашому будинку в Мені доти, доки твоя мати вирішила продати його мені десь два роки тому. Вона купила цю річ у торгівця, який відійшов від справ, старого чоловіка, померлого кілька років тому, ти не пам’ятаєш, як його звали, прокляття, ти мусиш пошукати. Проте якщо він тиснутиме, — дивовижно, як кілька чайних плям і кілька хвилин перебування в духовці за невисоких температур можуть зістарити чистий бланк чека з чекової книжки десь років шістдесятих, яку я купив на блошиному ринку, — для мене буде неважко знайти для тебе й цей чек продажу.

— Второпав.

— Дуже добре. Одне слово, — я обмацав кишені, шукаючи сигарети, яких у мене там не було, — якщо ти зі свого боку мене підтримаєш, якщо скажеш усе так, як я тебе прошу, коли мій клієнт зателефонує, я заплачу тобі десять відсотків від ціни комода.

— І скільки це буде?

— Сім тисяч доларів.

Платт засміявся — напрочуд щасливим і безтурботним сміхом.

— Татусь завжди казав, що всі ви, антиквари, — шахраї.

ХІІІ

Я повісив слухавку, відчувши велику полегкість. Місіс Барбур мала свою частку другосортного й третьосортного антикваріату, але вона також мала чимало солідних речей, і мені було тривожно думати, що Платт може розпродати всі ці речі в неї за спиною, сам не розуміючи, що він витворяє. І я не міг звинуватити себе в тому, що скористався ситуацією, бо якщо хтось і полюбляв уплутуватися в усі можливі халепи, то це Платт. Хоч я багато років уже не згадував про його виключення, але обставини були тоді так приховані, що справді йшлося про якусь дуже серйозну провину, яка в менш закритому навчальному закладі не обійшлася б без поліції. Та історія в дивний спосіб заспокоїла мене, отже, я мав підстави сподіватися, що він забере свої гроші й не базікатиме зайвого. Крім того, якщо хто міг притиснути або залякати Лусіуса Ріва, то це був Платт, найперший у світі сноб і забіяка, яких мало.

— Містер Рів? — чемно запитав я, піднявши слухавку.

— Лусіус, будь ласка.

— Ну, гаразд, Лусіусе. — Його тон змусив мене похолонути від гніву, але знання того, що я маю Платта у своєму рукаві, зробило мене більш самовпевненим, аніж я мав підстави бути. — Ви мені телефонували? Що ви хотіли мені сказати?

— Думаю, не те, чого ви чекали, — почув я швидку відповідь.

— Справді? — безтурботно відповів я, хоч його тон мене стривожив. — Ну то гаразд. Поінформуйте мене.

— Думаю, і ви, мабуть, зі мною згодні, що нам ліпше зробити це в приватній розмові.

— Гаразд. Може, зустрінемося у центрі? — швидко відгукнувся я. — Бо останнього разу ви люб’язно запросили мене до свого клубу.

XIV

Ресторан я вибрав у Трайбеці — досить далеко в діловій частині міста, щоб я міг не боятися зустрітися з Гобі або з кимось із його друзів, але такий, де молоді завсідники, я сподівався, зможуть вибити Лусіуса Ріва з рівноваги. Гамір, світло, розмови, нещадний тиск тіл: для моїх свіжих розбуджених почуттів усе здавалося тепер гострим, непритупленим, і мене так і накрило запахами: вина й часнику, парфумів і поту, курчати, яке шкварчало на тарелі в лимонному жирі і яке поквапно винесли з кухні, — а ще бірюзові канапи, а ще яскраво-помаранчева сукня дівчини, яка сиділа за столом поруч, була як промислові хімікати, що бризкали мені просто у вічі. Мій шлунок закипав нервами, і я жував антацид зі згортка, який мав у кишені, коли підняв голову й побачив, як вродлива, вкрита татуюваннями адміністраторка, така собі млява й байдужа жирафа, ліниво веде до мого столу Лусіуса Ріва.

— Вітаю, — сказав я, не підводячись, щоб його привітати. — Радий вас бачити.

Він кинув навколо сердитим поглядом.

— Хіба ми неодмінно мали сидіти тут?

— Чом би й ні? — байдуже запитав я.

Я умисне обрав стіл на самому проході, не там, де доводилося б кричати, але й не там, де гамір дозволив би нам розслабитися; більше того, я звелів поставити для нього стілець так, щоб сонце світило йому у вічі.

— Це безглуздо.

— О, пробачте. Якщо тут сидіти вам незручно… — Я кивнув у бік зосередженої в собі жирафи, яка повернулася на своє місце й ліниво хитала стегнами.

Переконавшись у тому, що ресторан переповнений, він сів. Хоч він був підтягнутий та елегантний у своїй мові й жестах, а його костюм — модно скроєний для чоловіка його віку, його поведінка нагадувала мені рибу-фугу або мультяшного кінного полісмена, накачаного велосипедним насосом: роздвоєне підборіддя, ніс картоплиною, вузька щілинка рота, й усе це стяглося досередини обличчя, яке палахкотіло апоплексичним червонястим кольором.

Принесли страву: азіатський ф’южн із зеленою цибулею та підсмаженими морськими гребінцями; з виразу обличчя Ріва я зрозумів, що не вельми догодив його смаку, і став чекати, що він хоче мені сказати. У моїй нагрудній кишені лежала скопійована на чисту сторінку однієї з давніх чекових книжок Велті накладна, яку я датував п’ятьма роками тому і яку мав намір показати лише в крайньому випадку.

Він попросив принести йому виделку. Зі свого трохи грізного тареля з «креветками а-ля скорпіон» він повитягував архітектурні прикраси з овочів і поклав їх на край посудини. Потім подивився на мене. Його маленькі й гострі очі були яскраво-блакитними на обличчі кольору рожевої шинки.

— Я знаю про музей, — сказав він.

— Що знаєте? — запитав я після розгубленої мовчанки.

— О, я вас прошу. Ви чудово знаєте, про що я говорю.

Я відчув, як мене кольнуло страхом десь у попереку, хоч і намагався не відривати погляду від тарілки. Білий рис та обсмажені в олії овочі, найдешевша страва в меню.

— Якщо ви не проти, то я не хотів би говорити про це. Тема надто болюча.

— Так, можна собі уявити.

Він сказав це в такому глузливому й провокативному тоні, що я рвучко підняв голову.

— Моя мати загинула, якщо ви хочете нагадати мені про це.

— Так, вона загинула. — Тривала пауза. — І Велтон Блеквелл також.

— Це правда.

— Атож, про це було написано в газетах. Усі про це знали. Але, — він ковзнув кінчиком язика по своїй верхній губі, — ось що мене дивує. Чому Джеймс Гобарт розповідає цю легенду кожному в місті? Про те, як ви прийшли до нього з перснем його компаньйона? Тому що якби він тримав свій рот закритим, ніхто ніколи не поєднав би вас із ним.

— Я вас не розумію.

— Ви дуже добре розумієте, про що я кажу. Ви маєте щось таке, що мені треба. Що треба, власне кажучи, багатьом людям.

Я перестав їсти, зупинивши палички для їжі на півдорозі до рота. Моїм першим підсвідомим імпульсом було підвестися й вийти з ресторану, але майже відразу я зрозумів, якою дурницею це було б.

Рів відхилився назад на стільці.

— Ви нічого не кажете.

— Я мовчу тому, що не почув у ваших словах ніякого сенсу, — різко відповів я, поклавши палички, і на якусь мить швидкість мого жесту допомогла мені пригадати батька.

Як би він повівся в такій ситуації?

— Схоже, ви дуже стривожилися. Чому?

— Я ніяк не можу вгадати, який зв’язок має те, що ви сказали, з подвійним комодом. Бо я перебував під враженням, що ми тут зустрілися саме для того, щоб поговорити про нього.

— Ви дуже добре знаєте, про що я говорю.

— Ні. — Я недовірливо засміявся, і мій сміх прозвучав вельми переконливо. — Боюся, що ні.

— Ви хочете, щоб я сказав це прямим текстом? Прямо тут? Гаразд, я скажу. Ви перебували з Велтоном Блеквеллом та його племінницею, усі троє ви перебували в Галереї 32, і ви, — повільна глузлива посмішка, — були єдиною особою, яка вийшла звідти. І нам відомо, що зникло з Галереї 32, хіба ні?

Я почував себе так, ніби вся кров бурхнула мені в ноги. Навколо нас усюди дзвеніли столові прибори, лунав сміх, голоси відлунювали від плиток на стінах.

— Тепер ви розумієте? — самовдоволено засміявся Рів. Він знову став їсти. — Усе дуже просто. Звичайно, — відклавши виделку, сказав він таким тоном, ніби дорікав мені, — ви ж не думали, що ніхто не зможе скласти ці два плюс два? Ви взяли картину, і, коли ви принесли перстень партнерові Блеквелла, ви повернули йому перстень і віддали йому й картину, не знаю чому — так, так, — сказав він, коли я спробував щось заперечити. Він трохи пересунув свій стілець і затулив очі від сонця долонею. — Адже відтоді Джеймс Гобарт зробив вас своїм вихованцем, відтоді, хвала Богу, він вас утримував, і тепер він доїть ваш маленький сувенір і заробляє на ньому чималі гроші.

«Заробляє на ньому великі гроші? Гобі? Доїть?» — подумав я, а тоді, опам’ятавшись, запитав:

— Він доїть? Що доїть?

— Послухайте, оце ваше нерозуміння того, «що відбувається», починає стомлювати мене.

— Але ж я цілком щирий із вами. Про що, в біса, ви говорите?

Рів стулив губи, схоже, він був дуже задоволений із себе.

— Це виняткова картина, — сказав він. — Прекрасна маленька аномалія — абсолютно унікальна. Я ніколи не забуду, як уперше побачив її в Мауріцгейсі[143]. Вона реально відрізнялася від усіх інших виставлених там картин і взагалі будь-яких картин тієї історичної доби. Важко повірити, що її намальовано в XVII столітті. Одна з найгеніальніших маленьких картин усіх часів, ви хіба зі мною не згодні? Що саме, — він зробив зневажливу паузу, — що саме сказав той колекціонер, ви знаєте, той критик мистецтва, той француз, який її відкрив? Знайшов її завалену різним мотлохом на складі якогось аристократа десь у 1890-х роках і відтоді доклав «розпачливих зусиль», — він зобразив пальцями «лапки», — щоб здобути її. «Запам’ятайте, я повинен отримати цього щигля за будь-яку ціну». Хоч я, звичайно, мав на увазі не цю цитату, а іншу, знамениту. Не сумніваюся, що вона вам відома. Маючи картину стільки часу, ви, певно, дуже добре ознайомилися з нею та з її історією.

Я поклав свою серветку.

— Не розумію, про що ви говорите.

Я більше нічого не міг зробити, як утримувати свою територію і говорити цю фразу. Заперечуй, заперечуй, заперечуй, як мій батько, з’явившись одного разу на великому екрані в ролі бандитського адвоката, радив своєму підзахисному незадовго до того, як його підстрелили.

Але вони мене бачили.

Певно, то був хтось інший.

Є три свідки.

Нехай тебе це не турбує. Вони всі помилилися. «То був не я».

Вони приводитимуть свідків проти мене цілий день.

Ну й нехай приводять.

Хтось опустив штору на вікні, й наш стіл накрила тінь, смугаста, як шкіра тигра. Рів, нахабно подивившись на мене, наколов на виделку помаранчеву креветку і з’їв її.

— Я тут думав, і, можливо, ви мені в цьому допоможете. Яка картина приблизно такого розміру не поступиться їй у рівні мистецької досконалості? Можливо, отой маленький Веласкес, ви знаєте, «Садок біля вілли Медічі»? Але за рідкісністю вона не може зрівнятися зі «Щиглем».

— Поясніть мені все-таки, про що ми говоримо? Бо я не зовсім переконаний, що розумію, до чого ви хилите.

— Що ж, тримайте це при собі, якщо вам так хочеться, — сказав він люб’язно, витираючи рот серветкою. — Ви не одурите нікого. Хоча скажу вам, що з вашого боку було вельми необачно й безвідповідально довірити картину якимсь йолопам, щоб вони віддавали її під заставу кому заманеться.

У відповідь на мій подив, цілком щирий, здивування зблиснуло і на його обличчі. Але воно згасло вже за мить.

— Таким людям не можна довіряти щось настільки цінне, — сказав він, ретельно пережовуючи свій харч. — Якимсь вуличним головорізам, невігласам.

— Те, що ви говорите, не має сенсу! — відрубав я.

— Не має сенсу? — Він поклав виделку. — Ну гаразд. Я вам пропоную — якщо ви все ж таки захочете зрозуміти, про що я кажу, — викупити у вас цю річ.

Я почув гудіння у вухах — давнє відлуння вибуху, як це часто бувало зі мною у хвилини стресу, високий звук, наче до мене наближався з неба літак.

— Назвати вам і цифру? Думаю, півмільйона буде цілком пристойною ціною, беручи до уваги той факт, що я можу цієї ж таки хвилини зателефонувати, — він дістав мобілку з кишені й поклав її на стіл поруч зі склянкою води, — і прикрити ваш бізнес.

Я заплющив очі, потім розплющив їх.

— Послухайте. Скільки разів повинен я це казати? Я не знаю, що ви там думаєте, але…

— Я скажу вам точно, що я думаю, Теодоре. Я думаю про збереження. Ці проблеми, бачу, мало турбували вас або людей, з якими ви працюєте. Не сумніваюся, ви зрозумієте, що для вас це найкращий вихід — і для картини теж. Вона явно допомогла вам зробити статок, але було б безвідповідально — невже ви не погодитеся зі мною? — дозволяти, щоб вона й далі кочувала туди-сюди й наражалась на небезпеку.

Але моє невдаване спантеличення зіграло на мою користь. Після дивної, фальшивої затримки він запхав руку до нагрудної кишені.

— Вам більше нічого не треба? — запитав офіціант, несподівано з’явившись.

— Ні, ні, дякуємо.

Офіціант зник, ковзнувши через кімнату, щоб поговорити з вродливою адміністраторкою. З кишені Рів дістав кілька аркушів згорнутого паперу, які посунув по скатертині до мене.

Це був роздрук статті з Інтернету. Я швидко проглянув її: ФБР… міжнародні агенції… невдала операція… розслідування…

— Що це за лайно? — запитав я таким гучним голосом, що жінка за сусіднім столом підстрибнула.

Рів, захоплений своїм обідом, не сказав нічого.

— Ні, я не жартую. Який стосунок має ця публікація до мене?

Роздратовано переглядаючи статтю (звинувачення в несправедливо завданій смерті… Кармен Гуйдобро, домопрацівниця з агентства працевлаштування в Маямі, застрелена агентами поліції, які штурмували дім), я вже наготувався знову запитати, який стосунок усе це має до мене, коли раптом мене опанував холод.

Картина Старого Майстра, яку вважали знищеною («Щиголь», Карел Фабриціус, 1654), за чутками, була використана як застава в оборудці з Контрерасом, але, на жаль, не була знайдена під час рейду на житловий квартал у Південній Флориді. Хоча вкрадені твори мистецтва часто використовуються як засіб забезпечення капіталу під час торгівлі наркотиками та зброєю, Управління боротьби з наркотиками відкинуло звинувачення відділу розслідування злочинів у галузі мистецтва ФБР у тому, що штурм було здійснено з аматорською недбалістю, зробивши публічну заяву, в якій просило пробачення за випадкову смерть місіс Гуйдобро, водночас пояснивши, що його агенти не навчені ані ідентифікувати, ані знаходити вкрадені твори мистецтва. «У таких критичних ситуаціях, як ця, — сказав Тьорнер Старк, представник прес-офісу Управління боротьби з наркотиками, — нашим найвищим пріоритетом завжди буде безпека наших агентів та цивільних осіб, позаяк ми боремося з незаконним зберіганням і застосуванням наркотичних і психотропних засобів на території Америки». Наступне обурення, а надто спричинене судовим процесом у зв’язку з прикрою смертю місіс Гуйдобро, вилилося в заклик до тіснішої співпраці між федеральними службами. «Один телефонний дзвінок допоміг би все з’ясувати, — сказав Гофстед фон Мольтке, речник департаменту з викрадень творів мистецтва Інтерполу, на вчорашній прес- конференції в Цюриху. — Але ці люди думали тільки про те, щоб здійснити арешт і посадити звинувачених, і тепер, на жаль, картина знову пішла на дно, й може минути не одне десятиліття, поки вона знову випливе на поверхню».

Торговельний обіг украденими картинами та скульптурами оцінюється шістьма мільярдами доларів у масштабах усього світу. Хоч не було підтверджено, що картину хтось бачив, детективи вважають, що рідкісний голландський шедевр уже вивезено з країни, можливо, до Гамбурга, де він перейшов із рук у руки за ціну, що становить мізерну частку тієї багатомільйонної ціни, яку за неї заплатили б на аукціоні…

Я відклав роздрук. Рів, який перестав їсти, дивився на мене з хитрою, напруженою посмішкою. Можливо, незвичність цієї посмішки на його схожому на грушу обличчі примусила мене засміятися: то був стриманий сміх жаху й полегкості — так само сміялися ми з Борисом, коли гладкий коп, який чергував у супермаркеті, погнався за нами (і вже мало нас не спіймав), послизнувся на мокрій плитці на ресторанному подвір’ї і з розгону гепнувся на дупу.

— Що? — запитав Рів. Рот у нього після креветок мав помаранчевий колір. — Знайшли там щось таке, що вас насмішило?

Але я тільки хитав головою й дивився кудись через ресторан.

— Чоловіче, — сказав я, витираючи очі. — Я не знаю, що вам сказати. Ви перебуваєте в полоні якоїсь ілюзії або — я не знаю.

Рів — треба віддати йому належне — не виявив стурбованості, хоч і був невдоволений.

— Пробачте мені, — сказав я, хитаючи головою. — Мені не слід було сміятись. Але це, хай йому грець, найбезглуздіша дурня, яку я будь-коли чув.

Рів згорнув свою серветку й поклав її на стіл.

— Ви брехун, — люб’язно сказав він. — Ви, мабуть, вважаєте, що зможете виплутатися з цієї ситуації, але ви з неї не виплутаєтесь.

— Суд про помилково завдану смерть? Житловий комплекс у Флориді? Ви справді думаєте, що це має до мене якийсь стосунок?

Рів дивився на мене лютим поглядом своїх маленьких світлих голубих оченят.

— Будьте розважливі. Я пропоную вам вихід із безвихідної ситуації.

— Вихід? — Маямі, Гамбург — самих назв цих міст мені вистачило, щоб я знову недовірливо засміявся. — Вихід із якої ситуації?

Рів витер губи серветкою.

— Я радий, що вам усе це здається таким кумедним, — спокійно промовив він. — Бо я цілком готовий зателефонувати тому джентльменові з департаменту крадіжок творів мистецтва, згаданому в публікації, і розповісти йому все, що знаю про вас, про Джеймса Гобарта й про ту оборудку, яку ви здійснюєте разом. Що ви скажете на це?

Я відкинув серветку, відштовхнув назад свій стілець.

— Що ж, телефонуйте йому, не вагайтесь. А коли захочете поговорити про нашу справу, телефонуйте мені.

XV

Роздратування змусило мене залишити ресторан так швидко, що я майже не усвідомлював, куди йду. Та коли я опинився за три або чотири квартали від нього, моє тіло почало тремтіти з такою силою, що я мусив зупинитися в брудному маленькому парку на південь від Кенел-стріт і сісти там на лаві, задихаючись, устромивши голову між коліньми, мій костюм від Тьорнбулла й Ассера під пахвами весь просяк від поту, а я був схожий (так, принаймні, на мене з підозрою дивилися похмурі ямайські няньки та старі італійці, які обмахувалися газетами) на приголомшеного невдачею молодшого брокера, який щойно натиснув не на ту кнопку й програв десять мільйонів.

Через дорогу була якась сімейна аптека. Коли моє дихання заспокоїлося, я перейшов туди — на слабкому весняному вітрі я почувався мерзлякувато, самотньо, — купив пепсі з холодильника, не взявши решти, й повернувся під листяний затінок парку, сівши там на притрушену сажею лаву. Навколо літали й били крильми голуби. Вуличний транспорт із гуркотом мчав до ближнього тунелю, до інших містечок, інших міст, інших бульварів і паркових алей, розколювався на великі безликі потоки торговельного сполучення між штатами. І така велика спокуслива самотність була в цьому гуркоті, майже виклик, як поклик моря, й уперше я зрозумів, який імпульс спонукав мого батька забрати всі гроші зі свого банківського рахунку, забрати свої сорочки з хімчистки, залити повний бак в автомобіль і, ні з ким не попрощавшись, покинути місто. Розпечені сонцем автостради, клацання кнопок на радіо, зерносховища й вихлопні гази, широкі простори відкривалися перед ним, наче потаємний гріх.

Неминуче я подумав про Джерома. Він жив у кінці вулиці Адама Клейтона Пауелла, за кілька кварталів від останньої зупинки на Третій лінії, але ми з ним іноді зустрічалися в барі під назвою «У брата Джея» на Сто Десятій. То була забігайлівка для робітників із піснями Білла Візерса в музичному автоматі та липкою підлогою, професійні алкоголіки відключалися тут після третього бурбону о другій годині дня. Але Джером не продавав пігулок менш як на тисячу доларів, і, хоч я знав, що він із радістю продасть мені кілька пакетиків героїну, мені здалося, що буде набагато менше клопоту зловити таксі й поїхати просто до Бруклінського мосту.

Бабця з собакою чихуахуа, малі діти відбирають одне в одного фруктове морозиво на паличці. Над каналом пролітають сигнали сирен, зливаючись далекою закулісною нотою з дзвоном у моїх вухах, було в цьому щось військово-механічне, схоже на тривале гудіння снарядів, які наближаються.

Затуливши вуха долонями (які зовсім не заглушували дзвону, коли щось його підсилювало), я сидів тихо й намагався думати. Мої дитячі махінації з комодом тепер здавалися мені безглуздими, я просто повинен піти до Гобі й зізнатися, що я накоїв; у цьому немає нічого смішного, суцільна гидота насправді, але краще нехай він почує це від мене. Як він відреагує, я не міг собі уявити; антикваріат був єдиною справою, в якій я щось тямив, мені нелегко буде знайти собі іншу роботу з продажу, але я мав досить вправні руки, щоб прилаштуватися в якійсь майстерні, якщо виникне така необхідність, — золотити рамки або сточувати котушки; за реставрації платили небагато, але так мало людей розуміли, як лагодити старовинні меблі, повертаючи їх до більш-менш пристойного стандарту, що хтось неодмінно візьме мене на роботу. Щодо статті, яку я прочитав, то я був розгублений, ніби потрапив на середину якогось поганого фільму. З одного боку, це була досить-таки спритна оборудка: якийсь умілий шахрай виготовив копію мого «Щигля» (а в тому, що стосувалося його розмірів і техніки малювання, це не становило труднощів), і підробку передавали туди-сюди, користуючись нею як заставою в оборудках із наркотиками, бо нерозумні наркодилери та федеральні агенти вважали її за першотвір. Та байдуже, якою надуманою ця історія здавалась у стосунку до мене та до реальної картини, — Рів правильно про все здогадався. Хто знає, скільком людям Гобі розповів про те, як я прийшов у його дім? Або скільком людям розповіли про це ті люди? Але досі ніхто, навіть Гобі, не здогадався, що означає перстень Велті: я перебував у тій самій галереї, що й картина «Щиголь». Ось у чому начинка пирога, як сказав би мій батько. Через цю історію я можу потрапити до в’язниці. Французький крадій творів мистецтва, який запанікував і спалив чимало вкрадених ним картин (Кранаха, Ватто, Коро), сів до в’язниці лише на двадцять шість місяців. Але то було у Франції, незабаром після 11 вересня, а тепер у світлі нових антитерористичних законів музейні крадіжки дістали новий, набагато серйозніший статус «розкрадання культурних цінностей». Покарання стали набагато суворіші, а надто в Америці. І моє персональне життя не витримає, якщо його піддадуть ретельному розслідуванню. Навіть якщо мені пощастить, я отримаю від п’яти до десяти років.

Які — якщо бути чесним — я заслужив. З якого дива мені здавалося, що я зможу зберегти картину? Я давно-давно хотів дати їй раду, повернути її до музею, якому вона належала, але чомусь знаходив нові й нові причини не повертати. Думки про те, як вона лежить у мене загорнута й запечатана в передмісті, піднімали мій настрій, але самого мене знищували, стирали, ніби, заховавши картину, я збільшував її силу й надавав їй могутнішої та жахливішої форми. І навіть ретельно обгорнута і схована в одній із комірок сховища, вона вихопилася назовні й у шахрайській публічній розповіді осяяла світову пам’ять.

XVI

— Гобі, — сказав я, — я потрапив у халепу.

Він подивився вгору, відірвавши погляд від японської скрині, яку реставрував: півні та журавлі, золоті пагоди на чорному тлі.

— Я можу допомогти?

Він обводив крило журавля акрилом на водній основі, це було щось дуже відмінне від оригіналу, де крило було обведене фарбою на основі шелаку, але перше правило реставрації, як він мене раніше навчав, полягає в тому, щоб не робити того, чого потім не можна буде виправити.

— Річ у тім, що… Я й тебе втягнув у цю історію. Ненавмисне.

— Ну що ж… — його пензель не затремтів, — якщо ти пообіцяв Барбарі Ґвібборі, що ми допоможемо їй із меблями для дому, який вона збудувала в Райнбеку, то викручуйся сам. Кольори чакр. Ніколи про таке диво не чув.

— Ні. — Я став міркувати, що б його сказати кумедного або легкого. Місіс Ґвібборі, дотепно прозвана Заглючкою, завжди була для нас джерелом жартів — але мозок відмовлявся мислити. — Боюся, що ні.

Гобі випростався, заклав пензель собі за вухо, витер лоб яскраво пофарбованою в психоделічно червоний колір хусточкою, так ніби в неї вичавили африканську фіалку, певно, він купив її на одному зі своїх розпродажів у якої-небудь схибленої бабусі.

— То що там у тебе сталося? — спокійно запитав він, потягшись рукою до блюдця, в якому змішував фарбу.

Тепер, після того як мені виповнилося двадцять років, формальність різних поколінь між нами зникла, я спілкувався з ним як із другом, чого не уявляв собі в стосунках із моїм батьком, якби він досі був живим, — я постійно смикався б, намагаючись зрозуміти, чи маю якісь шанси здобути від нього правдиву відповідь.

— Я… — Я помацав рукою, аби переконатися, що стілець позаду мене не липне й можна спокійно на нього сісти. — Гобі, я припустився дурної помилки. Справді, дуже дурної, — сказав я у відповідь на його добродушний, поблажливий жест.

— Знаєш, — він накапав піпеткою в блюдечко натуральної умбри, — дурною це було помилкою чи не дурною, а я минулого тижня на цілий день зіпсував собі настрій, коли побачив, що просвердлив дірку в стільниці місіс Вассерман. А стіл був добрий, доби Вільяма та Мері. Я знаю, вона не побачить того місця, де я залатав дірку, але для мене то була прикра мить.

Через те що він так неуважно слухав, мені стало ще гірше. Швидко, наче ковзаючи вві сні, я вивалив на нього всю історію про Лусіуса Ріва та подвійний комод, не згадавши про Платта й підписаний заднім числом чек у моїй нагрудній кишені. Коли я почав, то вже не міг зупинитися, наче моїм єдиним обов’язком було говорити й говорити, так бандит з автотраси бубнить щось при світлі електричної лампочки в місцевому поліційному відділку. На якомусь місці моєї розповіді Гобі перестав працювати й заклав пензель собі за вухо; він уважно слухав, зсунувши брови, з виразом насупленої арктичної білої куріпки, який я так добре знав. Потім він дістав пензель із соболиної шерсті з-за вуха й занурив його у воду, перш ніж витерти шматком фланелі.

— Тео, — сказав він, затуливши очі долонею. Я забуксував, усе твердячи й твердячи про нереалізований чек, глухий кут, погане становище. — Зупинись. Я все зрозумів.

— Пробач мені, — белькотів я. — Мені не слід було це робити. Ніколи. Але це справжній кошмар. Він розлютився, прагне помститись і має до нас якісь інші претензії — претензії, що не стосуються цієї справи.

— Ну що ж. — Гобі скинув окуляри, і я бачив, що він спантеличений, з того, як обережно в паузі, що настала, він намагався дібрати слова для відповіді. — Що зроблено, те зроблено. Немає сенсу погіршувати становище. Але, — він замовк і на мить замислився, — я не знаю, хто цей чоловік, але якщо він подумав, що цей комод роботи Аффлека, то він має більше грошей, аніж мізків у голові. Заплатити за нього сімдесят п’ять тисяч — адже саме стільки він тобі заплатив?

— Так.

— Тоді його голову слід перевірити, ось що я тобі скажу. Меблі такої якості з’являються на ринку раз або двічі на десять років, можливо. І вони не беруться невідомо звідки.

— Так, але…

— Також, кожному дурневі відомо, що справжній Аффлек коштує набагато більше. Хто стане купувати таку річ, попередньо не з’ясувавши всіх обставин? Ідіот, більше ніхто. До речі, ти, — сказав він, перемкнувши свою увагу на мене, — правильно вчинив, коли він висунув претензії. Ти хотів повернути йому гроші, але він їх не взяв, так ти мені сказав?

— Я не пропонував йому повернути гроші. Я запропонував викупити в нього комод.

— За більшу ціну, аніж він його в тебе купив? А який це матиме вигляд, якщо він звернеться до суду? Чого він не зробить, можеш мені повірити.

У мовчанці, у клінічному світлі його робочої лампи я усвідомив, які ми непевні щодо наших подальших дій. Попчик, лежачи на згорненому рушнику, який Гобі постелив для нього між пазуристими ніжками стола, що стояв під стіною, ворушився й гарчав уві сні.

— Послухай-но мене, — сказав Гобі; він витер кіптяву з рук і потягся за пензлем із якоюсь фантомною рішучістю, наче привид, сповнений бажання зробити свою справу. — Продавати речі я ніколи не був мастаком, ти знаєш, але я давно в цьому бізнесі. Й іноді, — він рішуче змахнув пензлем, — межа між бажанням похвалити свій товар і відвертим обманом лежить у густому тумані.

Я чекав невпевнено, не відриваючи погляду від японської скрині. Вона була дуже гарна, справжня окраса домівки відставного морського капітана в глухому куточку Бостона. Різьба на слоновій кістці та мушлі каурі, цитати зі Старого Заповіту, вигаптувані незаміжніми сестрами, вечорами запах китового жиру в каганцях, тиша близької старості.

Гобі знову відклав пензель.

— О Тео, — сказав він напівсердито, потерши лоба тильним боком долоні й залишивши на ньому темну пляму. — Ти чекаєш, коли я почну тебе шпетити? Ти набрехав тому мужику. Ти спробував це залагодити. Але мужик не хоче продавати комод. Що ти можеш зробити ще?

— Я продав не тільки комод.

— Що ти сказав?

— Я не повинен був цього робити. — Я не міг зустрітися з його поглядом. — Я це зробив спочатку для того, щоб оплатити рахунки, підняти нас із дна, а потім, думаю, хочу сказати, деякі з цих меблів були чудовими, вони одурили навіть мене, а вони просто припадали пилюкою на складі…

Я сподівався почути вигуки недовіри, почути, як Гобі кричатиме, можливо, навіть вибухне. Але було гірше. Вибух гніву я міг би витримати. Натомість він не сказав жодного слова, тільки дивився на мене з якоюсь гіркою розгубленістю, світло лампи утворювало гало за його головою, інструменти, розвішані на стінах, нагадували масонські символи. Він дозволив мені висловити все, що я хотів йому сказати, й вислухав мене спокійно, поки я говорив, а коли нарешті він озвався, його голос був спокійніший, аніж звичайно, і без гніву.

— Ну гаразд. — Він був схожий на алегоричну постать: тесля-містик у чорному фартуху, наполовину схований у тіні. — О’кей. Тож як ти плануєш виплутуватися з цієї історії?

— Я… — Це була не та відповідь, якої я чекав. Боячись його гніву (бо Гобі, хоч і був добродушним чоловіком, якого нелегко було розсердити, безперечно, був наділений норовом), я підготував безліч виправдань, але, дивлячись на його моторошну стриманість, я був неспроможний захищати себе. — Я зроблю все, що ти мені скажеш. — Я не почувався таким присоромленим і приниженим, відколи був дитиною. — Це моя провина — і я беру на себе всю відповідальність.

— Гаразд. Отже, речі продано. — Він намагався осмислити це, розмовляючи сам до себе. — Більше ніхто не зв’язувався з тобою?

— Ні.

— Як довго це тривало?

— О…

Років п’ять, не менше.

— Може рік, може, два.

Його пересмикнуло.

— Господи Ісусе, ні, ні, — поквапно промовив він, — я радий, що ти зі мною відвертий. Але тепер тобі слід зайнятися цією справою, сконтактувати з клієнтами, сказати, що тебе обсіли сумніви, — ти не станеш пояснювати всю справу, але скажеш, що походження речей під підозрою, і запропонуєш викупити меблі за ту саму ціну, за яку їх продав. Якщо вони не погодяться продати їх — чудово. Головне, що ти запропонував їх купити. Але якщо погодяться — ти муситимеш проковтнути пілюлю, зрозумів?

— Зрозумів.

Чого я не сказав — і не міг сказати, — що в нас не вистачить грошей, щоб викупити меблі бодай у четвертої частини таких клієнтів. Ми станемо банкрутами за один день.

— Ти сказав — меблі. Які меблі? Скільки?

— Я не знаю.

— Ти не знаєш?

— Власне кажучи, знаю, але я…

— Тео, будь ласка. — Тепер він розгнівався; це була полегкість. — Годі тобі з цим. Будь зі мною відвертим.

— Розумієш — я не записував своїх оборудок у книги. Я брав гроші готівкою. І я хочу сказати, що ти не зміг би нічого дізнатися, навіть якби переглянув усі папери.

— Тео. Не примушуй мене допитуватися. Скільки меблів ти продав?

— О, — зітхнув я, — дюжину? Можливо, — докинув я, коли побачив розгублений вираз на обличчі Гобі.

Насправді я продав їх утричі більше, але був твердо переконаний, що більшість людей, яких я обшахрував, були надто неосвіченими, щоб це зрозуміти, або надто багатими, щоб їх це турбувало.

— Господи, Тео, — сказав Гобі після приголомшеної мовчанки. — Дюжину речей? Але не за таку ціну? Не так дорого, як Аффлека?

— Ні, ні, — поквапно сказав я (хоч насправді я продав деякі меблі вдвічі дорожче). — І я нічого не продавав нашим постійним клієнтам.

Тут, принаймні, я не набрехав.

— Тож кому ти їх продавав?

— Жителям Західного узбережжя. Кіношникам і технарям. Людям з Волл-стріт також, але переважно молодикам. Багатим і безголовим.

— Ти маєш список своїх клієнтів?

— Ні, реального списку я не маю, але…

— Ти можеш сконтактувати з ними?

— Розумієш, це складно, бо… — Я не турбувався про людей, які вірили, що знайшли справжній «шератон» за помірковану ціну й поквапилися геть зі своїми копіями, думаючи, що обшахрували мене. Тут спрацювало давнє правило Caveat Emptor[144]. Я ніколи не стверджував, що ті меблі були оригіналами. Мене турбували люди, яким я продав меблі навмисне — яким я навмисне брехав.

— Ти не складав списків?

— Ні.

— Але ти їх пам’ятаєш? Ти зможеш їх знайти?

— Більш-менш.

— Більш-менш? Я не розумію, що це означає.

— Є квитанції — адреси доставки. Щось можна з’ясувати.

— Ми маємо гроші, щоб усі їх викупити?

— Ну…

— Можемо? Можемо чи ні?

— Гм… — я не міг сказати йому правду, яка була «ні», — ну з натяжкою.

Гобі потер очі.

— З натяжкою чи без натяжки, але ми повинні зробити це. У нас немає вибору. Затягнемо пояси. Навіть якщо буде тяжко, навіть якщо на певний час заборгуємо з податками. Бо, — продовжив він, поки я дивився на нього, — ми не можемо вважати оригіналом бодай одну з цих речей. Святий Боже, — він недовірливо похитав головою, — та як ти, в біса, все це прокрутив? Багато з цих підробок навіть не є досконалими. Я іноді використовував ті матеріали, які траплялися мені під руку, якось заліплю та й гаразд.

— Власне кажучи…

Насправді робота Гобі була такою досконалою, що обманювала навіть серйозних колекціонерів, хоч тепер не варто було говорити про це…

— І річ у тому, що коли бодай одна з тих речей, проданих тобою як справжня, є несправжньою, то й усі вони будуть несправжніми. Усе буде поставлено під сумнів, кожен предмет меблів, проданий у нашій крамниці. Невже ти про це не подумав?

— Ммм… — Я про це подумав і думав не раз. А після ланчу з Лусіусом Рівом ця думка не йшла мені з голови.

Він так довго мовчав, що я почав нервувати. Але він лише зітхнув, потер очі, а потім повернувся до мене боком і знову нахилився над своєю роботою.

Я мовчав, дивлячись, як його чорний блискучий пензель підмальовує гілку вишні.

Усе тепер змінилося. Гобі і я мали спільну справу, разом складали наші податкові декларації. Я був розпорядником його волі. Замість виїхати звідси й знайти собі власне помешкання я вирішив залишитися тут і платив йому скромне комірне, кількасот доларів на місяць. Моєю домівкою і моєю родиною був лише він. Коли я спускався і допомагав йому в роботі зі склеюванням, то це було не тому, що він потребував моєї допомоги, а задля того, з якою втіхою ми вихоплювали один в одного лещата й горлали один на одного, намагаючись перекричати Малера, увімкненого на повну гучність. Й іноді, коли ми ввечері йшли до «Білого коня», щоб чогось випити і з’їсти по сандвічу біля бару, для мене часто це було найкращою частиною дня.

— Ну що? — запитав Гобі, не обертаючись від роботи, відчуваючи, що я досі стою в нього за спиною.

— Пробач мені. Я не сподівався, що до цього дійде.

— Тео. — Пензель зупинився. — Ти добре знаєш — багато людей вітали б тебе й плескали по спині. І я почуваюся приблизно так само, частина мене цілком тебе підтримує, бо, чесно кажучи, я не розумію, як ти зумів прокрутити таку справу. Навіть Велті (а ти його копія) — клієнти його любили, й він міг продати все що завгодно, але навіть у нього досконалі речі затримувалися на тривалий час. Справжній геплвайт, справжній чіппендейл! Він ніяк не міг позбутися цих чудових меблів. А тобі легко щастило позбутись очевидного барахла за неймовірно високу ціну!

— То було не барахло, — сказав я, радий, що бодай один раз можу сказати правду. — То були досконало виготовлені речі. Вони ошукали навіть мене. Мабуть, тому, що ти сам їх виготовив, ти не міг цього бачити. Якими переконливими вони були.

— Але ж… — Він помовчав, явно шукаючи потрібні слова. — Якщо люди не тямлять у меблях, то важко примусити їх витрачати гроші на них.

— Я знаю.

У нас був дуже цінний, схожий на дракар комод на високих ніжках доби королеви Анни, який у тяжкі для нас дні я марно намагався продати за правильну ціну, яка щонайменше дорівнювала двомстам тисячам доларів. Цей комод стояв у крамниці роками. Але хоч недавно надійшло кілька вигідних пропозицій, я відхилив їх усі — лише тому, що такий досконалий предмет меблів, стоячи на добре освітленому вході до крамниці, відкидав вигідний відблиск на підробки, розтикані по кутках.

— Тео, ти просто диво. Ти геній у тому, що робиш, немає жодного сумніву. Але ж, — його голос знову зазвучав невпевнено; я відчував, як він намагається знайти потрібні слова, — ти розумієш, торгівців годує їхня репутація. Ми все гарантуємо своєю честю. Тобі це добре відомо. Поповзе чутка. Тож я хочу сказати, — він умочив у фарбу пензель, примруживши очі, подивився на скриню, — підробки буває важко довести, але якщо ти про це не подбаєш, то, немає сумніву, ця історія десь відгукнеться нам. — Його рука не тремтіла; лінія, проведена пензлем, була чіткою. — Якщо меблі відреставровано… то забудь про ультрафіолетову лампу, досить перенести їх у добре освітлену кімнату, і ти будеш здивований, бо навіть на звичайній фотографії буде видно різницю в зернистості, якої ти ніколи не помітив би неозброєним оком. Коли хтось сфотографує такі меблі або, не дай Боже, вирішить виставити їх у «Крістіз» або «Сотбіз» на аукціоні з продажу шедеврів американських меблів…

Запала мовчанка, яка все поглиблювалася між нами й ставала дедалі серйознішою.

— Тео. — Пензель зупинився, а тоді знову запрацював. — Я не намагаюся знайти виправдання для тебе, але не думай, що я не знаю: я той, хто поставив тебе в таке становище. Залишив тебе в крамниці на самоті з усіма її проблемами. Сподіваючись, що ти здійсниш диво примноження хлібів і риб. Ти, звичайно, ще дуже юний, — коротко сказав він, напіввідвернувшись, коли я спробував урвати його, — але ти надзвичайно талановитий у тій сфері бізнесу, якою я не хочу займатись, і ти з такою майстерністю витяг нас із боргової ями, що мені було дуже, дуже зручно тримати голову в піску. І не цікавитися тим, що відбувається нагорі. Тому я не менше винен у цій ситуації, аніж ти.

— Гобі, присягаюся, я ніколи…

— Тому що… — Він узяв відкриту пляшечку з фарбою, подивився на етикетку, ніби не міг пригадати, навіщо вона потрібна, і знову її поставив. — Усе було надто добре, щоб бути правдою, чи не так? Хіба не приємно було бачити, скільки грошей полилося на нас згори? І чи я намагався з’ясувати причину? Ні. Не думай, що я не знаю, — якби ти не займався своїми фокусами, ми тепер здавали б це приміщення в оренду й шукали собі нове місце для прожиття. Тому почнімо все спочатку — зітремо те, що було в минулому, — і нехай буде, як буде. Викуплятимемо по черзі річ за річчю. Більше нам нічого не залишається.

— Послухай-но, я хочу, аби було очевидно, — його спокій дратував мене, — уся відповідальність лежить на мені. Якщо нам доведеться відповідати. Я хочу, щоб ти це знав.

— Звичайно. — Коли він заходився махати пензлем, його рухи були на диво практичними, обміркованими, наповненими дивним змістом. — А проте облишмо цю розмову на сьогодні, гаразд? Ні, — сказав він, коли я спробував заперечити, — будь ласка. Я хочу, аби ти цим зайнявся, і я тобі допоможу, якщо виникнуть специфічні обставини, але загалом я більше не хочу про це розмовляти. Добре?

Надворі лив дощ. У підвалі панували волога й бридкий підземний холод. Я стояв, дивлячись на нього, не знаючи ані що робити, ані що сказати.

— Будь ласка. Я не гніваюсь, я хочу лише звикнути до цієї думки. Усе буде добре. А тепер іди нагору, гаразд? — сказав він, побачивши, що я досі стою біля нього. — Я тут саме підійшов до важкого місця, мені треба зосередитись, якщо я не хочу все зіпсувати.

XVII

Я мовчки піднявся нагору по сходинках, які голосно рипіли, повз портрети Піппи, на які не міг підвести очей. Ідучи до Гобі, я думав, що спочатку ознайомлю його з легшими проблемами, а потім перейду до головної. Але головної я йому так і не повідомив, хоч і почувався підлим зрадником. Чим менше Гобі знатиме про картину, тим у більшій безпеці він перебуватиме. Я не мав ніякого морального права втягувати його в цю історію.

І все-таки мені дуже хотілося поговорити з кимось, кому я міг би довіряти. Через кожні кілька років з’являлася нова стаття з новинами про зниклі картини, куди разом із моїм «Щиглем» та двома картинами ван дер Аста включали також кілька цінних середньовічних творів мистецтва й кілька єгипетських старожитностей; вчені писали статті на цю тему, а деякі навіть книги; зникнення цих шедеврів входило в топ-10 найбільших злочинів у сфері високого мистецтва на сайті ФБР. Раніше я дуже тішився з того факту, що більшість людей припускали: той, хто поцупив картини Бальтазара ван дер Аста з 29-ї і 30-ї галерей, украв і мого «Щигля». Майже всі тіла в 32-й галереї лежали біля обвалених дверей, слідчі припускали, що минуло десять секунд, а може, й тридцять, перш ніж упав одвірок, і кілька людей могли б вискочити крізь іще не обвалений отвір. Купу сміття та уламків у 32-й галереї перебрали в білих рукавичках, розчистили за допомогою волосяних віничків із фанатичною ретельністю — і тоді як раму від «Щигля» було знайдено цілісінькою (її повісили порожньою на стіні музею «Мауріцгейс» у Гаазі «як нагадування про непоправну втрату одного з елементів нашої культурної спадщини»), не знайшли жодного фрагмента від самої картини, жодної скіпки, жодної частини старовинного цвяшка, жодної лусочки від характерної свинцево-олов’яної фарби. Та оскільки картина була намальована на дереві, можна було припустити (і хвалькуватий знаменитий історик, якому я був дуже вдячний, категорично на цьому наполягав), що «Щиголь» був вибитий із рами й викинутий у найгарячіший вогонь, який палахкотів у сувенірній крамниці, в самому центрі вибуху. Я бачив його на телебаченні PBS, він із багатозначним виглядом ходив туди-сюди перед порожньою рамою в «Мауріцгейсі», дивлячись у камеру своїм натренованим медійним поглядом. «Ця невеличка картина вціліла після порохового вибуху в Делфті тільки для того, щоб зустріти свою загибель через кілька століть від іншого влаштованого людьми вибуху, — неймовірний сюжет, наче створений пером О. Генрі або Ґі де Мопассана».

Щодо мене, то, згідно з офіційною історією — передрукованою в усіх джерелах і прийнятою як вірогідна, — я перебував за кілька кімнат від «Щигля», коли пролунав вибух. Протягом років багато хто намагався взяти в мене інтерв’ю, та я не захотів зустрітися ні з ким. Але багато людей, свідків, бачили мою матір в останні хвилини її життя в галереї 24, вродливу жінку з темним волоссям в атласному тренчі, і багато з тих свідків бачили поруч неї й мене. Четверо дорослих і троє дітей загинули в галереї 24 — і публічна версія історії, загальноприйнята, стверджує, що я був одним із тіл, розкиданих на підлозі, непритомних і ніким не помічених у тому сум’ятті.

Але перстень Велті був фізичним доказом місця мого перебування. На щастя для мене, Гобі не любив розмовляти про смерть Велті, але вряди-годи — зазвичай нечасто, пізно вночі, після того як випивав кілька чарок, — його хилило на спогади. «Ти можеш собі уявити, як я себе почував?.. Хіба це не чудо?..» Рано чи пізно хтось неодмінно мав зв’язати ці дві події. Я завжди знав, що це станеться, але у своєму наркотичному тумані плив собі вперед протягом років, не думаючи про небезпеку. А може, ніхто нічого й не помітить. А може, ніхто нічого й не знатиме.

Я сидів на краєчку ліжка, дивлячись у вікно на Десяту вулицю — на людей, які поверталися зі служби, йшли обідати, — слухаючи вибухи дзвінкого сміху. За вікном у крузі білого світла від вуличного ліхтаря мрячив дрібний туманний дощ. Усе здавалося тремким і шорстким. Мені страшенно захотілося ковтнути таблетку, і я вже хотів підвестися й налити собі випити, коли — за кругом звичайного вуличного освітлення і збоку від людей, які кудись поспішали, я помітив самотню постать чоловіка, який нерухомо стояв під дощем.

Минуло півхвилини, а він усе ще там стояв. Я вимкнув лампу й підійшов до вікна. Ніби відповідаючи на мій рух, силует відійшов іще далі від вуличного світла. І хоч його обриси було важко роздивитися в темряві, я дістав про нього досить чітке уявлення: високі сутулі плечі, короткі ноги та грубий ірландський торс. Джинси й толстовка з каптуром, важкі черевики. Якусь мить він стояв нерухомо, силует робітника, недоречний на вулиці о цій годині серед помічників фотографа та добре вдягнених парочок, веселих студентів, що розбігалися по ресторанах. Потім він обернувся й поквапно подався геть; коли він ступив у наступний круг від світла, я побачив, як він засунув руку до кишені, дістав мобілку й став поквапно набирати номер телефону, опустивши голову і про щось міркуючи.

Я опустив завісу. Я був переконаний: мені щось привиділось, насправді мені постійно щось ввижалося, адже так воно й буває, коли ти живеш у модерному місті й твоє життя складається з майже невидимих зернят жаху, нещасть, підстрибувань від автомобільних гудків, запахів диму, дзенькоту розбитого скла. А проте мені хотілося, щоб я був на сто відсотків упевненим, що став жертвою своєї уяви.

Усюди панувала мертва тиша. Вуличне світло крізь мереживні штори малювало на стінах якісь химерні візерунки. Я завжди знав, що було помилкою тримати картину в себе, та все ж таки її тримав. Тримання її в себе не могло призвести ні до чого доброго. Я не здобув від цього ані вигоди, ані втіхи. У Лас-Веґасі я принаймні міг милуватися нею, коли мені хотілося, коли я був хворий, або сонний, або сумний, рано-вранці або опівночі, восени, влітку, за похмурої чи сонячної погоди. Одна річ — дивитися на картину в музеї, але бачити її при всіх цих освітленнях, настроях, у всі сезони — це означало бачити її в тисячу різних способів; тримати ж її схованою в темряві — річ, створену зі світла, яка жила лише на світлі, — було такою помилкою, якої я навіть не міг пояснити. Більше навіть, ніж помилкою, — божевіллям.

На кухні я накидав льоду в склянку, пішов до буфету й налив собі горілки, повернувся до своєї кімнати, дістав айфон із кишені куртки, спершу автоматично набрав три перші цифри Джеромового пейджера, але потім скинув дзвінок і натомість набрав номер Барбурів.

Відповіла Етта.

— Тео, — сказала вона радісним голосом, чути було, як на кухні працює телевізор. — Ти телефонуєш до Кетрін?

Лише родина Кітсі та найближчі друзі називали її Кітсі, для всіх інших вона була Кетрін.

— Вона є?

— Вона буде після обіду. Я знаю, вона чекала, коли ти зателефонуєш.

— Гм… — Я не міг не відчути задоволення. — То ти скажеш їй, що я телефонував?

— Коли ти прийдеш до нас іще?

— Сподіваюся, що скоро. Платт удома?

— Ні, його теж немає. Я і йому скажу, що ти телефонував. Приходь до нас скоріше, гаразд?

Я вимкнув мобілку й сів на краєчок ліжка, п’ючи горілку. Було обнадійливо знати, що в разі потреби я зможу зателефонувати до Платта — не про картину, я не довіряв йому настільки, але про Ріва та проданий йому комод. Мені було тривожно, що Рів досі нічого про це не сказав.

Але — що він міг зробити? Чим більше я про це думав, тим більше мені здавалося, що Рів припустився великої помилки, пішовши в лобову атаку на мене. Який йому сенс заявляти на мене в поліцію через ті меблі? Чи він щось виграє, якщо мене заарештують, а картину знайдуть, адже тоді вона вислизне з його рук назавжди. Якщо він хоче здобути її, то йому нічого не залишається, як чекати, коли я приведу його до неї. Єдина перевага, яку я мав у цій історії для себе, — це те, що Рів не знав, де картина. Він міг найняти кого завгодно стежити за мною, та, допоки я триматимуся якнайдалі від сховища, він ніколи її не знайде.

Розділ X

Ідіот

I

— О, Тео! — сказала Кітсі якось по обіді в п’ятницю незадовго до Різдва, узявши одну з маминих смарагдових сережок і піднявши її до світла. Ми обідали у «Фреда», після того як цілий ранок ходили по «Тіффані», роздивляючись срібло й порцеляну. — Вони прекрасні! Ось тільки… — Її лобик спохмурнів.

— Що?

Була третя година. У ресторані все ще було багато людей і лунало багато базікання. Коли вона вийшла зателефонувати, я дістав сережки з кишені й поклав їх на скатертину.

— Я лиш подумала. — Вона зсунула брови, ніби дивилася на черевики, не певна, чи варто їх купувати. — Я хочу сказати — вони розкішні! Дякую тобі! Але чи будуть вони доречні? На церемонії?

— Сама вирішуй, — сказав я, потягшись до «Кривавої Мері» і зробивши великий ковток, щоб приховати подив і роздратування.

— Бо це смарагди. — Вона піднесла одну сережку до вуха, замислено скосивши погляд убік. — Я їх обожнюю! Але… — Вона знову підняла їх і подивилася, як вони заіскрилися в розсіяному сяйві над нашими головами, — смарагд насправді не мій камінь. Тобі хіба не здається, що вони занадто різкі? На білому тлі? І з моєю шкірою? Eau de Nil[145]! І мамі теж зелений колір не личить.

— Як хочеш.

— Ну ось, ти й розсердився.

— Ні, я не розсердився.

— Ні, ти розсердився! Я вразила твої почуття!

— Ні, я просто втомився.

— Схоже, настрій у тебе геть зіпсований.

— Облиш, Кітсі. Я втомився.

Ми доклали героїчних зусиль, шукаючи собі квартиру, неймовірно занудний процес, до якого ми підходили з добрим гумором, хоч від голих стін та порожніх кімнат, де блукали привиди інших людей, долітали (до мене) відлуння дитинства, від ящиків із речами, кухонних запахів і затінених спалень, що їх покинуло життя, але ще більше, ніж це, мене непокоїло якесь зловісне механічне гудіння, чутне (я був певен) лише для мене, яке ширилося від натужного дихання страху і яке брокери, чиї веселі голоси відбивалися від потертих поверхонь, ніяк не могли розвіяти.

І чому все так відбувалося? Адже не кожне оглянуте нами помешкання було покинуте через якусь трагедію, що мені ввижалася. Той факт, що я нюхом відчував розлучення, банкрутство, хворобу та смерть майже в кожному місці, був очевидною ілюзією — а крім того, якої шкоди могли завдати проблеми попередніх пожильців, реальні чи вигадані, Кітсі або мені?

— Не занепадай духом, — казав Гобі (він, як і я, був занадто чутливим до душ кімнат і об’єктів, до еманацій, які залишав по собі час). — Дивись на це як на роботу. Як на перебирання в ящику всілякого залізяччя. Ти знайдеш потрібну тобі деталь, якщо зціпиш зуби й шукатимеш до запаморочення.

І він мав рацію. Я завзято перебігав — як і вона, до речі, — від одного вільного будинку до іншого, зазираючи до ще довоєнних будівель, де блукали привиди самотніх бабусь-єврейок, і до скляних монстрів, де я ніколи не зміг би жити без відчуття, що через вулицю в мене націлені гвинтівки снайперів. Але ніхто й не вважав пошуки помешкання для житла веселою розвагою.

Натомість перспектива подорожі з Кітсі по крамницях «Тіффані», щоб скласти для гостей список подарунків, які ми хотіли б одержати на весілля, здавалася мені надзвичайно легкою справою. Мовляв, ми зустрінемося з весільним консультантом, покажемо йому все, що нам подобається, а потім попідруч подамося разом на різдвяний ланч. Натомість — цілком несподівано — виявилося, що нам треба буде проштовхуватися крізь густі юрби в одному з найбільш переповнених у п’ятницю перед Різдвом магазинів на Мангеттені: у ліфтах штовханина, на сходах штовханина, усюди косяки туристів, різдвяні покупці обліплюють прилавки-вітрини шаром у п’ятеро-шестеро людей, купуючи наручні годинники й шарфи, жіночі сумочки та каретні годинники, книжки з етикету та інші розмаїті товари характерного «тіффанівського» зеленаво-блакитного кольору. Ми протягом кількох годин блукали по п’ятому поверху в супроводі весільної консультантки, яка так тяжко працювала, щоб забезпечити нам бездоганне обслуговування й допомогти зробити впевнений вибір, що, здавалося, нас переслідувала («Візерунок на порцеляновому сервізі має виражати саму суть вашого подружжя, бути важливим ствердженням вашого стилю»), тоді як Кітсі металася від одного набору до іншого: золотий обвід!.. е ні — синій; стривай-но… яким був перший? Восьмигранний — чи це не занадто? А консультант була тут як тут зі своїми глибокими екзегезами: урбаністична геометрія… романтичні квіткові візерунки… позачасова елегантність… яскраві зблиски… і хоч я постійно з усім погоджувався, цей чудовий і он той чудовий, я прийму будь-яке твоє рішення, Кітс, консультантка показувала нам усе більше й більше наборів, вочевидь, сподіваючись одержати від мене твердіший вияв переваги, делікатно пояснюючи мені чудові якості кожного, позолочена бронза тут, а он там ручне фарбування рамок, аж поки я мусив прикушувати язик, аби не казати того, що справді думаю: попри майстерність виготовлення речей, для мене байдужісінько, яку конструкцію вибере Кітсі, ікс чи ігрек, бо в тому, що стосувалося мене, воно було абсолютно однаковим: новим, нецікавим, мертвим на дотик, не кажучи вже про ціну — вісімсот доларів за вчора виготовлену тарілку? Одну тарілку? Можна купити чудовий сервіз вісімнадцятого століття за невелику частку ціни цього холодного, блискучого, щойно виготовленого товару.

— Але ж не можуть вони подобатися тобі всі однаково! Звичайно, я віддаю перевагу арт-деко, — сказала Кітсі, звертаючись до продавчині, яка слухняно нависла над нею, — та хоч як такий стиль подобається мені, він може не зовсім нам підійти. — І вона обернулася до мене: — А якою буде твоя думка?

— Я погоджуся з усім, чого ти захочеш. Справді погоджуся, — сказав я, засунувши руки в кишені й дивлячись убік, доки вона стояла, шанобливо блимаючи на мене очима.

— Ти здаєшся дуже нервовим. Я хочу, аби ти сказав мені, що тобі подобається.

— Так, але…

Я розпакував так багато порцеляни з розпродажів після похоронів та розлучень, що був якийсь невимовний смуток у цих осяйних новісіньких вітринах, які мовчки запевняли, нібито блискучий новий столовий посуд обіцяє таке саме блискуче і вільне від трагедій майбутнє.

— Китайський посуд? Чи «Птахи Нілу?» Скажи, Тео, я знаю, один із них тобі більше подобається.

— Ви не помилитесь, вибравши будь-який з них. Обидва вони яскраві й незвичайні. Проте цей ось простіший, на повсякдення, — сказала консультантка підбадьорливо, у її свідомості, либонь, простіший було ключовим словом для спілкування з розгубленими й вередливими женихами. — Він справді простий і дуже нейтральний.

Здавалось, у її протоколі записано, що нареченому дозволено обирати тільки порцеляну для щоденних потреб (очевидно, для пиятик з нагоди Супербоулу[146], які я влаштовуватиму з хлопцями, ха-ха!), тоді як посуд для «врочистих випадків» було дозволено обирати лише справжнім експертам — дамам.

— Годиться, — сказав я сухішим тоном, аніж хотів, коли зрозумів, що вони чекають, аби я що-небудь сказав.

До примітивного білого сучасного посуду я не міг відчути великого ентузіазму, а надто коли його продавали по чотириста доларів за тарілку. Це нагадало мені про милих стареньких бабусь в одязі від «Мерімекко»[147], яких я іноді зустрічав у «Ріц Тавері»[148]. Вдови в тюрбанах, із леопардовими браслетами та скрипучими голосами, що мріють переселитися до Маямі, чиї квартири наповнені меблями з тонованого скла та хромованої сталі, які в сімдесятих роках їхні декоратори купували для них за вартістю доброї «королеви Анни», але (я мусив неохоче повідомляти їм це) які не зберегли своєї ціни й тепер не можуть бути продані навіть за половину тих грошей, що було за них заплачено.

— Порцеляна. — Весільна консультантка провела по краю тарілки нігтем із нейтральним манікюром. — Знаєте, як я хочу, щоб мої подружжя думали про срібло, кришталь і порцеляну? Як про складник ритуалу завершення дня. Це вино, розваги, ніжність родинного життя. Сервіз із вишуканої порцеляни — це прямий шлях до того, щоб надати вашому шлюбу стилю й романтики.

— Я згоден, — сказав я.

Але ця думка мене вжахнула. Й усунути її неприємний смак не змогли навіть дві порції «Кривавої Мері», які я випив у «Фреда».

Кітсі дивилася на сережки з сумнівом, як мені здалося.

— Гаразд, я надіну їх на весілля. Вони чудові. І я знаю, що вони належали твоїй матері.

— Я хочу, аби ти наділа те, що тобі до вподоби.

— Я тобі скажу, що я думаю. — Вона грайливо потяглася через стіл і взяла мою руку. — Я думаю, тобі треба передрімати.

— Однозначно, — сказав я, притиснувши її долоню до свого обличчя і згадавши про те, як мені пощастило.

ІІ

Це сталося дуже швидко. Не минуло й двох місяців після мого обіду в Барбурів, а ми з Кітсі вже бачилися практично щодня — ходили на тривалі прогулянки, обідали (іноді в «Матч 65» або в «Ле Більбоке», іноді сандвічами на кухні) і розмовляли про давні часи: про Енді та дощові неділі, коли ми грали в «Монополію» (ви двоє були такими підлими… я проти вас була наче Ширлі Темпл[149] проти Генрі Форда й Джей Пі Моргана…), про ту ніч, коли вона плакала, бо ми примусили її дивитися «Хеллбоя» замість «Покагонтас»[150], і наші стражденні вечори в строгих костюмах — для двох малих хлопчиків, звичайно ж, було справжньою мукою сидіти, наче скуті, в яхт-клубі, цмулячи кока-колу з лаймом, тоді як містер Барбур нишпорив неспокійним поглядом по залі, видивляючись свого улюбленого офіціанта Амадео, з яким він полюбляв практикувати свою кумедну іспанську мову в дусі Шав’є Кугата[151]… шкільні друзі, вечірки, нам із нею завжди було про що поговорити, чи пам’ятаєш те, чи пам’ятаєш се, чи пам’ятаєш, коли ми… не те що з Керол Ломбард, де були тільки пиятика й секс і не було чого сказати одне одному.

Не те щоб ми з Кітсі також не були дуже різними людьми, але це й нормально: зрештою, як вельми розумно зауважив Гобі, хіба шлюб не має бути поєднанням суперечностей? Хіба я не мав принести нові починання в її життя, а вона — в моє? А крім того (переконував я себе), хіба для мене не настав час Рухатися Вперед, Змінити Ситуацію, відійти від саду, який був для мене закритий? Жити Теперішнім, Зосередитися на Сьогодні замість тужити за тим, чого я ніколи не зможу мати? Протягом років я нидів у теплиці руйнівної туги: Піппа, Піппа, Піппа, збудження й розпач, які ніколи не закінчувались, якісь не варті уваги події підкидали мене до зірок або занурювали в безмовну депресію; побачивши її ім’я на екрані мобілки або прочитавши надісланий нею мейл, підписаний «з любов’ю» (так Піппа підписувала кожне своє послання, хоч би кому вона його надсилала), я по кілька днів почувався на сьомому небі від щастя, а коли, телефонуючи Гобі, вона не просила покликати мене (а чом би вона мала мене кликати?), я впадав у глибокий розпач. Я був жертвою ілюзії, і я це знав. Гірше того, моє кохання до Піппи було перемішане нижче ватерлінії з моєю матір’ю, зі смертю моєї матері, з утратою матері й неможливістю її повернути. Сліпе дитяче бажання врятувати й бути врятованим, повторити минуле й зробити його інакшим жадібно присмокталося до неї. У цьому бажанні була розхитаність, була хвороба. Я бачив речі, яких не існувало. Я був лише за крок від якогось самотнього невдахи з трейлера замість власного помешкання, що волочиться за дівчиною, яку зустрів десь у торговельному центрі. Бо істина була в тому, що ми з Піппою бачилися хіба що двічі на рік; обмінювались електронними посланнями й есемесками, хоч і не дуже регулярно. Коли вона приїздила до Нью-Йорка, ми обмінювалися книжками і ходили разом у кіно; ми були друзями — й більш нічого. Моя надія на близькі взаємини з нею була цілком нереальною, тоді як мій смуток, моє розчарування були занадто моторошною реальністю. Але хіба можна було дозволити безнадійній, позбавленій будь-яких шансів на взаємне почуття одержимості отруїти всю решту мого життя?

Визволитися з-під її гніту було моїм свідомим рішенням. Я мусив багато чого втратити, як тварина, готова відгризти собі лапу, щоб визволитися з пастки. Але ж я досяг успіху, і на протилежному боці на мене чекала Кітсі, дивлячись своїм зацікавленим аґрусово-сірим поглядом.

Нам із нею було весело. Нам було добре. Вона вперше залишилася на все літо в Нью-Йорку, «вперше за все своє життя» — будинок у штаті Мен був замкнений, дядько Гаррі та кузени поїхали в Канаду на Мадленські острови, «а я тут трохи знудилася з мамою — о, будь ласка, забери мене куди-небудь. Чи не хочеш поїхати зі мною на пляж на ці вихідні?» Отож на вихідні ми поїхали до Іст-Гемптона, де заночували в домі її друзів, які проводили літо у Франції. А протягом тижня ми зустрічалися в центрі міста, коли в мене закінчувалася робота, пили ледь тепле вино на літніх верандах — безлюдні вечори в Трайбеці, хідники дихають жаром, і гарячий вітер із метро здуває іскри з кінчика моєї сигарети. Зате в кінотеатрах завжди панувала прохолода, як і в залі Кінга Коула[152], й в «Устричному барі» біля центрального вокзалу. Двічі на тиждень — у капелюшку, рукавичках, у кедах-перселлах та акуратній спідничці, натершись від голови до ніг кремом проти засмаги (бо в неї, як і в Енді, була алергія на сонце), вона сідала у свій чорний «міні-купер», багажник якого був спеціально перероблений так, щоб у ньому поміщалася сумка з ключками для гольфа, і їхала до Шиннекока або Мейдстоуна. Та, на відміну від Енді, вона щебетала й пурхала, нервово сміялася з власних жартів, здавалося, привид батька витав над нею, передаючи їй свою енергію, але без його відстороненості та іронії. Її досить було напудрити й наліпити їй на обличчя мушку, і ви побачили б перед собою версальську фрейліну з білою шкірою та рожевими щоками, гарненьку сміхотливу дівчину. І в місті, і за містом вона носила коротенькі лляні сукні, урізноманітнюючи їх вінтажними крокодиловими сумочками бабусі, і вкладала папірці зі своїми ім’ям та адресою в «лубутени» на височезних підборах, у яких шкутильгала, долаючи біль, — на той випадок, якщо скине їх, щоб потанцювати або поплавати, й забуде, де їх залишила: сріблясті черевички, гаптовані черевички, гостроносі й прикрашені стрічками, по тисячі доларів за пару. «От мурло!» — кричала вона зі сходів мені навздогін, коли о третій годині ранку, наковтавшись по саму зав’язку рому з кока-колою, я нарешті вибігав від неї на вулицю, щоб упіймати таксі, бо наступного дня мене чекала робота.

Вона першою запропонувала, щоб ми одружилися. Ми з нею їхали на вечірку. «Шанель № 19», світло-блакитна сукня. Ми вийшли на Паркову авеню, трохи сп’янілі від коктейлів, які вже випили вдома, й вуличні ліхтарі спалахнули в ту мить, коли ми вийшли на вулицю, і ми завмерли на місці й подивились одне на одного: то це ми зробили? Ця мить була такою несподіваною, що ми обоє істерично зареготали — враження було таке, ніби світло виливалося з нас, ніби ми були тим двигуном, який давав електричний струм Парковій авеню. І тоді Кітсі схопила мене за руку й сказала:

— Ти знаєш, що нам треба зробити, Тео?

Я точно знав, що вона хотіла мені сказати.

— Ти в цьому переконана?

— Так, переконана! А ти так не вважаєш? Я думаю, мама буде щасливою!

Ми навіть не призначили дату. Ми знову й знову змінювали її залежно від завантаженості церкви, зайнятості певних учасників урочистості, без яких годі було обійтися, ще в когось там то важливий турнір, то пологи, то біс його знає що. Таким чином наше весілля стало розростатися до велетенських розмірів — чисельністю в кількасот гостей, вартістю в багато тисяч, костюми й хореографія, як на бродвейській виставі, — я не міг збагнути, як наше весілля набуло таких грандіозних масштабів. Я знав, що іноді за весілля, яке виходить із-під контролю, звинувачують матір нареченої, а проте місіс Барбур не мала до цього жодного стосунку, вона тепер майже не виходила зі своєї кімнати й від свого кошика з рукоділлям, ніколи не відповідала на телефонні дзвінки, не приймала запрошень і навіть більше не ходила до перукаря — і це вона, яка раніше відвідувала перукаря через день рівно об одинадцятій годині, перед тим як вирушити на званий обід.

— Хіба мама не буде щасливою? — прошепотіла Кітсі, штовхнувши мене під ребра своїм маленьким гострим ліктем, коли ми поквапно поверталися до кімнати місіс Барбур.

І спогад про те, з якою радістю зустріла місіс Барбур наше повідомлення («Скажи їй ти, — порадила мені Кітсі, — вона буде вдвічі щасливіша, якщо почує це з твоїх уст»), був тією миттю, яку я знову й знову повторював у своїй пам’яті, і вона ніколи мене не стомлювала: її приголомшений погляд, а потім радість, яка розквітла на її холодному, стомленому обличчі. Вона простягла одну руку до мене, а другу до Кітсі, але чудова усмішка — я ніколи цього не забуду — призначалася тільки мені.

Хто б міг подумати, що я можу зробити когось таким щасливим? Чи що сам я можу бути таким щасливим? Я вистрілював почуттями, наче з рогатки; після буття замкненим та анестезованим протягом стількох років моє серце дзвеніло й стукало, літаючи, наче бджола під склом, усе було для нього яскравим, гострим, плутаним, хибним — але це був чистий біль, на відміну від тупого смутку, що гнітив мене протягом років, коли я жив на пігулках, наче гнилий зуб, хворе, брудне ниття чогось зіпсованого. Ясність збуджувала мене; це було так, ніби я зняв забруднені окуляри, які затуманювали все, що я бачив. Усе літо я прожив у практично гарячковому стані: я дзвенів, божеволів, вибухав енергією, харчувався самим лише джином із креветками й надихався стуканням тенісних м’ячиків. І міг думати лише про Кітсі, Кітсі, Кітсі!

Але ось минуло чотири місяці, настав грудень, прийшли холодні ранки, у повітрі дзвеніло Різдво, а ми з Кітсі були заручені, і хіба не щасливим я себе почував? Та хоч усе було надто досконалим, серця й квіти, як у кінці музичної комедії, мене раптом опанувала нудьга. З невідомих причин потік енергії, який проніс мене через усе літо, десь у середині жовтня викинув мене у мряку смутку, що нескінченно простягалася в усіх напрямках: за рідкісними винятками (Кітсі, Гобі, місіс Барбур), я зненавидів усіх людей, що оточували мене, не звертав уваги на те, що вони казали, не міг розмовляти з клієнтами, не міг чіпляти етикетки на свої товари, не міг їздити в метро, уся людська діяльність здавалася мені безглуздою, незрозумілою, таким собі чорним ворушінням мурах у пустельному місці, ніде не було жодного зблиску світла, хоч би куди падав мій погляд; антидепресанти, які я ретельно ковтав вісім тижнів, анітрохи мені не допомогли, не допомогли мені й ті, які я приймав раніше (на той час я вже перепробував їх усі; мабуть, я належав до тих двадцяти відсотків нещасних, у яких виникали не квітучі поля та барвисті метелики, а головний біль та суїцидальні думки); і хоч темрява іноді прояснювалась і я міг бачити своє оточення, знайомі контури поновлювали свої форми, наче меблі в спальні перед світанком, — моя полегкість завжди була тимчасовою, бо цілковитий світанок ніколи не приходив, речі завжди затягувалися темрявою, перш ніж я встигав зорієнтуватись, і я знову відчував, як мої очі наповнюються чорнилом і я провалююсь у пітьму.

Я не знав, чому раптом настрій у мене так зіпсувався. Я не зміг подолати свої почуття до Піппи і знав, що, мабуть, ніколи їх не подолаю, й виходило, з ними мені доведеться жити, зі смутком любити жінку, з якою я ніколи не зможу бути поруч; але більш нагально переді мною постали труднощі (які я раптом виявив), пов’язані з тим, що мене все глибше затягувало у водоверть спілкування. Ми з Кітсі більше не втішалися приємними вечорами à deux[153], тримаючись за руки, самі на диванчику в напівтемряві ресторану. Натомість тепер майже щовечора відбувалися гулянки з її друзями, сповнені гамірних веселощів, коли (засмиканий, не підтриманий наркотиками, напружений до останнього синапса) я був неспроможний виявити достатній соціальний запал, а надто коли почувався стомленим після роботи — а потім до цього ще й додавалися підготовчі заходи до весілля, лавина дрібниць, у яких я мусив брати участь із таким самим ентузіазмом, як і вона, яскравий шквал брошурок і товарів. Цей клопіт вона сприймала як повноцінну роботу: відвідати продавців канцелярських товарів та квітів, вибрати компанію з обслуговування бенкету й постачальників, назбирати зразки тканин і коробок із птифурами та зразками тістечок, хвилюватись і постійно просити мене допомогти їй зробити вибір між практично однаковими відтінками на кольоровій шкалі кремового й лавандового, скоординувати низку «дівочих вечірок» зі своїми дружками та «хлопчачих вікендів» — для мене з друзями друзів (чи, бува, не Платт їх організовуватиме? У такому разі я можу розраховувати принаймні на те, що не залишуся тверезим), — а потім зі стосиками яскравих буклетів обміркувати плани на медовий місяць (Фіджі чи Нантакет[154]? Міконос[155] чи Капрі?).

— Фантастично, — казав я своїм новим люб’язним, спеціально для Кітсі відрепетируваним голосом, — це все просто чудово. — Хоч якщо взяти до уваги стосунки її родини з водою, то здавалося дивним, що вона не виявляла цікавості ані до Відня, ані до Парижа, ані до Праги, ані до будь-якого місця призначення, що не було островом посеред паскудного океану.

Проте я ще ніколи так упевнено не дивився в майбутнє. І коли я нагадував собі про правильність мого курсу, а я нагадував про це собі часто, мої думки летіли не тільки до Кітсі, а й до місіс Барбур, чиє щастя вселяло мені впевненість і розтікалося приємними потоками по каналах мого серця, засушеного протягом багатьох років. Від наших новин вона помітно розквітла й випросталася; вона почала метушитися по квартирі, трохи підфарбовувати губи помадою, а її повсякденні взаємини зі мною стали осяяні постійним мирним світлом, яке збільшувало простір навколо нас і проникало в мої найтемніші закутки.

— Я ніколи не думала, що знову зможу бути щасливою, — зізналася вона мені одного вечора за обідом, коли Кітсі несподівано підхопилася на ноги й побігла до телефону, як мала звичку робити, і ми залишилися тільки вдвох за столом у її кімнаті, незграбно колупаючи паростки спаржі та стейки з лосося. — Бо ти завжди був таким добрим до Енді, підбадьорював його, підтримував його впевненість у собі. Він завжди був найкращим поруч із тобою. І я така рада, що ти станеш офіційним членом нашої родини, що ми тепер зробимо наш зв’язок законним, бо — можливо, мені й не варто це казати, але, думаю, ти не образишся, якщо я в цю мить відкрию своє серце, — я завжди думала про тебе як про власного сина, ти це знав? Навіть тоді, коли ти був зовсім малим хлопчиком.

Ці слова так мене шокували та розчулили, що я зреагував на них геть розгублено й став заникуватися, тож вона пожаліла мене і звернула розмову на іншу тему. Та щоразу, коли я їх згадував, я відчував, як мене овіює теплом. З не меншою втіхою (хоч і з певним відчуттям сорому) я пригадую, як була вражена Піппа, коли я повідомив їй новину телефоном. Знову й знову я пригадував, як вона приголомшено замовкла, сказавши:

— Що? — а потім, опанувавши себе, промовила: — О, Тео, як чудово! Як мені хочеться познайомитися з нею!

— О, вона дивовижна! — сказав я з отруйним підтекстом. — Я кохав її ще відтоді, як ми були дітьми.

І поступово до мене доходило, що це правда. Поєднання минулого з теперішнім було на диво еротичним: я переживав нескінченну втіху, пригадуючи, як дев’ятирічна Кітсі зневажала тринадцятирічного мене (закочувала очі, надувала губи, коли їй доводилося сідати поруч зі мною за столом). І мені будо ще приємніше спостерігати, з яким шоком сприймали повідомлення про наш шлюб люди, які знали нас від дитинства. Ти? І Кітсі Барбур? Справді? З нею? Я обожнював бешкетне баламутство неймовірної ситуації: прослизнути до її кімнати, коли її мати заснула, — до тієї самої кімнати, яку вона тримала замкненою від мене, коли ми були дітьми, кімнати з тими самими рожевими шпалерами, яка анітрохи не змінилася від часів Енді, з тими самими написами «НЕ ЗАХОДЬ», «НЕ ТУРБУЙ», — я спиною відчиняв двері, затягував її туди, Кітсі замикала за нами двері, притуляла палець до мого рота, і ми в солодкій знемозі падали на її ліжко, мама спить, тссс!

Щодня я мав не один привід нагадувати собі, як мені пощастило. Кітсі ніколи не стомлювалася. Кітсі ніколи не сумувала. Вона була лагідною, приязною, веселою. І дуже гарною, з осяйною білосніжною шкірою, яка примушувала чоловіків на вулиці обертатися. Я був у захваті від того, якою комунікабельною вона була, з якою веселою безпосередністю вміла з усіма спілкуватися, — «пір’їнка», як із великою ніжністю називав її Гобі, — ковток свіжого повітря! Усі любили її. І такою заразливою була легкість її серця, що я знав: із мого боку було великою дріб’язковістю прискіпуватися до того, що Кітсі, здавалося, ніколи нічого не хвилювало. Навіть моя люба Керол Ломбард іноді пускала сльозу, згадуючи про своїх колишніх бойфрендів або читаючи в газетах, як люди знущаються зі своїх домашніх тварин чи як закривають деякі бари біля шкіл у Чикаго, звідки вона родом. Але, схоже, Кітсі ніщо не здавалося надто важливим, ніщо не хвилювало й навіть не дивувало її. У цьому вона була схожа на матір і брата, а проте стриманість місіс Барбур та Енді дуже відрізнялися від звички Кітсі робити ущипливий коментар, коли хтось згадував про щось серйозне. («Їй не вельми весело», — якось сказала вона, іронічно зітхнувши і зморщивши носик, коли хтось запитав, як ведеться її матері.) Крім того — я почувався погано й нудотно, коли тільки думав про це, — я намагався знайти бодай якийсь доказ того, що вона засмучена смертю Енді та свого батька, і мене почало непокоїти, що нічого подібного я в ній не помічав. Невже її анітрохи не схвилювало, що вони обидва загинули? Невже вона ніколи не відчувала бажання бодай поговорити зі мною про це? З одного боку, я захоплювався її мужністю, умінням високо тримати голову перед лицем будь-якої трагедії. Можливо, вона й справді надзвичайно стримана, уміє не виявляти свої почуття й не змінювати виразу обличчя. Але в її осяйних синіх очах — таких чарівних на перший погляд — я досі не відкрив великих глибин, тож мене іноді опановувало прикре відчуття, що я блукаю у воді по коліна, сподіваючись, що мені пощастить десь натрапити на глибину і поплавати.

Кітсі поплескала мене по зап’ястку.

— Що?

— «Барніз». Я хочу сказати, що коли ми вже тут, то, може, заскочимо до їхньої крамниці «Все для дому»? Я знаю, мамі навряд чи сподобається, якщо ми тут відмітимось, але, можливо, варто купити щось простіше для повсякдення, а не таке традиційне?

— Ні. — Я потягся до свого келиха й допив те, що в ньому було. — Мені треба повернутися в центр, якщо ти не заперечуєш. Там на мене чекає клієнт.

— А ти повернешся на вечір?

Кітсі винаймала квартиру в районі Східних Сімдесятих разом із двома подругами недалеко від офісу мистецької організації, де вона працювала.

— Не певен. Можливо, мені доведеться з ним повечеряти. Я прийду, якщо зможу.

— Може, встигнеш на коктейль? Будь ласка! Або вип’єш із нами після вечері. Усі будуть дуже розчаровані, якщо ти не з’явишся бодай на хвилинку. Чарльз і Бет…

— Я спробую. Обіцяю. Не забудь їх, — сказав я, кивнувши на сережки, які досі лежали на скатертині.

— Ой! Ні! Звичайно, не забуду! — сказала вона винуватим голосом, схопивши їх і вкинувши в сумочку, як жменю дрібних монет.

ІІІ

Коли ми разом вийшли на вулицю, у різдвяний натовп, мене опанували смуток і розгубленість. А прикрашені стрічками будівлі, яскраво осяяні вікна лише поглибили мій гнітючий смуток: темне зимове небо, сірий каньйон, вистелений коштовностями й хутрами, уся сила й меланхолія багатства.

«Що зі мною не так?» — думав я, коли ми з Кітсі перетинали Медісон-авеню і її рожеве пальто від «Прада» підстрибувало в штовханині. Чому я такий невдоволений Кітсі через те, що вона не тужить за Енді й батьком, через те, що вона вирішила жити далі?

Але, схопивши Кітсі за лікоть і винагороджений її осяйною усмішкою, я на мить відчув, як мої тривоги мене покинули. Минуло вісім місяців відтоді, як я бачив Ріва в тому ресторані у Трайбеці; поки що жоден клієнт не звернувся до мене з претензією, що я продав йому поганий товар, хоч я був цілком готовий визнати свою помилку, якби таке сталося: я, мовляв, недосвідчений, новачок у цьому бізнесі, ось ваші гроші, сер, прошу вибачити мене. Ночами, марно намагаючись заснути, я переконував себе, що коли справи почнуть складатися для мене кепсько, я принаймні залишив не так багато слідів: я документував свої продажі лише в тих випадках, коли без цього не можна було обійтись, а, продаючи дрібні речі, за оплату готівкою пропонував знижку.

І все ж таки. І все ж таки. Це було тільки питання часу. Як тільки до мене з претензіями звернеться один клієнт, за ним посуне лавина. Уже досить погано буде, якщо я зіпсую репутацію Гобі, та коли претензій стане так багато, що я не зможу повертати людям гроші, почнуться суди: суди, в яких буде названо й Гобі як співвласника бізнесу. Важко буде переконати суд, що він не був у курсі моїх дій, а надто коли я продавав речі на рівні шедеврів американського мистецтва; а якби до цього дійшло, то я не був навіть переконаний, що Гобі взагалі став би захищатись, і я міг залишитися перед судом сам-один. На моє щастя, багато людей, яким я щось продав, мали стільки грошей, що їм було на все наплювати. І все ж таки. І все ж таки. Та кому заманеться зазирнути під сидіння отих гепплвайтівських обідніх стільців (наприклад) і помітити, що вони не всі однакові? Що зерно в них не збігається, що ніжки не пасують одна до одної? Або доручать оцінити стіл незалежному експертові й довідаються, що такий шпон не застосовувався в 1770 році, бо ще не був тоді винайдений? Щодня я чекав, коли вийде на поверхню мій перший обман: надійде лист від адвоката або телефонний дзвінок від американського департаменту меблів у «Сотбіз», якийсь декоратор або колекціонер прийде до нашої крамниці й вимагатиме від мене пояснень, Гобі спуститься вниз, послухай-но, в нас проблема, ти маєш вільну хвилину?

Якщо відомості про те, що я весь у боргах, випливуть до весілля, то я навіть не уявляв, що може статися. Я взагалі не міг про це думати. Тоді, либонь, ніякого весілля й не буде. І все ж таки для Кітсі та її матері буде навіть жахливіше, якщо вони довідаються про це згодом, адже Барбури були тепер далеко не в тому матеріальному становищі, у якому вони перебували до смерті містера Барбура. Надходження готівки фактично припинилося. Гроші загрузли в трасті. Мама Кітсі мусила перевести деяких своїх слуг на неповний робочий день, а з іншими їй довелося попрощатися. А тато — як мені зізнався Платт, коли хотів зацікавити мене ще одним проектом із продажу їхнього квартирного антикваріату, — геть схибнувся перед смертю й інвестував більш як половину своєї готівки у «Віста-банк», страховище комерційної банківської діяльності, з суто «сентиментальних міркувань» (прапрадід містера Барбура був президентом одного з перших банків у Массачусетсі, який давно втратив свою назву після злиття з «Вістою»). На лихо, «Віста-банк» перестав виплачувати дивіденди й луснув незадовго до смерті містера Барбура. У результаті місіс Барбур різко скоротила свою участь у доброчинній діяльності, у якій вона колись була такою щедрою; тому й Кітсі мусила піти працювати. А редактор у маленькому пристойному видавництві, як раз у раз зізнавався мені за чаркою Платт, заробляв нині менше, аніж мама колись платила своїй хатній робітниці. Якщо мої справи підуть погано, то я не сумнівався: місіс Барбур зробить усе від неї залежне, щоб допомогти мені; а Кітсі як моя дружина муситиме підтримувати мене, хотітиме вона того чи не хотітиме. Але в такому разі я підклав би їм надто велику свиню, тим більше що Гобі переконав їх (а надто Платта, який особливо тяжко переживав, що родині стало дуже сутужно з грішми), що я такий собі фінансовий чарівник, який прилетів на допомогу його сестрі.

— Ти вмієш робити гроші, — сказав він напрямки — мовляв, усі вони страшенно зраділи, коли довідалися, що Кітсі одружується зі мною, а не з одним із тих гульвіс, із якими вона звичку водитися. — А вона — ні.

Але найбільше мене непокоїв Лусіус Рів. Хоч я більше не чув від нього жодної згадки про подвійний комод, я почав улітку одержувати тривожні листи: написані від руки, але без підпису, на обрамлених синім бланках для листування з каліграфічно витисненим угорі ім’ям: Лусіус Рів.

Минуло вже три місяці, як я зробив вам пропозицію, яка, за всіма стандартами, є справедливою і розумною. Ви не можете не погодитися з тим, що вона цілком раціональна.

А потім:

Минуло ще два місяці. Ви розумієте, перед якою дилемою я стою. Моє невдоволення зростає.

А ще через три тижні надійшло послання в один рядок.

Ваша мовчанка неприйнятна.

Я мучився над цими листами, хоч і намагався викинути їх із голови. Щоразу, коли я згадував про них, — а це бувало часто й цілком несподівано, наприклад, коли моя виделка була на півдорозі до рота, — я почувався так, ніби мене ляпасом розбудили від сну. Марно я переконував себе в тому, що претензії, які Рів висловив мені в ресторані, не мали жодних підстав. Відповідати йому в який завгодно спосіб було б очевидною дурницею. Єдиний вихід був у тому, щоб нехтувати ним, як нехтують нахабним жебраком з вулиці.

Але потім одна за одною сталися дві тривожні події. Я піднявся нагору, щоб запитати Гобі, чи не хоче він піти зі мною на ланч.

— Звичайно, хочу, зачекай, — сказав він.

Він стояв біля буфета, перебираючи свою пошту, зсунувши окуляри на кінчик носа.

— Гм… — сказав він, перевернувши конверт, щоб подивитись адресу.

Розпечатав його й подивився на картку, тримаючи її на відстані простягнутої руки, щоб прочитати текст поверх окулярів, потім підніс ближче до очей.

— Поглянь-но, — сказав він і подав мені картку. — Про що це?

На картці добре мені знайомим почерком Ріва були написані лише два речення: ніякого заголовка, ніякого підпису.

Навіщо ця нерозумна затримка? Чи не можемо ми просунутися вперед на тих умовах, які я запропонував вашому юному партнерові, бо ця патова ситуація не вигідна як йому, так і вам?

— О Боже, — сказав я, поклавши картку на стіл і подивившись убік. — Та що ж це таке?

— Про що ти?

— Це він. Той, із подвійним комодом.

— А, він, — повторив Гобі. Він поправив окуляри й спокійно подивився на мене. — Він зняв гроші з твого чека?

Я розчесав пальцями волосся.

— Ні, не зняв.

— Про яку пропозицію він говорить?

— Розумієш, — я підійшов до крана, щоб наповнити склянку водою, давній трюк мого батька, коли він потребував хвилину, аби опанувати себе, — я не хотів тебе турбувати, але цей хлоп завдав мені великого клопоту. Я почав викидати його листи, не відкриваючи їх. Якщо ти одержиш від нього ще один, я тобі раджу відразу вкинути його в смітник.

— Чого він хоче?

— Ну, розумієш, — кран зашумів, і я підставив під нього склянку, — розумієш. — Я обернувся, витер лоба. — Цілковита нісенітниця. Я вже тобі казав, що виписав йому чек на ту річ, яку йому продав. На більшу суму, аніж він заплатив за комод.

— То в чому ж проблема?

— На жаль, — я випив ковток води, — у нього щось інше на думці. Він думає, ми тут улаштували справжній підпільний конвеєр з продажу меблів, і хоче, щоб ми ділилися з ним прибутками. Замість зняти гроші з мого чека він знайшов літню жінку, улещує її по двадцять чотири години на добу, і він хоче, щоб ми використали її квартиру на…

Брови Гобі підскочили вгору.

— Підсадку?

— Атож, — підтвердив я, радий, що це сказав він, а не я. «Підсадкою» називали шахрайство, коли меблі фальшивого або дешевого антикваріату розміщували в приватних будинках — часто там, де жили літні люди, — щоб потім продати їх стерв’ятникам, які юрмляться біля смертного ложа, любителям легкої наживи, які так мріють пограбувати стареньку, котра конає біля кисневої подушки, що не розуміють: вони дозволяють пограбувати самих себе. — Коли я запропонував повернути його гроші, він звернувся до мене з такою контрпропозицією. Ми постачаємо меблі. Прибуток ділимо навпіл. Він приліпився до мене відтоді.

Гобі зблід.

— Але це ж абсурд.

— Так, — погодився я, заплющивши очі й ущипнувши себе за ніс. — Але він дуже наполягає. Тому я й раджу тобі…

— Хто ця жінка?

— Можливо, якась стара родичка абощо.

— Як її звуть?

Я притиснув склянку до скроні.

— Не знаю.

— Вона живе тут? У місті?

— Мабуть, що тут. — Мене не вельми влаштовувала ця лінія розпитувань. — Але хай там як, а ти викинь цього листа в сміття. Пробач, що я не сказав тобі цього раніше, але я справді не хотів турбувати тебе. Він стомиться від своїх спроб, якщо ми не будемо звертати увагу.

Гобі подивився на картку, потім на мене.

— Я її збережу. Ні, — різко заперечив він, коли я спробував урвати його, — цього більш ніж вистачить, щоб піти до поліції, якщо в нас виникне така потреба. Я більше не турбуюся за комод — ні, ні, — сказав він, піднявши руку, щоб мене зупинити, — це в нього не пройде, ти спробував залагодити свою помилку, а він хоче штовхнути тебе на кримінальний шлях. Чи давно це триває?

— Я не знаю. Думаю, місяців два, — сказав я, коли побачив, що він не відриває від мене погляду.

— Рів. — Він подивився на картку, зсунувши брови. — Я запитаю в Мойри. — Мойра було ім’я місіс Дефріз. — Ти мені скажеш, якщо він знову напише.

— Звичайно.

Я навіть подумати не міг, що сталося б, якби місіс Дефріз була знайома з Лусіусом Рівом або знала про нього, але, на щастя, я більше нічого не чув на цю тему. Мені дуже пощастило, що лист до Гобі був таким неясним. Але погроза, що причаїлася за ним, була очевидною. Було дурним припускати, що Рів виконає свою погрозу й звернеться до закону, бо — я нагадував собі про це знову й знову — його єдиним шансом здобути картину для себе було дозволити, щоб я забрав її зі своєї схованки.

І, як на зло, така ситуація вселяла мені ще більшу охоту мати картину у себе в руках, дивитися на неї, коли мені захочеться. Хоч я знав, що це неможливо, але я про це думав. У кожному помешканні, яке ми з Кітсі оглядали, я шукав потенційні місця схованки: високі полиці в буфетах, штучні каміни, широкі бантини, до яких можна було дістатися лише по дуже високій драбині, дошки підлоги, які легко можна було підняти. Уночі я лежав, дивлячись у темряву і мріючи про спеціально збудований вогнетривкий сейф, де я міг би зберігати свою картину замкненою в безпеці, або — ще абсурдніше — про потаємну комірку Синьої Бороди з контрольованим кліматом і замком із потаємною комбінацією.

Моє, моє. Страх, сотворіння собі ідола, охорона його. Захват і жах фетишиста. Цілком усвідомлюючи свій безум, я завантажив фотографії своєї картини в комп’ютер і телефон, щоб мати можливість на самоті милуватися її образом, клаптем сімнадцятого століття, стиснутим у крапки й пікселі, але чим чистішим було забарвлення, чим багатшим відчуття імпасто[156], тим більше я прагнув побачити саму річ, незамінний, розкішний, омитий світлом об’єкт.

Захищене від пилюки оточення. Безпека протягом двадцяти чотирьох годин. Хоч я намагався не думати про того австрійця, який двадцять років тримав жінку замкненою в підвалі, на лихо, це була саме та метафора, яка пасувала мені. А що, як я помру? Якщо потраплю під автобус? Чи не приймуть мій недоречний згорток за сміття й не вкинуть його в сміттєспалювач? Я три або чотири рази анонімно телефонував до свого сховища, аби переконатися в тому, що вже знав, ретельно дослідивши їхній сайт: вони зберігали температуру й вологість у межах, прийнятних для зберігання творів мистецтва. Іноді, коли я прокидався від сну, вся ця історія здавалася мені сновидінням, хоч потім я пригадував, що вона — безперечна реальність.

Та було годі навіть думати про те, щоб туди піти, адже Рів чатував, як кіт, коли я прослизну повз нього. Я мусив туди не потикатися. На лихо, через три місяці треба було платити черговий внесок за оренду комірки; і я не бачив найменшої можливості, щоб піти туди й заплатити особисто. Мені залишалося тільки попрохати Гришу або когось із хлопців піти туди і внести за мене гроші готівкою; я знав, що вони виконають моє прохання й не ставитимуть зайвих запитань. Але потім сталася друга нещаслива для мене подія: буквально за кілька днів до того, як я збирався попросити його про послугу, Гриша приголомшив мене несподіваною розмовою: я сидів сам у крамниці й підраховував недільний виторг, коли він прослизнув до мене, багатозначно похитав головою і сказав:

— Мажоре, мені треба поговорити з тобою.

— Говори.

— Ти маєш когось на хвості?

— Чого, чого?

Гришин їдиш і російська мова зі стічної канави, пропущені крізь м’ясорубку бруклінського діалекту й сленгу пісенного репу, утворювали таку суміш, що іноді я нічого не розумів, коли він звертався до мене.

Гриша голосно чмихнув.

— Я не певен, що ти правильно мене зрозумів, друже. Я запитав тебе, чи ти не вляпався в якусь історію. З законом?

— Стривай-но, — сказав я (я саме був посередині високого стовпчика цифр) і підняв голову від калькулятора. — Про що ти говориш?

— Тебе, брате, ні в чому не звинувачують? Мені це потрібно знати.

— Навіщо? Що сталося?

— Люди тут валандаються навколо твоєї крамниці, не відриваючи очей. Ти знаєш, про що йдеться?

— Ти про кого? — Я визирнув у вікно. — Коли це було?

— Я саме й хочу тебе запитати. Тепер я боюся їхати в Боро-парк, де ми домовилися зустрітися з моїм братом у перших Генкою, у нас накльовується там деякий бізнес, — але тепер я боюся, щоб ці хлопці не приклеїлися до мене.

— Приклеїлися до тебе? — здивовано запитав я.

Гриша стенув плечима.

— Я вже бачив їх чотири або п’ять разів. Учора, вийшовши з моєї вантажівки, я побачив, як один із них стовбичить попереду, але потім він перейшов через вулицю. Старий, у джинсах, одягнений дуже недбало. Генка нічого про це не знає, але він злякався, бо, я ж тобі вже сказав, ми хочемо провернути одну справу, і він попросив мене розпитати тебе, чи тобі щось про це відомо. Нічого не каже, лише стовбичить і чекає. Я подумав, може, це пов’язане з тим, що ти маєш стосунки зі Шварциком, — обережно припустив він.

— Ні.

Шварциком він називав Джерома, з яким я не бачився вже кілька місяців.

— Тоді це щось інше. Мені не хотілося б тобі говорити, але, схоже, поліція принюхується. Майк також це помітив. Він думав, його переслідують за несплату аліментів. Але той тип лише стовбичить поблизу й нічого не робить.

— Як довго це триває?

— А хто його зна. Не менш як місяць. Майк каже, що довше.

— Коли побачиш його наступного разу, то покажеш мені?

— Він може бути приватним шукачем.

— Чому ти так думаєш?

— Бо чимось схожий на колишнього копа. Так думає Майк, а вони, ірландці, багато чого знають про копів. Майк каже, він уже немолодий, як ото полісмен у відставці.

— Ясно, — сказав я, згадавши про кремезного суб’єкта, якого побачив зі свого вікна.

Я бачив його (чи когось на нього схожого) чотири або п’ять разів поспіль, він стовбичив поблизу протягом робочого часу — завжди тоді, коли я розмовляв із Гобі або з покупцем і не міг вийти й розібратися з ним, — хоч він був геть непримітний на вигляд, у куртці з каптуром, у важких черевиках зі шнурками, я міг і помилитися. Одного разу (і тоді я налякався до смерті) я побачив схожого на нього чоловіка, що стовбичив біля будинку Барбурів, та коли я придивився краще, то зрозумів, що помилився.

— Він уже давненько тут блукає. — Гриша помовчав. — Та, можливо, я б тобі нічого й не казав, може, це нічого не означає, але вчора…

— Що там вчора? Говори, говори… — сказав я, коли він потер потилицю й винувато подивився кудись убік.

— Ще один мужик. Інакший. Я бачив, як раніше він стовбичив біля крамниці. Зовні. Але вчора він увійшов досередини й запитав про тебе, назвавши тебе на ім’я. І мені дуже не сподобався його вигляд.

Я рвучко випростався на своєму стільці. Я давно чекав тієї хвилини, коли Рівові спаде на думку прийти до мене власною персоною.

— Я з ним не говорив. Я був зовні, — він кивнув головою на двері, — он там. Вантажив машину. Але я побачив, як він увійшов до крамниці. Мужик досить прикметний, на якого не можна не звернути увагу. Пристойно вдягнений, але не схожий на клієнта. Ти саме обідав, а Майк був сам-один у крамниці — мужик заходить і питає, ви Теодор Декер? Його немає, відповідає йому Майк. А де він? Він поставив безліч запитань про тебе, чи ти тут працюєш, чи ти тут живеш, як давно, де ти є, чого він тільки не запитав.

— А де був Гобі?

— Йому був не потрібен Гобі. Йому був потрібен ти. Потім, — він прокреслив пальцем лінію на стільниці, — він вийшов. Обійшов навколо крамниці. Роззирнувся довкола. Я бачив його звідти, з протилежного боку вулиці, де я був. Його поведінка здалася мені дивною. Але Майк нічого не згадав про його візит до тебе, можливо, сказав він, вони мають якісь особисті рахунки, ліпше нам не втручатись; але я також бачив того чоловіка й подумав, що буде ліпше тобі сказати. Бо гусак завжди впізнає гусака, ти розумієш, що я хочу тобі сказати?

— Яким він був? — запитав я, а коли Гриша нічого не відповів, то уточнив своє запитання: — Чоловік літній? Кремезний? Сиве волосся?

Гриша сердито пирхнув.

— Ні, ні, ні! — Він рішуче похитав головою. — То був далеко не дід.

— На кого ж він був схожий?

— Він був схожий на чоловіка, з яким не варто встрявати в бійку, ось на кого він був схожий.

Запала мовчанка. Гриша закурив свій «кул» і запропонував сигарету мені.

— То що мені робити, мажоре?

— Тобто?

— Чи варто нам із Генкою тривожитися?

— Не думаю, — трохи незграбно вдаривши його по розкритій долоні, яку він мені підставив. — Гаразд, але ти зробиш мені одну послугу? Можеш прийти й повідомити мене, коли знову побачиш когось із цих двох?

— Нема питань. — Він подивився на мене критичним поглядом. — Ти переконаний, що мені з Генкою нема чого боятися?

— Пробач, але я ж не знаю, що ви там надумали робити, так же?

Гриша дістав із кишені брудну хусточку й витер нею свій сизий ніс.

— Мені не подобається така відповідь від тебе.

— Хай там як, але будь обережний. Про всяк випадок.

— Я пораджу тобі те саме, мажоре.

IV

Я збрехав Кітсі, ніяких справ у мене не було. Біля «Барніз» ми на прощання поцілувались, і вона пішла назад до «Тіффані» подивитися на кришталь — ми з нею навіть не дійшли до кришталю, — а я поквапився на Шосту лінію. Але замість приєднатися до потоку покупців, які спускалися сходами до станції, я відчув себе таким спустошеним, стривоженим, таким розгубленим, стомленим і хворим, що натомість зупинився й зазирнув у брудне вікно бару «Підземка», якраз навпроти завантажувального майданчика «Блумінгдейла». Час ніби закрутився в петлю з фільму «Загублений вікенд», й бар залишився незмінним від запійних днів мого батька. Зовні: неон із фільму в стилі нуар. Усередині: ті самі брудно-червоні стіни, липкі столи, розбиті плити підлоги, сильний сморід дезінфекційного засобу «Клорокс», згорблений бармен із перекинутою ганчіркою через плече наливає випити самотньому клієнтові з червоними очима біля стійки. Я пригадав, як ми з мамою одного разу загубили тата в «Блумінгдейлі» і як — у таємничий для мене в той час спосіб — вона впевнено вийшла з крамниці, перейшла через вулицю і знайшла його тут, де татусь накачувався чарками по чотири долари за штуку в компанії з хрипким старим далекобійником і дідом у бандані, що здавався бездомним. Я чекав у дверях, задихаючись від запаху прокислого пива й зачарований теплою таємничою темрявою, яка панувала в закладі, поблискуванням музичного автомата, як у «Сутінковій зоні», і блиманням грального автомата «Мисливець на оленів» у глибині.

— Фу, пахне старістю й розпачем, — сказала мати, зморщивши ніс, коли виходила з бару зі своїми торбами. І схопила мене за руку.

Перехилити порцію «Джонні Вокер Блека» за татуся? А може, й дві порції? Чом би й ні? Темна глибина бару здавалася теплою, приязною, із такою сентиментальною алкогольною атмосферою, у якій на мить забуваєш, де ти є і як тут опинився. Але в останню мить, увійшовши в двері й упіймавши на собі погляд бармена, я розвернувся і пішов далі своєю дорогою.

Лексингтон-авеню. Вологий вітер. День був примарний і напоєний сирістю. Я проминув зупинку на П’ятдесят першій вулиці, потім на Сорок другій і все ще йшов і йшов, щоб провітрити собі голову. Квартали з сіро-білими житловими багатоповерхівками. Орди людей на вулиці, освітлені ялинки, що виблискують іскрами на балконах пентгаусів, і приємна різдвяна музика, що лунає з крамниць і переплітається з юрмами людей, — і раптом у мене виникло дивне відчуття, ніби я вже мертвий і йду по широкому сірому хідникові, якого не може вмістити ані вулиця, ані навіть місто, моя душа відокремилася від тіла й пливе разом з іншими душами в тумані між минулим і теперішнім, зелене світло й червоне, окремі пішоходи пропливають дивно самотні перед моїми очима, порожні обличчя, приєднані до навушників, дивляться прямо перед собою, губи мовчки ворушаться, а гуркіт міста приглушується, притуплюється й розчавлюється важким небом гранітного кольору, яке вбирає в себе вуличний шум, сміття, газети, бетон і мряку, брудну зимову сірість, важку, мов камінь.

Я подумав, що оскільки я успішно втік від бару, то чом би мені не сходити в кіно — можливо, самотність кінотеатру допоможе оговтатись, який-небудь напівпорожній денний показ фільму, прокат якого вже добігає кінця. Та коли з проясненою головою, вдихаючи холодне повітря, я підійшов до кінотеатру на розі Другої і Тридцять другої вулиць, французький фільм про копів, який я хотів подивитися, вже почався, і також почався трилер, у якому одного бандита сплутали з іншим. Лишилося кілька святкових фільмів і нестерпних романтичних комедій: афіші з обляпаними брудом нареченими, дружками нареченої, які зчепилися в бійці, розгубленим татом у шапці Діда Мороза і з двома немовлятами, що несамовито верещать.

Таксі на вулицях ставало все менше. Високо вгорі в темному надвечір’ї спалахувало світло в офісах та квартирах. Я розвернувся й пішов до центру, не маючи чіткого уявлення, куди йду і чому, і, коли я йшов, мене опанувало дивне, привабливе відчуття, що я розмотую себе, нитка за ниткою, що, поки я перетинав Тридцять другу вулицю, від мене стали відпадати клапоть за клаптем, а я почав провалюватись у потік пішоходів, який переносив мене з одного моменту в наступний.

Коли через десять чи дванадцять кварталів я підійшов до іншого кінотеатру, повторилася та сама історія: фільм про ЦРУ вже почався й почався також біографічний фільм про провідну актрису 1940 років, який здобув високі рецензії; французький фільм про копів мав початися лише через півтори години, і, якщо я не хотів дивитися кіно про психопатів або сльозливу сімейну драму (а я не хотів), мені знову лишалися наречені, старі парубки та мужики в шапках Санта-Клаусів, а ще мультики «Піксар».

Тож коли я підійшов до кінотеатру на Сімнадцятій вулиці, то не став зупинятися біля віконця каси, а пішов далі. У якийсь таємничий спосіб, перетинаючи Юніон-сквер, підхоплений темною водовертю, що накотилася на мене невідомо звідки, я прийняв рішення зателефонувати Джеромові. На цю думку я пережив містичну радість, святе смирення. Чи зможе він добути для мене ефективні пігулки за такий короткий час, чи доведеться брати старий добрий вуличний план? Та мені було байдуже. Я не вживав наркоти вже не один місяць, але з якоїсь причини вечірнє занурення в несвідомість у своїй спальні в будинку Гобі почало здаватися мені досконало розумною реакцією на святкове світло, святкові юрми, незмовкне дзеленчання різдвяних дзвіночків із їхньою моторошною похоронною нотою, на цукерково-рожевий записник Кітсі з «Кейтс Пейпері» з підписами: «МОЇ ДРУЖКИ МОЇ ГОСТІ МОЇ РОЗМІЩЕННЯ МОЇ КВІТИ МОЇ ПОСТАЧАЛЬНИКИ МІЙ СПИСОК МІЙ БАНКЕТ».

Швидко відступивши назад — на світлофорі спалахнуло червоне, і я мало не опинився під колесами машини, — я послизнувся й мало не впав. Не було сенсу думати про те, який безконтрольний жах навіювали на мене думки про велике публічне весілля — закриті простори, клаустрофобія, рвучкі рухи, усюди причини для фобії, з якоїсь причини метро не вселяло мені такої тривоги, як переповнені людьми будівлі, де я завжди чекав чогось несподіваного — що раптом піде дим, якийсь чоловік швидко вибіжить із натовпу, я не міг терпіти навіть перебування в залі кінотеатру, коли там було більш як п’ятнадцятеро людей, у таких випадках я розвертався й виходив, байдуже, що втрачав оплачений квиток. А тому велелюдна церковна церемонія не могла сподобатися мені. Ну та менше з тим, ковтну кілька ксанаксів і пропітнію до її кінця.

А потім: я сподівався, що дедалі сильніший суспільний ураган, який підхопив мене, наче хисткий човник, після шлюбу вгамується, бо я хотів лише повернутися до безтурботних літніх днів, коли Кітсі належала тільки мені: ми лише вдвох обідали, лише вдвох дивилися кіно, лежачи в ліжку. Постійні запросини та зібрання виснажували мене: миготлива водоверть її друзів, велелюдні вечори та лихоманкові вікенди, які я переживав із заплющеними очима, напружуючись із останніх сил: Лінсі, ні, Лоллі, пробачте… а це хто? Фріда? Привіт, Фрідо… Трев? Трав? Приємно познайомитися з вами! Я чемно стояв біля їхніх старовинних сільських столів, напиваючись до безпам’яті, поки вони базікали про свої заміські будинки, про свої фірми, вибір шкіл і спортивні тренування, атож, відлучили його від грудей без проблем, але довелося внести великі зміни в денне спання, наш найстарший цього року піде до ясел, і які ж чудові кольори восени в Коннектикуті, звичайно, ми щороку їздимо туди з дівчатами, але ти ж знаєш про наші мандрівки з хлопцями двічі на рік до Вайла, а також на Карибські острови, а торік ми їздили до Шотландії, де ловили рибу на мушку, й ми натрапили на чудове поле для гри в гольф — але ж, Тео, пробач, я знаю, що ти не граєш у гольф, не їздиш на лижах, не ходиш під вітрилом, так?

— Боюся, що справді так.

І таким груповим було в них мислення (зрозумілі тільки їм жарти й розваги, усі юрмилися навколо відео з канікул на чиємусь айфоні), що важко було уявити собі, як хтось із них пішов сам у кіно або обідає на самоті в барі; іноді дружнє відчуття такої комітетної єдності, а надто серед чоловіків, створювало в мене слабке враження того, що мене запросили на співбесіду з метою взяти на роботу. А вагітні жінки! «О, Тео! Хіба ж воно не чарівне?» — вигукнула Кітсі, несподівано тицьнувши мені в руки щойно народжене немовля своєї подруги, а я з жахом відсахнувся від нього, наче від запаленого сірника.

— О, знаєш, іноді нам, мужикам, треба до цього звикнути, — поблажливо сказав Рейс Ґольдфарб, побачивши мій дискомфорт і підвищивши голос, щоб перекричати скавуління й вовтузіння немовлят у тому куточку кімнати, який охороняли няньки. — Але повір мені, Тео, коли ти вперше береш свого малюка на руки, — сказав він, поплескавши по животу свою вагітну дружину, — твоє серце трохи надривається. Бо що сталося зі мною, коли я вперше побачив свого маленького Блейна… — личко вимазане чимось липким, незграбно вовтузиться йому біля ніг, — і заглянув у його глибокі сині оченята? Оченята, які можуть бути лише в немовлят? Я весь змінився. Я поринув у любов. Так, ніби йому сказав: еге, малий друзяко, та ти сюди прийшов, щоб усього мене навчити! І повір мені, перша його усмішка — я весь розтанув, як то буває з нами всіма. Правда ж, Лорен?

— Авжеж, — чемно відповів я, вийшовши на кухню і щедро плеснувши собі горілки.

Мого батька також дико нудило в оточенні вагітних жінок (одного разу його навіть звільнили зі служби за одне з зауважень на їхню адресу, гострі жарти про «свиноматок» не були популярними в його офісі), і, далекий від того, щоб розтанути від дитячої усмішки, він узагалі не міг терпіти ані малюків, ані немовлят, а тим більше сцени батьківської любові, коли жінки з тупими усмішками погладжували свої животи, а мужики пригортали до грудей своїх малюків, — він тоді виходив покурити або забивався в якийсь темний закуток, коли мусив бути присутнім на якомусь шкільному заході або дитячій вечірці. Мабуть, я успадкував від нього, а може, й від дідуся Декера цю огиду до необхідності розмноження, яка шумувала в моїй крові. Вона здавалася вродженою, вбудованою, генетичною.

Проспати ніч до ранку. Яке блаженство! Ні, дякую, Гобі, я вже їв, думаю, я зараз заляжу до ліжка зі своєю книжкою. Про що тільки не говорили ті люди, навіть чоловіки! На одну думку про вечір, проведений у Ґольдфарбів, мені хотілося так обдовбатися, щоб не підвестися з ліжка.

Коли я дійшов до Астор-плейс — гуркотіли африканські барабани, сварилися пияки, дим валував від вуличних продавців, — я відчув, як настрій мені поліпшується. Моє терпіння скінчилось — яка втішна думка! Ковтатиму лиш одну або дві пігулки на тиждень, щоб пережити найтяжчі хвилини примусового спілкування, і лише тоді, коли я справді їх потребуватиму. Щоб замінити наркотики, я став забагато пити, і це подіяло на мене не надто добре; ковтаючи опіати, я розслаблявся, ставав толерантним, був спроможний на все, міг годинами терпіти нестерпні ситуації, вислуховуючи настогидлу або цілком безглузду нісенітницю, не пориваючись вийти назовні й пустити собі кулю в лоб.

Але я не телефонував Джеромові дуже давно, і, коли пірнув у дверний портал крамниці, в якій продавали ковзани, щоб зателефонувати йому, мій дзвінок відразу пішов на голосову пошту, суто механічне повідомлення, що звучало зовсім не так, як його голос. «Може, він змінив номер?» — подумав я, почавши тривожитися після другого марного дзвінка. Такі люди, як Джером, — саме так і сталося з Джеком, що був перед ним, — можуть зникнути з мапи цілком несподівано, навіть якщо ти перебуваєш із ними в постійному контакті.

Не знаючи, що робити, я пішов униз по Сент-Марк до Томпкінс-сквер. Працюємо вдень і вночі, вхід дозволено лише особам, старшим за двадцять один рік. У даунтауні, де не тисли з усіх боків хмарочоси, вітер кусався сильніше, але небо було більш відкритим і дихати було легше. Мускулясті мужики вигулювали пари пітбулів, шастали розмальовані татуюванням дівчата в розмаяних сукенках, блукали волоцюги в подертих штанях, зуби через один, як у геловінського гарбуза, черевики обмотані скотчем. Перед крамницями вертушки з сонячними окулярами, браслетами з черепами та різнобарвними трансвеститськими перуками. Тут, безперечно, була потрібна мені точка, а може, й дві, але я не знав, де її шукати. Якщо вірити чуткам, то хлопці з Волл-стріт отоварювалися просто на вулиці, але я не знав, куди піти й до кого підійти, а крім того, хто продасть такий товар чужакові в рогових окулярах та з типовою для передмістя стрижкою, одягненого для того, щоб піти вибрати весільну порцеляну з Кітсі?

Неспокій серця. Фетишизм таємничості. Ці люди розуміли — як і я — задвірки душі, шепіт і тіні, гроші, що переходили з рук у руки, паролі, коди, друге «я», усі ті приховані втіхи, які підіймали життя над рівнем повсякденності й робили його вартим того, щоб жити.

Джером — я зупинився на хіднику перед дешевим суші-баром, щоб зібратися з думками, — Джером розповідав мені про якийсь бар із червоним дахом поблизу Святого Марка, здається, на авеню А абощо? Він завжди з’являвся звідти або зупинявся там, коли йшов до мене. Барменка торгувала там із-під прилавка, продаючи товар покупцям, які були готові заплатити подвійну ціну, щоб не купувати його на вулиці. Джером завжди постачав їй товар. Я навіть пам’ятав її ім’я — Катріна! Але тут, здавалося, навколо були самі лише бари.

Я пройшов угору по А й униз по Першій. Пірнув у перший-ліпший бар, який мав дах, невиразно схожий на червоний — жовто-коричневий, але колись він міг бути й червоним, — і запитав:

— Катріна тут працює?

— Ні, — відповіла мені дівка з рудим, наче підпаленим волоссям, що навіть не подивилася на мене, наливаючи за стійкою бару пиво.

Бабці з крамничними візками, що поснули, поклавши голови на свої вузли. Вітрина крамниці з блискучими мадоннами та постатями, виставленими там на Свято мерців. Сірі зграї голубів, що нечутно махають крильми.

— Ти знаєш, що думаєш тільки про це, ти знаєш, що думаєш тільки про це, — хтось тихо прошепотів мені на вухо.

Я обернувся й побачив кремезного негра, який широко всміхався, виставивши золотий зуб. Він тицьнув картку мені в руку: «Татуювання, бодіарт, пірсинг».

Я засміявся — він також, то був густий сміх, жарт сподобався нам обом, — запхав його візитку до кишені й пішов собі далі. Але через мить я пожалкував, що не запитав у нього, де мені знайти те, що я шукав. Може, він мені й не сказав би, але він, мабуть, знав — такий у нього був вигляд.

«Пірсинг тіла». «Акупунктурний масаж стоп». «Купуємо золото, купуємо срібло». Багато блідих дітлахів, а далі, сама-одна, виснажена дівчинка з дредами, з брудним цуциком і картонною табличкою, такою затертою, що я не міг її прочитати. Я винувато поліз до кишені, щоб дістати гроші, — Кітсі дала мені такий тугий затискач для банкнот, що я мав неабияку мороку, щоб дістати звідти купюру, і раптом я побачив, як усі дивляться на мене.

— Ой! — вигукнув я, відступивши назад, коли пес загарчав і вгородив мені в штанину свої гострі, як голки, зуби.

Усі сміялися — діти, вуличний продавець, кухарка з сіточкою на голові, яка сиділа на сходах і розмовляла по мобільному. Видерши свою штанину з собачих зубів — новий вибух сміху, — я відвернувся і, щоб урятуватися від переляку, пірнув у найближчий бар, накритий чорним дахом із червоними плямами, й запитав у бармена:

— Катріна тут працює?

Він перестав витирати склянку.

— Катріна?

— Я друг Джерома.

— Катріна? Тобто Катя, так?

Хлопці, що стояли біля стійки, — вочевидь, зі Східної Європи, — усі як один замовкли.

— Можливо… Гм…

— Як її прізвище…

— Ум…

Хлопець у шкіряній куртці нахилив голову, обернувся до мене і втупився в мене поглядом Бели Луґоші[157].

Бармен пильно дивився на мене.

— Чого ти хочеш від тієї дівчини, про яку питаєш?

— Ну, знаєте…

— Якого кольору в неї волосся?

— Гм… русяве? Чи може….

На його обличчі було явно написано, що мене зараз викинуть із бару або навіть гірше; я помітив на поличці за баром укорочену бейсбольну битку.

— Мабуть, я помилився, забудьте…

Я вийшов із бару й відійшов уже далеко, коли раптом почув позаду себе крик:

— Поттере!

Я завмер, коли почув цей крик удруге. Потім, не вірячи собі, обернувся. І поки я стояв, ошелешений, у потоці людей, який плинув обабіч нас, він засміявся, підбіг до мене та обхопив мене руками.

— Борис?

Загострені чорні брови, веселі чорні очі. Він став вищий, обличчя схудло, він був у довгому чорному пальті, зберіг давній шрам над оком і здобув двійко нових.

— Он ти став який!

— А ти став який! — Він тримав мене на відстані простягнутої руки. — Подивись-но тільки на тебе! Скільки часу минуло!

— Я… — Я був надто приголомшений, щоб говорити. — Ти що тут робиш?

— А я, у свою чергу запитаю тебе, а що робиш тут ти? — Він трохи відступив, щоб подивитися на мене з відстані, так ніби вулиця належала йому. — Завдяки чому я маю цей сюрприз?

— Що?

— Я нещодавно заходив до твоєї крамниці. — Він відкинув із лоба волосся. — Щоб побачитися з тобою!

— То це був ти?

— А хто ще? Як ти довідався, де шукати мене?

— Я… — Я заперечливо похитав головою.

— Ти мене не шукав? — Він здивовано відсахнувся. — Ні? Наші кораблі зустрілися випадково? Дивовижно! А чого ти такий блідий?

— Що ти сказав?

— У тебе жахливий вигляд.

— Пішов на хер.

— Ох, Поттере, Поттере! — сказав він, обхопивши мене рукою за шию. — А звідки ці темні кола під очима? — запитав він, торкнувшись пальцем одного мого ока. — Хоч костюмчик у тебе пристойний. — Але що це? — сказав він, відпустивши мене й доторкнувшись до моєї скроні великим і вказівним пальцями. — Невже ти досі носиш ті самі окуляри? Ти ніколи їх не міняв?

— Я…

Я зміг лише похитати головою.

— То ти, — він простяг перед собою обидві руки, — не звинувачуєш мене за те, що я такий радий побачитися з тобою?

Я засміявся. Я не знав, із чого почати.

— Чому ти не залишив мені номер телефону? — запитав я.

— То ти на мене не гніваєшся? Не зненавидів мене навіки? — Хоч він не всміхався, але з подивом кусав нижню губу. — Ти не хочеш, — він кивнув головою в бік вулиці, — відлупцювати мене абощо?

— Привіт, — сказала тонка жінка зі сталевими очима, туго затягнута в чорні джинси, яка зненацька ковзнула до Бориса так несподівано й у такий спосіб, що я подумав, вона йому подруга або дружина. — Знаменитий Поттер, — промовила вона, подавши мені довгу білу руку з утицяними сріблом пальцями. — Приємно зустрітися. Я все чула про тебе. — Вона була трохи вища, ніж він, із довгим м’яким волоссям і довгим елегантним, затягнутим у чорну матерію тілом, схожа на пітона. — Я Міріам.

— Міріам? Привіт. А я Тео.

— Я знаю. — Її рука, яку вона вклала в мою, була холодна. Я помітив синє татуювання-пентаграму на внутрішньому боці її зап’ястка. — Але він завжди називав тебе Поттером.

— Називав Поттером? І що він про мене говорив?

Ніхто не називав мене Поттером багато років, але її лагідний голос нагадав мені про забуте слово з тих старих книжок, мову змій і чорних чаклунок: парселмову.

Борис, що обіймав мене за плечі, відпустив мене, коли вона підійшла, наче вони обмінялися якимсь кодом. Вони також обмінялися поглядом, сенс якого я зрозумів умить, згадавши про наші давні дні крадіжок у крамницях, коли ми були спроможні сказати одне одному: драпаймо, або ось він іде, не промовивши й слова, — і Борис, чимось схвильований, запустив руки у волосся й пильно подивився на мене.

— Ти будеш тут? — запитав він, відступаючи геть.

— Де це тут?

— Десь поблизу.

— У разі потреби…

— Я хочу… — він зробив паузу, нахмуривши брови, й подивився через моє плече на вулицю, — я хочу поговорити з тобою. Але зараз, — він здавався стривоженим, — час не зовсім підхожий. Може, через годину?

Міріам подивилася на мене й щось сказала українською мовою. Вони обмінялися кількома репліками. Потім Міріам узяла мене під руку в на диво інтимній манері й повела вниз по вулиці.

— Он там, — сказала вона, показавши рукою. — Пройдеш у тому напрямку чотири або п’ять кварталів. Там побачиш бар, у кінці Другої вулиці. Старе місце, що тримають пшеки. Він тебе зустріне.

V

Минуло майже три години, а я все ще сидів сам-один на диванчику з червоного вінілу в польському барі, що виблискував різдвяними вогниками, де в музичному автоматі лунала набридлива суміш панк-року та різдвяної польки. Мені вже набридло чекати, і я думав, прийде він чи не прийде і чи не настав мені час піти додому. Я навіть не мав відомостей про місце його перебування — наша зустріч відбулася надто швидко. Раніше я, бувало, намагався знайти якісь відомості про Бориса в Ґуґлі, але завжди марно, утім, я ніколи й не розраховував на те, що він вестиме таке життя, яке дозволить відстежити його в Інтернеті. Він міг бути де завгодно й робити будь-що: мити в лікарні підлогу, блукати з рушницею в якихось чужоземних джунглях, піднімати з вулиці недопалки цигарок.

«Щасливі години» вже закінчувалися, до пузатих старих поляків і вже посивілих панків років п’ятдесяти приєдналися кілька студентів і богемних суб’єктів. Я щойно допив третю порцію горілки; вони наливали їх щедро, і було б дурницею замовляти ще одну; я знав, мені треба чогось поїсти, але не був голодний, а мій настрій ставав дедалі чорнішим. Думати про те, що Борис знову чкурнув від мене після стількох років розлуки, було невимовно тяжко. Хоч якщо мислити по-філософському, то я мав радіти, що мене принаймні від наркоти відвернуло: я не передозувався, не блював у сміття, мене не обібрали до нитки й не схопили за намагання купити наркотик під самісіньким носом у копів…

— Поттере…

А ось і він, прослизнув на стілець навпроти мене й відкинув із лоба волосся, що вмить перенесло мене в давні часи.

— Я вже хотів піти.

— Пробач. — Та сама брудна, чарівна усмішка. — У мене були справи. Міріам тобі не пояснила?

— Ні, не пояснила.

— Ти повинен розуміти, що я не працюю бухгалтером у якомусь офісі. Облиш, не гнівайся, — сказав він, нахилившись уперед і поклавши долоні на стіл. — Я не думав, що зустрінуся з тобою. Я прийшов сюди так швидко, як тільки міг! Власне не прийшов, а прибіг. — Він простяг руку через стіл і лагідно поплескав мене по щоці. — Господи! Скільки років минуло! Я такий радий бачити тебе! А ти хіба не радий, що ми зустрілися?

У дорослому віці він став вродливим. Навіть коли він був худим і незграбним, його погляд завжди відзначався гостротою, жвавістю й швидким розумом, а тепер його напівголодна дикість зникла й усе інше склалося як треба. Його шкіра загрубла та обвітрилась, але одяг сидів добре, риси обличчя були різкими й нервовими, такий собі кавалерист в оболонці концертного піаніста, а його маленькі сірі й криві зубки були замінені — я побачив — стандартним рядом американських білих зубів.

Він простежив за моїм поглядом, провів по зубах нігтем свого великого пальця й сказав:

— Нові кусаки.

— Я помітив.

— Їх поставив мені дантист у Швеції, — сказав Борис, знаком підкликаючи офіціанта. — Коштували мені як блядський маєток. Дружина не відставала від мене: Боря, на твій рот гидко дивитися! Я сказав, гаразд, я це зроблю, тільки відчепись від мене, та з’ясувалося, що я недарма витратив такі гроші.

— Коли ти одружився?

— Чого?

— Міг би привести її сюди, якби хотів.

Він здавався здивованим.

— Ти маєш на увазі Міріам? Ні, ні… — Він поліз до кишені піджака, дістав мобілку й поколупався в ній. — Ось моя дружина. Що ти питимеш? — перш ніж звернутися до офіціанта польською мовою.

На фотографії, яку показував айфон, було засипане снігом шале, а перед ним вродлива білявка на лижах. Обабіч неї, також на лижах, були двоє закутаних у теплий одяг малих білявих дітлахів невизначеної статі. Ця фотографія була схожа не так на телефонний знімок, як на рекламу якогось знаменитого швейцарського продукту, наприклад йогурту або мюслів Бірчера.

Я ошелешено подивився на нього. Він поглянув убік із давно знайомим мені російським жестом: так воно сталося, що тут удієш.

— Це твоя дружина? Ти не жартуєш?

— Так, — сказав він, піднявши брови. — І мої діти також. Близнюки.

— Твою мать.

— Атож, — сказав він із жалем у голосі. — Вони народилися, коли я був дуже юний. Час був вельми незручний, але вона захотіла зберегти їх — «Боря, невже ти можеш», — що я міг їй сказати? Сказати правду, я їх майже не знаю. А найменшого — його немає на фотографії — я взагалі ніколи не бачив. Скільки ж йому? Півтора місяця?

— Що? — Я знову подивився на фотографію, щоб ототожнити цю цілком нордичну родину з Борисом. — Ти розлучений?

— Ні, ні, ні. — Принесли горілку, заморожену пляшку з двома маленькими келишками, він налив її кожному з нас. — Астрід і діти переважно живуть у Стокгольмі. Іноді вона приїздить узимку до Аспена покататися на лижах — вона була чемпіонкою, брала участь в Олімпійських іграх у свої дев’ятнадцять років.

— Справді? — перепитав я, доклавши всіх зусиль, щоб у тоні мого голосу не пролунав сумнів.

Дітлахи, коли я добре до них придивився, здавалися надто білявими й надто гарненькими, щоб мати бодай віддалену схожість із Борисом.

— Так, так, — сказав Борис дуже переконливим тоном, енергійно кивнувши головою. — Вона завжди хоче бути там, де є сніг і можливість ходити на лижах, а ти мене знаєш, я ненавиджу паскудний сніг, ха-ха! Її батько належить до дуже, дуже правого крила — нацист, власне кажучи. Думаю, Астрід недаремно має напади депресії, з таким батьком! Який бридкий старий гівнюк! Але вони дуже нещасливі й нікчемні люди, усі вони — ті шведи. То вони сміються й п’ють, то — вже наступної хвилини — стають похмурі й від них не почуєш жодного слова. Dziękuję, — сказав він офіціантові, який знову підійшов із тацею закусок: чорний хліб, салат із картоплі, два сорти оселедців, огірки в сметані, голубці, мариновані яйця.

— Я не знав, що тут подають і закуски.

— Не подають, — сказав Борис, намазавши шматок чорного хліба маслом і посипавши сіллю. — Але я помираю з голоду. Попросив їх принести що-небудь із сусіднього ресторану. — Він цокнувся своїм келишком із моїм.

— Сто лят! — сказав він; це був його давній тост.

— Сто лят! — Горілка тут була ароматною й пахла гіркою травою, якої я не впізнав. — Отже, — сказав я, взявши в нього трохи їжі, — Міріам?

— Ти про що?

Я простяг перед собою руки з розкритими долонями, в нашому дитинстві цей жест означав: поясни, будь ласка.

— То тебе цікавить Міріам? Вона працює на мене. Вона, так би мовити, моя права рука. І скажу тобі щиро, вона краща у своєму ділі, ніж будь-який чоловік. Яка це жінка, Боже мій. Таких, як вона, у світі мало, повір мені. Варта своєї ваги в золоті. Візьми, візьми, — сказав він, наповнивши мій келишок і посунувши його назад до мене. — За встрєчу, — сказав він, піднявши власну чарку. — За нашу зустріч!

— А хіба не моя черга проголосити тост?

— Атож, твоя, — він цокнувся зі мною келишком, — але я голодний, і твого тосту мені доводиться чекати надто довго.

— Отже, за нашу зустріч!

— За нашу зустріч! І за долю, яка допомогла нам знову зустрітися.

Щойно ми випили, Борис негайно заходився їсти.

— І чим ти, власне, займаєшся? — запитав його я.

— Тим і сим. — Він усе ще їв із жадібністю голодної дитини. — Багатьма речами. Кручуся-верчуся, ти розумієш?

— І де ти живеш? У Стокгольмі? — запитав я, коли він нічого не відповів.

Він підняв руку й змахнув нею широким жестом.

— Усюди.

— Наприклад?

— У Європі, Азії, Північній і Південній Америці…

— Це покриває велику територію.

— Ну, знаєш, — сказав він із повним ротом оселедця, витираючи з підборіддя сліди соусу. — Я також володію невеличким бізнесом, якщо ти правильно мене розумієш.

— Поясни.

Він запив оселедця великим ковтком пива.

— Ти знаєш, як це робиться. Мій офіційний бізнес називається агенцією з прибирання помешкань. Я наймаю на службу здебільшого поляків. У назві ми скаламбурили непогано. «Полічистка». Як тобі? — Він надкусив варене яйце. — А яке в нас гасло, вгадай! «Ми вас чистимо й вичищаємо!» Ха-ха!

Я зрозумів, що він мені бреше.

— То виходить, весь цей час ти жив у Сполучених Штатах?

— Ой, ні! — Він налив нам іще по одній чарці горілки й підняв свою для тосту. — Я багато мандрую. Тут я живу шість або вісім тижнів на рік. А решту часу…

— У Росії? — запитав я, перекинувши свою чарку й витерши рот тильним боком долоні.

— Там я буваю нечасто. У Північній Європі. У Швеції, Бельгії. Іноді в Німеччині.

— Я думав, ти повернувся до себе на батьківщину.

— Га?

— Бо ж я ніколи про тебе більше нічого не чув.

Борис знічено потер носа.

— Це були заплутані часи. Пам’ятаєш, що було у твоєму будинку в ту останню ніч?

— Звичайно.

— Так от, я ніколи не бачив стільки наркоти у своєму житті. Я мав десь половину унції кокаїну[158] і не продав жодної його крихти, навіть чверть грама. Щоправда, роздав чимало й став дуже популярний у школі, ха-ха! Усі любили мене! Але більшість я винюхав сам. А потім, пам’ятаєш ті пігулки всіх можливих кольорів, які ми знайшли? Там були дрібненькі, зелені, такі приймають ракові пацієнти на останній стадії, твій батько дійшов до ручки, якщо їх ковтав.

— Атож, я від них також мало дуба не врізав.

— Тоді ти мене розумієш! Більше не виготовляють доброго зеленого оксі! Тепер вони оголосили захист від нариків, і вже не понюхаєш його, не ширнешся ним. Але твій батько? Перейти від випивки на це? Ліпше вже валятися на вулиці п’яним ущерть. Коли я вперше це спробував, я відразу б відкинув лапті, якби Котку не була там, — він провів пальцем по горлянці, — ось так.

— Атож, — сказав я, пригадавши власне дурне блаженство, коли я лежав обличчям донизу на своєму столі нагорі в помешканні Гобі.

— У всякому разі, — Борис вихилив свою горілку й налив нам ще по одній порції, — Ксандра торгувала тими пігулками. Не цими. Ці належали твоєму татові. Для його власного вжитку. Але інші вона здобувала там, де працювала. Ти пам’ятаєш Стюарта й Лізу? Такі собі порядні й поважні агенти з нерухомості. Вони її спонсорували.

Я відклав виделку.

— Звідки ти це знаєш?

— Вона сама мені розповіла! І вони чудово себе показали, коли наркотики в них закінчилися! Наче містер Увесь-із-себе-Адвокат і міс Турбота-про-Природу. Удома в неї були такими милим и й добрими… гладили її по голові… «що ми можемо зробити для тебе»… «бідолашна Ксандро»… «нам так тебе жаль»… а наркотики закінчилися… і куди подівся той жаль. Інша історія! Мені стало справді погано, коли вона мені про все розповіла, адже ми пограбували її! Створили для неї велику проблему! Адже на той час усі наркотики вже були в нас. А їй капут.

— Стривай — Ксандра все тобі розповіла?

— Атож. Після того, як ти поїхав. Коли я там жив із нею.

— Тоді почни розповідати мені спочатку.

Борис зітхнув.

— Гаразд, гаразд. Це довга історія. Але й ми з тобою не бачилися дуже довго, чи не так?

— Ти жив із Ксандрою?

— Жив, але недовго. Десь чотири місяці, мабуть. Потім вона поїхала додому, в Рено. І після цього я більше з нею не зустрічався. Мій батько знову подався до Австралії, а в нас із Котку нічого не виходило.

— Мабуть, ти почувався досить дивно.

— А таки справді, — зізнався він. — Розумієш, — він відхилився назад, знову покликавши офіціанта помахом руки, — я був у препоганій формі. Я стирчав протягом багатьох днів. Ти знаєш, що з тобою робиться, коли ти хочеш з’їхати з кокаїну, — це жах. Я був сам-один і дуже наляканий. Ти знаєш, як така хвороба опановує твою душу, — дихання стає швидким, наповзає страх, і тобі здається, що зараз прийде Смерть і забере тебе. Ти тонкий, брудний і перелякано тремтиш. Наче маленький, напівмертвий кіт. І Різдво — нікого немає вдома. Телефонував багатьом — ніхто не бере слухавку, пішов до того типа Лі, що живе біля басейна й у якого я зупинявся кілька разів, але його не було вдома, двері замкнені. Я блукав і блукав, спотикаючись і ледь тримаючись на ногах. Замерзаючи й геть наляканий. Нікого не було вдома! Тоді я пішов до Ксандри. Котку на той час уже не розмовляла зі мною.

— Ну, хлопче, ти ж і нахаба. Я б туди й за тисячу доларів не повернувся.

— Я знаю, я тоді мало не луснув від страху, але я почувався таким самотнім і хворим. Губи тремтять. Знаєш, як ото буває, — ти хочеш тільки лягти, дивитись на годинник і рахувати удари свого серця, але не маєш місця, щоб лягти, й не маєш годинника. Я мало не плакав. Не знав, що робити. Навіть не знав, чи вона досі там. Але в її вікнах горіло світло, єдине світло на всій вулиці, я підійшов до скляних дверей і побачив її, в її футболці команди «Dolphins», вона була на кухні й готувала коктейль «Маргарита».

— І як вона повелася?

— Ха-ха, як! Не хотіла мене спочатку впускати! Стояла в дверях і довго горлала — проклинала мене, обзивала всіма іменами! А я тоді заплакав. І запитав, чи можу пожити в неї. — Він стенув плечима. — Вона сказала, гаразд, живи.

— Як? — запитав я, потягшись за своєю порцією горілки. — Тобто в якому розумінні вона дозволила тобі жити з нею?

— Я був геть переляканий! Вона дозволила мені спати в її кімнаті! З телевізором, увімкненим на різдвяні передачі.

— Гм… — Я бачив, він хотів, щоб я став розпитувати його про подробиці, але він так посміхався, що мені не дуже вірилося в те, де вона там дозволила йому ночувати. — Що ж, я радий, що тобі пощастило там улаштуватися. Вона щось говорила про мене?

— Атож, трохи було. — Він пирснув. — Власне, не так уже й мало. Бо ти не гнівайся, але я перекинув деякі речі на тебе.

— Радий, що зміг допомогти тобі.

— Ти правий! — Він урочисто дзенькнув своїм келишком об мій. — Дуже дякую! Якби ти вчинив так само, я нічого не мав би проти. Чесно кажу, бідолашна Ксандра, думаю, була рада, що я до неї прийшов. Хоч хтось до неї прийшов. Я хочу сказати, — він відсунув свою чарку, — там казна-що коїлося… її погані друзі… вона залишилася сама. Багато пила, боялася повернутися на службу. З нею могло статися що завгодно — жодних сусідів, страшно. Та й Бобо Сільвер — але Бобо виявився не таким уже й поганим мужиком. «The Mensh» — йому не так просто дали це прізвисько. Ксандра боялася його до смерті, але він не став вимагати, щоб вона віддала йому борг твого батька, серйозно вимагати, та й вимагати взагалі. А твій тато був у боргах по вуха. Мабуть, він розумів, у якому вона становищі, — твій батько пограбував її теж. Тож виявив себе чоловіком пристойним. Не став видушувати кров із ріпки. Але ті інші люди, її так звані друзі, були підлі, наче банкіри. «Ти мені винна!» — справді жорстко, по-падлючому узгоджено, страшно. Гірше, ніж він. Не так уже й багато була вона їм винна, але вони на неї насіли, — він грізно похитав головою і наставив на мене палець, — «чуєш, суко, ми не станемо чекати, ти ліпше відрахуй нам гроші», — ось так вони їй погрожували. Одне слово, добре, що я тоді до неї прийшов, бо я зміг їй допомогти.

— Допомогти як?

— Віддавши їй ті гроші, які в неї взяв.

— Ти їх не витратив?

— Звісно, витратив, — відповів він мені розважливо. — Бо коли кока в мене закінчилася, знаєш, що я зробив? Я поніс гроші до Джиммі зі збройової крамниці й купив більше. Я купував цей товар для себе й для Ембер — лише для нас двох. Дуже й дуже вродлива дівчинка, дуже невинна й особлива. Дуже юна також, їй було лише чотирнадцять років. Але за ту одну ніч у «МҐМ Ґранд» ми дуже зблизилися, сидячи на костюмі тата Кей Ті й розмовляючи. Ми навіть не поцілувалися! Розмовляли, розмовляли й розмовляли! Я тоді навіть плакав. Ми справді відкрили одне одному свої серця. І, — він притулив руку до грудей, — мені було дуже сумно, коли настав ранок, чому закінчилася така ніч? Бо ми ж могли б сидіти там і розмовляти вічно! І почуватися такими щасливими! Ось так ми зблизилися одне з одним лише за одну ніч. Одне слово — саме тому я пішов до Джиммі. Кока в нього була паскудною — і наполовину не така гарна, як у Стюарта й Лізи. Але всі вже чули про той вікенд у «МҐМ Ґранд», коли я мав стільки чудової коки. Тож люди посунули до мене. Їх підійшло до мене з десяток у перший день, коли я прийшов до школи. Усі вони стали тицяти мені гроші: «Ти мені дістанеш… Ти мені дістанеш… Ти дістанеш моєму братові… У мене синдром дефіциту уваги, мені треба, у мене важлива домашня робота…» Незабаром я вже продавав коку старшим футболістам і половині баскетбольної команди. Продавав і дівчатам, подругам Ембер та Кейті… Подругам Джордан, навіть студентам Лас-Веґаського університету. Я втратив гроші на кількох перших порціях, які продав, — не знав, скільки просити, продавав дуже дешево, хотів, щоб усі мене любили, ля-ля-ля! Та коли я все точно підрахував, то став багатим! Джиммі дав мені величезну знижку, він і сам заробив на цьому багато зелені. Я робив йому велику послугу, продаючи наркоту дітлахам, які боялися купувати її, боялися таких людей, як Джиммі, що її продавали. Кейті… Джордан… ці дівчата мали купу грошей. Були завжди раді зустрічатися зі мною. Кока — це не екстазі, я продавав і екстазі, але ця торгівля йшла нерівномірно, то відразу цілий жмут, то протягом кількох днів нічого, а на коку я мав багато постійних клієнтів, і вони зверталися до мене двічі або й тричі на тиждень. Я хочу сказати, лише Кейті…

— Ого!

Навіть через стільки років її ім’я звучало вагомо.

— Тож вип’ємо за Кейті!

Ми підняли келишки й випили.

— Яка красуня! — Борис зі стуком поставив келишок. — У мене йшла обертом голова, коли я наближався до неї. Я ставав п’яним, лише дихаючи з нею одним повітрям.

— А ти з нею спав?

— Ні… Хоч і намагався… Правда, одного разу вона мені добре попрацювала руками в спальні свого малого брата, вона була тоді п’яна й у чудовому настрої.

— Чувак, схоже, я невчасно поїхав.

— Звичайно, ти надто поквапився. Я тоді кінчив у штани, вона ще й змійку не встигла розстебнути. А скільки їй давали грошей, — сказав він, потягшись до мого порожнього келишка. — Дві тисячі на місяць! Стільки вона могла витрачати лише на шмотки. Але вона має їх уже дуже багато, навіщо купувати ще! Одне слово, на Різдво я жив, як ото показують у кіно, коли дзвенять монети й усюди знак долара. Мій телефон не переставав дзвонити. Усі були моїми найкращими друзями! Дівчата, яких я ніколи раніше не бачив, цілували мене й віддавали мені золоті прикраси з власних ший! Я ковтав усі наркотики, які в мене були, наркотики кожного дня й кожної ночі, насипав доріжки, довгі, як моя рука, а проте грошей у мене завжди вистачало. Я був наче «Обличчя зі шрамом»[159] нашої школи. Один із хлопців подарував мені мотоцикл, другий — потриманий автомобіль. Збираю свої манатки з підлоги, а з кишень випадають сотні доларів, і я не маю жодного уявлення, звідки вони.

— Як швидко ти навчився загрібати гроші!

— Не розказуй мені про це. Я завжди так навчаюся. Кажуть, що досвід — найкращий учитель, і це правда, але мені пощастило, що цей досвід мене не вбив. Іноді… здебільшого після того як вип’ю кухоль пива, я можу насипати собі доріжку або дві. Але здебільшого я цього не роблю. Випалив себе геть начисто. От якби ти зустрів мене десь п’ять років тому? Я тоді був такий. — Він глибоко втягнув щоки. — Але… — офіціант з’явився знову з кількома оселедцями й пивом, — годі про це. А як, — він оглянув мене з голови до ніг, — живеться тобі? Схоже, що непогано?

— Більш-менш.

— Ха! — Він відхилився назад і поклав руку на спинку дивана. — Кумедний старий світ, еге? Торгуєш антикваріатом? У старого гомика? Він узяв тебе партнером у свій бізнес?

— Та взяв.

— Грандіозне шахрайство, я чув.

— Точно.

Він подивився на мене згори вниз.

— Ти щасливий?

— Не дуже.

— Послухай тоді! У мене блискуча ідея! Іди працювати до мене!

Я засміявся.

— Ні, я не жартую! Ні, ні, — сказав він, владно примусивши мене замовкнути, коли я намагався урвати його, наливаючи ще одну чарку й посунувши її по столу до мене. — Скільки він тобі платить? Повір мені, я платитиму тобі вдвічі більше.

— Ні, я люблю свою працю. — Я ледве вимовляв слова, невже я справді так напився? — Мені подобається те, що я роблю.

— Справді? — Він підняв свого келишка до мене. — Тоді чому ти не почуваєшся щасливим?

— Я не хочу про це говорити.

— Чому не хочеш?

Я недбало махнув рукою.

— Тому що, — я втратив лік, скільки порцій горілки випив, — просто не хочу та й усе.

— Якщо не робота робить тебе нещасливим, тоді що? — Він перекинув у рот наступну чарку, гордо закинув голову й узявся за нову порцію оселедців. — Проблеми з грішми? З дівчиною?

— Не те й не те.

— Отже, справа в дівчині, — сказав він із тріумфом. — Я це знав.

— Послухай-но. — Я допив решту своєї горілки, ляснув долонею по столу — який же я геній, я не міг припинити всміхатися, мені спала на думку найкраща ідея за останні багато років! — Кінчаймо цю розмову. Ходімо зі мною! У мене для тебе великий сюрприз.

— Іти з тобою? — запитав Борис, видимо наїжившись. — Куди?

— Побачиш.

— Я хочу залишитися тут.

— Борисе…

Він піднявся, а тоді знов опустився на своє місце.

— Облиш, Поттере, — сказав він, підіймаючи руки. — Просто розслабся.

— Борисе! — Я подивився на юрбу в барі, ніби чекав якогось масового заворушення, а потім перекинув погляд на нього. — Мені остогидло сидіти тут. Я тут просидів кілька годин!

— Але ж, — роздратовано сказав він, — я звільнив цей вечір для тебе! Я мав нагальні справи! А ти вже йдеш?

— Я йду, і ти йдеш зі мною. Тому що, — я викинув руки вперед, — ти повинен побачити свій сюрприз!

— Сюрприз? — Він згорнув серветку в кульку й викинув її геть. — Який сюрприз?

— Ти побачиш. — Що з ним діється? Чи він забув, як ми полюбляли розважатись? — А зараз ушиваймося звідси.

— Чому? Тепер?

— А тому! — У барі стояв темний рев. Я ніколи не почував себе таким впевненим у собі у своєму житті, давно так не радів власній винахідливості. — Ходімо! Допивай!

— Нам і справді треба піти?

— Ти будеш задоволений. Обіцяю тобі. Ходімо! — сказав я, простягши руку й потрусивши його за плече, дуже приязно, як мені здалося. — Повір мені, це не якийсь обман, це сюрприз, який тобі дуже сподобається.

Він відхилився назад зі згорнутими руками й підозріло подивився на мене.

— Я думаю, ти сердишся на мене.

— Борисе, що за херню ти говориш. — Я був такий п’яний, що ноги в мене підігнулися, коли я почав підводитись, і я мусив ухопитися руками за стіл. — Не сперечайся. Просто ходімо та й усе.

— Я думаю, буде помилкою кудись із тобою піти.

— Чому? — запитав я, подивившись на нього напівзаплющеними очима. — То ти йдеш чи не йдеш?

Борис подивився на мене холодним поглядом. Потім ущипнув себе за ніс і сказав:

— Ти мені не скажеш, куди ми йдемо?

— Ні.

— Ти не заперечуватимеш, коли нас відвезе туди мій водій?

— Твій водій?

— Атож. Він мене чекає десь за три квартали звідси.

— Ну ти й жук! — Я подивився вбік і засміявся. — То ти маєш власного водія?

— Ти не заперечуєш, якщо ми візьмемо його з собою?

— А чому б я став заперечувати? — сказав я після короткої паузи.

Хоч я й був дуже п’яний, але поведінка Бориса примусила мене насторожитися: він дивився на мене з пильним і дивним розрахунком у погляді, якого я ніколи не бачив у нього раніше.

Борис допив горілку й підвівся.

— Гаразд, — сказав він, крутячи в пальцях незапалену сигарету. — Їдьмо, з’ясуємо, що за нісенітницю ти хочеш мені показати.

VI

Борис стояв так далеко, коли я відмикав парадні двері помешкання Гобі, ніби боявся, що коли я оберну ключ у замку, то весь будинок злетить у повітря. Його водій припаркувався перед будинком у другому ряду в клубах диму, який з’явився невідомо звідки. Як тільки ми сіли в автомобіль, розмова між Борисом і водієм відбувалася лише українською мовою, і знання розмовної російської, які я здобув за два семестри в коледжі, мені не допомогли.

— Заходь, — сказав я, ледве стримуючи усмішку.

Невже цей йолоп подумав, що я хочу напасти на нього, або викрасти його, або щось таке? Але він досі стояв на вулиці, з руками в кишенях пальта, дивлячись через плече на водія, якого звали чи то Генка, чи то Юрій, чи то Георгій, чи то хер його знає як.

— Що з тобою? — запитав я.

Якби я не так набрався, його параноя могла б розгнівати мене, але я вважав її лише кумедною.

— Ще раз прошу тебе сказати мені, чого ми сюди приваландалися? — запитав він, стоячи ще досить далеко від дверей.

— Ти побачиш.

— А ти живеш тут? — запитав він із підозрою, зазирнувши всередину вітальні. — Це твій дім?

Двері, коли я відчиняв їх, заскрипіли гучніше, ніж я сподівався.

— Тео, це ти? — гукнув Гобі з протилежного кінця будинку.

— Я.

Він був одягнений для вечері, в костюмі з краваткою — чорт, подумав я, може, в нього гості? Але тут я усвідомив, що ще не настав час вечері, а враження було таке, ніби вже третя ночі.

Борис обережно прослизнув за мною, тримаючи руки в кишенях пальта, залишивши парадні двері широко розчиненими позаду себе, дивлячись на великі базальтові урни, на канделябр.

— Гобі, — сказав я, він увійшов до вітальні з піднятими бровами, місіс Дефріз боязко тупцювала за ним, — привіт, Гобі, ти пам’ятаєш, я тобі розповідав про…

— Попчик!

Маленький білий клубочок, який із почуттям обов’язку дріботів до вхідних дверей, завмер на місці. Потім заскавулів на високій ноті й побіг так швидко, як тільки міг (а дуже швидко бігти він уже не міг), а Борис, гучно зареготавши, впав навколішки.

— Ох! — вигукнув він, схопивши собаку, який крутився й випручувався. — Та ти потовщав! Він став товстий! — обурено сказав Борис, коли Попчик підстрибнув і лизнув його в обличчя. — Ти дозволив йому потовщати! Привіт, пустишка, маленький пухнастику, привіт! Ти мене пам’ятаєш, так?

Він перекинувся на спину й витягся, сміючись, а Попчик усе ще скавучав від радості й стрибав на ньому.

— Він мене пам’ятає!

Гобі, поправивши окуляри, стояв поруч, це видовище зустрічі старих друзів, вочевидь, його забавляло, а от місіс Дефріз стояла позад Гобі й супилася, дивлячись на те, як мій гість, від якого смерділо горілкою, качався на килимі, обіймаючись із собакою.

— Оце так так! — сказав Гобі, застромивши руки в кишені піджака. — Невже це?..

— Він самий.

VII

Ми не церемонилися довго — Гобі багато чув про Бориса протягом років, анумо вип’ємо, і Борисові також було цікаво, як мені було б цікаво зустрітися із Джуді з Кармейволлаґа або якоюсь іншою легендарною особою з його минулого, але ми були п’яні й надто крикливі і відчували, що дратуємо місіс Дефріз, яка хоч і всміхалася нам чемно, але сиділа у вітальні на стільці досить скуто, склавши на колінах свої маленькі ручки з багатьма перснями.

Тож ми пішли — Попчик приєднався до нас, збуджений і веселий, Борис помахав своєму водієві, щоб той об’їхав квартал і підібрав нас.

— Так, пустишка, так, — сказав він, звертаючись до Поппера. — Це ми! У нас є машина!

Потім несподівано з’ясувалося, що Борисів водій знає англійську мову не гірше за самого Бориса, й ми всі розговорилися, включно з Поппером, який стояв на задніх лапах, упершись передніми в скло, і дуже серйозним поглядом дивився на вогні Вест-Сайдського шосе, тоді як Борис базікав до нього, обіймав його й цілував у шию, водночас розповідаючи Юрію, водієві, англійською і російською мовами, яким чудовим другом я був йому в дитинстві, радістю його серця (Юрій простяг ліву руку через сидіння, щоб приязно потиснути руку мені), і які приємні сюрпризи влаштовує нам життя, коли в такому широкому світі знову зустрічаються двоє друзів після такої тривалої розлуки.

— Так, — похмуро сказав Юрій, повернувши машину на Г’юстон-стріт так рвучко й несподівано, що мене відкинуло до дверей, — те саме було й у мене з Вадимом. Я щодня сумую за ним — сумую так тяжко, що прокидаюся й серед ночі. Вадим був мені братом, — він подивився на мене; пішоходи сипнули врозтіч, коли він наїхав на перехід, перелякані обличчя за тонованими вікнами, — більше ніж братом. Як і Боря. Але Вадим…

— Це був жах, — тихо сказав мені Борис, а тоді обернувся до Юрія: — Атож, це був справжній жах…

— Ми надто рано провели Вадима в сиру землю. Правду кажуть у тій пісні по радіо, знаєш? Яку співає той чувак із «Piano Man»[160]: «Лиш порядні помирають молодими».

— Він чекатиме там на нас, — втішним голосом сказав Борис і потягся через сидіння, щоб поплескати Юрія по плечу.

— Атож, саме так я його й проінструктував, — пробурмотів Юрій, розминувшись із автомобілем так раптово, що я впав на свій ремінь безпеки, а Попчик підлетів угору. — Це дуже глибокі істини, і їх не передати словами. Людська мова тут безпорадна. Але в кінці, вкладаючи його в ліжко лопатою, я заговорив до нього з усією душею. «Прощай, Вадиме. Тримай браму відчиненою для мене, брате. Займи для мене місце біля себе. Лише Бог…»

Будь ласка, думав я, намагаючись зберегти спокійний вираз обличчя і тримаючи Попчика на колінах, мать твою так, та пильнуй же ти за дорогою.

— …Федоре, прошу в тебе допомоги, я маю два поважні запитання щодо Бога. Ти ж бо професор коледжу (що?), тому, можливо, зможеш мені на них відповісти. Перше запитання, — він зустрівся зі мною поглядом у дзеркалі заднього огляду, піднявши палець догори, — чи Бог має почуття гумору? Друге запитання: чи воно жорстоке, Боже почуття гумору? Тобто чи Бог катує нас для Свого власного задоволення, як ото лиха дитина катує комаху, яку спіймала в саду?

— Ох, — сказав я, стривожений тим, як пильно він дивиться на мене, а не на те, куди повертати. — Можливо, я не знаю, дуже сподіваюся, що ні.

— Це не той чоловік, якому треба ставити такі запитання, — сказав Борис, пропонуючи мені сигарету й подавши Юрію через сидіння іншу. — Бог піддав Тео чималим катуванням. Якщо страждання робить чоловіка шляхетним, то він у нас принц. А зараз, Юрію, — сказав він, огорнувши себе клубами диму, — зроби мені, будь ласка, одну послугу.

— Усе, що завгодно.

— Доглянеш собаку, коли нас висадиш? Покатай його на задньому сидінні, відвези будь-куди, куди він захоче.

Клуб був у Квінсі[161], я точно не можу сказати, де саме. У застеленій червоним килимом залі, схожій на кімнату, куди ти прийшов би поцілувати в щоку свого дідуся, щойно вийшовши з в’язниці, великі, ніби родинні, компанії пияків, сидячи на стільцях стилю Людовіка XVI, їли, курили, галасували й гатили один одного по спині навколо столів із блискучими золотими скатерками. На червоних лакованих стінах висіли саморобні на вигляд різдвяні гірлянди й святкові прикраси совєтської доби, з лампочок на дротах і кольорового алюмінію: півні, птахи в гніздах, червоні зірки, космічні ракети, серпи та молоти й кічеві гасла, написані кириличними літерами (з Новим Роком, дорогий Сталіне), — усе це звисало рясними і, схоже, імпровізованими гронами. Борис (він уже добре нализався; весь час цмулив із пляшки, сидячи на задньому сидінні) обіймав мене за стан і рекомендував мене російською молодим і старим як свого брата, що люди сприймали буквально, — я розумів це з того, як палко обіймали й цілували мене чоловіки та жінки і намагалися почастувати мене горілкою з великих пляшок, що зберігались у відрах із кристалічним льодом.

Нарешті ми проштовхалися вглиб приміщення: до чорних оксамитових портьєр, де стояв на варті бритоголовий головоріз із гадючим поглядом, аж до щелеп густо вкритий татуюванням із написами кирилицею. У задній кімнаті гриміла музика й плавав густий сморід поту, одеколону, марихуани та диму сигар «Коїба»; «Армані», спортивні костюми, платинові «Ролекси» з діамантами. Я ніколи не бачив, щоб стільки чоловіків носили так багато золота — золотих перснів, золотих ланцюжків, золотих передніх зубів. Мене ніби оточувала осяйна, блискуча мрія чужоземного походження, а я перебував на затягнутій густим туманом стадії сп’яніння, у якій не міг ані зосередити на чомусь погляд, ані щось робити, крім як хитатися, кивати головою й дозволяти Борисові тягти мене крізь натовп. У якусь мить пізно вночі, наче тінь, з’явилася Міріам; привітавши мене поцілунком у щоку, який здався мені моторошним і зловісним, замерзлим у часі, наче жест якоїсь грізної церемонії, вона зникла, забравши з собою Бориса, залишивши мене біля столу, навколо якого сиділа компанія п’яних до очманіння росіян, що курили без перерви і, здавалося, всі знали, хто я такий («Фьодор»!); вони плескали мене по спині, наливали мені горілки, пропонували поїсти, частували сигаретами «Мальборо», щось приязно кричали російською, не сподіваючись почути від мене якусь відповідь…

Раптом я відчув на плечі чиюсь руку. Хтось знімає з мене окуляри.

— Привіт, — сказав я незнайомій жінці, що несподівано всілася мені на коліна.

Жанна. Привіт, Жанно. Що ти тут робиш? Та, власне, нічого. А ти? Порнозірка, засмагла в солярії, з декольте вивалюються силіконові цицьки. У мене в родині всі вміють ворожити по руці — дозволиш мені прочитати твою долоню? Чом би й ні; її англійська мова була майже досконалою, але слова було важко розчути через гамір, що панував у клубі.

— А ти, я бачу, природжений філософ. — Вона водила по моїй долоні кінчиком яскраво-рожевого нігтя. — Дуже, дуже розумний. Тобі часто щастило й не щастило, злети і падіння — ти багато чого пережив. Але ти самотній. Ти мрієш зустріти дівчину, з якою міг би прожити решту свого життя, правильно я кажу?

Але тут знову з’явився Борис, сам-один. Він притягнув стілець і опустився на нього. Зав’язалася коротка розмова українською між ним і моєю новою знайомою, після якої вона почепила мої окуляри мені на ніс і пішла геть, але спочатку стрельнула в Бориса сигарету й поцілувала його в щоку.

— Ти її знаєш? — запитав я Бориса.

— Ніколи досі її не бачив, — сказав Борис, сам закуривши сигарету. — Ми можемо звідси піти, якщо хочеш. Юрій чекає на вулиці.

VIII

Була вже ніч. Заднє сидіння в автомобілі здавалося затишним куточком після стовпотворіння в клубі (неяскраве світіння приладової дошки, тихо ввімкнене радіо), і ми каталися годинами, сміючись і розмовляючи; Попчик міцно спав на колінах у Бориса, а Юрій також долучився до нашої розмови, хрипко розповідаючи про своє дитинство в Брукліні, про «цеглу» — так він називав будівництво, — поки ми з Борисом пили теплу горілку з пляшки й нюхали кокаїн прямо з пакетика, який він дістав із кишені свого пальта; Борис вряди-годи передавав цей пакетик Юрієві. Хоч кондиціонер і працював на повну потужність, у машині було пекло; з обличчя Бориса струменів піт, а його вуха палахкотіли, як вогонь.

— А знаєш, — казав він (він уже скинув піджак, розстебнув застібки на манжетах, укинув їх до кишені й підкасував рукави сорочки), — це твій батько навчив мене пристойно вдягатись, і я вдячний йому за це.

— Атож, мій батько багато чого нас навчив.

— Так, — щиро сказав він, кивнувши головою, без іронії, й витер носа тильним боком долоні. — Він завжди мав вигляд джентльмена. Бо поглянь, наприклад, на тих чоловіків у клубі — шкіряні пальта, велюрові спортивні костюми, ніби тільки вчора іммігрували. Куди ліпше вдягатися просто, як твій батько, пристойний піджак, пристойний годинник, але класний — простий, знаєш, — і намагатися не відрізнятися від загалу.

— Маєш рацію.

Підмічати такі речі — моя робота, і я вже звернув увагу на годинник Бориса — швейцарський, ціною, либонь, тисяч у півсотні баксів, як то кажуть, годинник європейського плейбоя, — надто показний, як на мій смак, але дуже скромний супроти тих обсипаних діамантами брил золота й платини, що їх я бачив у його клубі. А на внутрішньому боці передпліччя я помітив у нього синє тату зірки Давида.

— Що це? — запитав я.

Він підняв руку, щоб я роздивився її ближче.

— IWC. Хороший годинник — наче внесок у банку. Ти завжди можеш віддати його в заставу або продати в скрутну годину. Це біле золото, але на вигляд як неіржавійка. Ліпше мати годинник, який здається дешевшим, ніж є.

— Ні, я про татуювання.

— А… — Він закотив рукав і подивився на свою руку з жалем. Але тату мене більше не цікавило. Світло в автомобілі було неяскраве, але я за будь-якого світла міг упізнати сліди від голки. — Ти маєш на увазі зірку? Це довга історія.

— Але ж… — Я добре знав, що про сліди від уколів ліпше не питати. — Ти ж не єврей.

— Ні, — сердито відказав Борис, опустивши рукав. — Звичайно, ні!

— Тоді, думаю, логічно буде запитати, навіщо…

— Бо я сказав Бобо Сільверу, що я єврей.

— Що-що?

— Я хотів, щоб він найняв мене на роботу. Тому набрехав.

— Ти гониш.

— Так, так, я йому набрехав! Він часто приходив до Ксандри — ходив вулицею, щось вистежував і винюхував, можливо, думав, а чи, бува, не живий твій батько, й одного дня я набрався нахабства поговорити з ним. Запропонував працювати на нього. Усе в мене почало розвалюватись — у школі виникли проблеми, багатьох випхали на реабілітацію, інших узагалі виключили, мені треба було порвати з Джиммі, розумієш, зайнятися чимось іншим. І хоч прізвище в мене непідхоже, але в Росії багатьох євреїв називають іменем Борис, тому я й подумав, а чом би й ні? Як він дізнається? Я думав, таке тату мені згодиться — типу переконати його, що я свій. Мені його зробив чувак, який заборгував мені сто баксів. Я вигадав велику сумну історію, моя мати, мовляв, була польською єврейкою, її родина загинула в концентраційному таборі, пхиньк-пхиньк, — але я, дурень, не знав, що єврейський закон забороняє татуювання. Чого ти смієшся? — сказав він таким тоном, ніби захищався. — Хтось такий, як я, був би йому корисний, ти це розумієш? Я розмовляю англійською, російською, польською, українською. Маю певну освіту. Він чудово зрозумів, що я не єврей, він засміявся мені в обличчя, але все одно взяв мене до себе, і я дуже вдячний йому за це.

— Як ти міг працювати на мужика, який хотів убити мого батька?

— Він не хотів убивати твого батька. Це неправда! Він хотів лише налякати його! І я справді працював на нього майже рік.

— І що ти для нього робив?

— Нічого брудного, вір чи не вір! Я був йому лише помічником — хлопцем на побігеньках, виконував його різні дрібні доручення. Вигулював його песиків. Забирав із хімчистки одяг. Бобо був добрим і великодушним другом у тяжкий для мене час — майже батько, я можу сказати це тобі приклавши руку до серця, і я не брешу. Безперечно, він був мені кращим батьком, аніж мій рідний батько. Бобо був справедливим до мене. Більш ніж справедливим. Добрим. Я багато чого навчився від нього, бачив його в роботі. Тому я не проти носити цю зірку з поваги до нього. А ось це татуювання, — він закасав рукав до біцепса, показавши мені колючу троянду з написом кирилицею, — це для Каті, мого вічного кохання. Я кохав її більше, аніж будь-яку іншу жінку в своєму житті.

— Ти це кажеш про кожну.

— Так, але щодо Каті це правда. Я для неї босим по битому склу пройду! Пройду крізь пекло, крізь вогонь! З радістю віддам своє життя! Я ніколи не кохатиму жодну жінку на землі так, як кохав Катю, навіть приблизно. Вона була «тією самою». Я помер би й був би щасливий, якби прожив лише один день із нею. Але… — і він опустив рукав назад, — ніколи не можна наколювати чиєсь ім’я на своєму тілі, бо тоді втратиш цю людину. Я був надто молодий і не знав про це, коли робив татуювання.

ІХ

Я не нюхав кокаїну, відколи Керол Ломбард поїхала з міста, тож заснути було неможливо. О пів на сьому ранку Юрій катався навколо Нижнього Іст-Сайду з Попчиком на задньому сидінні в ролі пасажира («Повезу його до крамниці! Куплю йому яйце з беконом і сиру!»), а ми з Борисом, геть накачані, базікали в якомусь сирому цілодобовому барі на авеню С з обписаними графіті стінами й затягнутими мішковиною вікнами, щоб не пропускати сонячного світла («клуб „Алі-Баба“, три долари за порцію, щасливі години від 10:00 до 12:00»), намагаючись залити в себе стільки пива, щоб бодай трохи забутися.

— Ти знаєш, що я робив у коледжі? — розповідав я йому. — Я рік вивчав розмовну російську мову. Тільки для тебе. У мене це виходило досить паскудно. Я так ніколи й не навчився добре читати, щоб подужати «Євгенія Онєгіна» абощо — кажуть, його треба читати російською, він не сприймається в перекладі. Але я так багато думав про тебе! Я згадував усілякі дрібниці, які ти говорив, — чого тільки не згадувалося мені. Ой, послухай, у них же грає «Comfy in Nautica», ти чуєш? «Panda Bear»! Я цілком забув цей альбом. Коротше. Я писав курсову на тему «Ідіота» після закінчення свого курсу російської літератури — російської літератури в перекладі, — і весь час, поки я його читав, я думав про тебе, уявляв, як ти в моїй спальні куриш татові сигарети. Мені було набагато легше запам’ятовувати імена, якщо я уявляв, як ти їх вимовляєш… мені здавалося, що я прослухав твоїм голосом усю книжку. У Веґасі ти читав «Ідіота» мало не півроку, пам’ятаєш? Російською. Протягом тривалого часу ти більше нічого й не робив. Пам’ятаєш, як досить довго ти не міг спуститися вниз через Ксандру і я мусив приносити тобі поїсти, як якій-небудь Анні Франк? Хай там як, я прочитав «Ідіота» англійською, та хотів би я досягти такого рівня у вивченні російської мови, щоб прочитати його російською. Але так і не досяг.

— До сраки цю паскудну школу, — сказав Борис, якого моя розповідь анітрохи не вразила. — Якщо ти хочеш вивчити російську мову, їдьмо зі мною до Москви. За два місяці заговориш.

— То ти розповіси мені, чим займаєшся?

— Я вже тобі казав. То тим, то сим. Аби лиш якось прожити. — Він штовхнув мене ногою під столом і сказав: — А тобі ніби покращало, еге?

— Що?

У барі крім нас було лише двоє відвідувачів, вродливі, по-нелюдськи бліді чоловік і жінка, обоє з коротким темним волоссям, дивились одне одному у вічі, й чоловік тримав руку жінки через стіл і покусував внутрішню частину її зап’ястка. «Піппа», — з болем у серці подумав я. У Лондоні вже був обідній час. Що вона робить?

— Коли я натрапив на тебе, ти мав такий вигляд, ніби вийшов, щоб утопитись.

— Пробач, день був для мене тяжким.

— А вдома в тебе непогано, — сказав Борис. З того місця, де він сидів, чоловіка й жінку не було видно. — То ви, хлопці, партнери?

— Ні! Не в тому розумінні.

— Я цього й не сказав! — заперечив Борис, подивившись на мене критичним поглядом. — Господи, не будь таким вразливим, Поттере. Та й та жіночка — вона ж йому дружина?

— Так, — сказав я не зовсім упевненим голосом, відхиляючись назад на стільці. — Начебто дружина. — Стосунки між Гобі та місіс Дефріз досі були для мене глибокою таємницею, як і її шлюб із містером Дефрізом, який досі існував. — Я довго вважав її вдовою, але виявилося, що це не так. Вона, — я нахилився вперед, потер носа, — розумієш, вона живе у передмісті, а він у центрі, але вони весь час разом… Вона має будинок у Коннектикуті, іноді вони їдуть туди разом на вікенд. Вона одружена — але я ніколи не бачив її чоловіка. Одне слово, я так і не знаю, що й до чого. Сказати тобі правду, я думаю, що вони просто добрі друзі. Пробач мені за моє базікання. Я так і не знаю, навіщо все це тобі розповідаю.

— І він навчив тебе твого ремесла! Здається, хороший мужик. Справжній джентльмен.

— Га?

— Твій бос.

— Та він мені не бос! Я його партнер у бізнесі. — Наркотичний дурман помалу вивітрювався. Кров засвистіла мені у вухах на високій ноті, наче там заспівали цвіркуни. — Правду кажучи, вся торгівля нашим антикваріатом лежить на мені.

— Пробач! — сказав Борис, піднявши обидві руки. — Не заводься, не треба. Але я не жартував, коли запропонував тобі працювати на мене.

— І що я маю відповісти тобі на це?

— Розумієш, я хочу тобі віддячити. Поділитися з тобою всім тим добрим, що сталося зі мною. Тому що, — сказав він, урвавши мене величним жестом, — я завдячую тобі всім, чого досяг. Усе добре, що сталося в моєму житті, Поттере, сталося завдяки тобі.

— Що ти маєш на увазі? Що я прилучив тебе до торгівлі наркотиками? Дякую, — сказав я, запаливши одну з його сигарет і штовхнувши пачку через стіл до нього. — Це приємно знати, я тепер справді можу пишатися собою.

— До торгівлі наркотиками? Хто говорить про торгівлю наркотиками? Я хочу загладити свою провину перед тобою. Я обіцяю тобі велике життя. Нам буде дуже весело вдвох, ти мені повір!

— Ти ескорт-сервісом займаєшся чи що?

— Послухай-но. Хочеш, я тобі щось скажу?

— Кажи.

— Повір, я справді каюся за те, як із тобою повівся.

— Забудь. Мені байдуже.

— Завдяки тобі я так нажився, чому б і тобі не здобути з цього користі? Не зняти вершків і для себе?

— Послухай-но, що я тобі скажу, Борисе. Я не хочу вплутуватися в щось протизаконне. Не ображайся, — сказав я, — але я намагаюся вибратися з халепи, в яку несамохіть потрапив, а до того ж маю намір одружитись, тепер у мене життя складається по-іншому, і я зовсім не хочу…

— Тоді чому ти не дозволиш, щоб я тобі допоміг?

— Я маю на увазі зовсім не те. Я не хочу розводитися про це, але я вчинив щось таке, чого робити було не слід, і тепер намагаюся все виправити. Точніше, намагаюся зрозуміти, як би це виправити.

— Важко все виправити. Ми дуже рідко маємо такий шанс. Іноді тільки й лишається — докласти всіх зусиль, щоб не спіймали.

Вродлива пара підвелася й попрямувала до виходу, тримаючись за руки. Розсунувши завісу з намистин, вони виплили разом у тьмяний холодний світанок. Я дивився, як розсунуті дівочими стегнами намистини розгойдуються й клацають після того, як вони крізь них пройшли.

Борис відкинувся на стільці. Він не відривав від мене погляду.

— Я намагався отримати її назад, щоб повернути тобі, — сказав він — Було б чудово, якби мені це вдалося.

— Ти про що?

Він спохмурнів.

— Саме тому я й приходив до твоєї крамниці. Я певен, ти чув, що відбулося в Маямі. Мене непокоїло, що ти подумав, коли інформація про ту подію з’явилася в газетах, і боявся, що через мене вони вийдуть на тебе, розумієш? Тепер я вже так не боюся — але все ж таки. Я загруз у цьому по шию — але розумів, що організація була поганою. Я повинен був довіряти своїм інстинктам. Я, — він колупнув ключем ще одну коротку понюшку; ми залишалися єдиними людьми в цій частині бару; маленька татуйована офіціантка, чи адміністраторка, чи хто там вона була, зникла в неясно видимій задній залі, де я краєм ока помітив людей, що сиділи на розтріпаних канапах і, схоже, дивилися якусь порнуху 1970-х років, — одне слово, там творилися жахливі речі. Я повинен був це передбачити. Люди постраждали, і я сам мало не потерпів, але я здобув важливу науку з тих подій. Завжди є помилкою — стривай, дай мені договорити, — завжди є помилкою, як я вже казав, робити справи з людьми, яких не знаєш. — Він затиснув ніс і передав пакетик під столом мені. — А проте ми чомусь завжди про це забуваємо. Ніколи не об’єднуйся з чужинцями, коли робиш велику справу! Ніколи! Люди можуть казати: «О, ця особа гідна довіри», і мені хочеться вірити в це, така моя вдача. Але так усякі лажі й відбуваються. Своїх друзів я знаю, ти ж розумієш. Але друзів моїх друзів — чи можу я знати? Звичайно ж, ні. Саме так люди й заражаються СНІДом, згоден?

Мені не слід було нюхати кокаїн — я це розумів, уже нюхаючи його; я без нього вже наковтався наркотиків, щелепи мені стиснуло, й небезпека повної відключки наповзала на мене, збриживши поверхню шибок у вікнах.

— Хай там як, — говорив Борис (говорив він дуже швидко, тупцяючи ногою під столом), — а я думав про те, як би повернути її назад. Думав, думав, думав! Звичайно, скористатися нею я більше не можу. Я надто сильно на ній обсмалився. Звичайно, — він неспокійно засовався на стільці, — я не тому приходив до тебе, якщо мислити точно. Хоч почасти попросити в тебе пробачення я, звичайно, хотів. Сказати тобі: «Пробач мені» — власним голосом. Бо, чесно кажучи, я почуваюся винним перед тобою. Але почасти також я хотів заспокоїти тебе, сказати, щоб ти не хвилювався, читаючи всю ту фігню в газетах, бо, можливо, ти думаєш — я, власне, не знаю, що саме ти думаєш. Але мені не хотілося думати, що до тебе все це доходить і тебе опановує страх, бо ти не знаєш точно, що саме відбувається. І боїшся, щоб цей слід не привів їх до тебе. Це мені неабияк псувало настрій. І саме тому я хотів поговорити з тобою. Повідомити, що я усунув тебе з цієї історії — ніхто не знав про наші близькі взаємини. А крім того, сказати тобі, що я справді хочу її повернути. Докладаю для цього дуже великих зусиль. Адже, — він підніс три пальці до лоба, — я збив собі завдяки їй справжній статок, я тепер хочу, щоб вона повернулася до тебе, щоб ти тримав її у своїй стінній шафі чи де там, міг дістати її звідти й помилуватися нею, як колись. Бо я знаю, як ти її любив. Я й сам її зрештою полюбив.

Я витріщився на нього. Короткий спалах наркотику частково осяяв мені те, що він говорив.

— Борисе, про що ти говориш?

— Ти знаєш.

— Ні, не знаю.

— Не примушуй мене казати це вголос.

— Борисе…

— Я намагався сказати тобі. Я просив тебе не від’їздити. Я віддав би її тобі, якби ти зачекав бодай один день.

Завіса з намистинок досі метлялась і цокотіла на протязі. Жилаві скляні коливання. Я дивився на нього, і мене охоплювало темне прозоре відчуття того, як одне марення наповзає на інше. Дзенькіт срібних ложок і виделок жаркого полудня в ресторані у Трайбеці, Лусіус Рів посміхається мені через стіл.

— Ні, — сказав я, відсуваючись назад на своєму стільці, зрошений холодним потом, затуливши обличчя долонями. — Ні.

— А ти думав, її взяв твій батько? Я трохи втішав себе думкою, що ти так подумав. Бо він і так уже був у глибокій дупі. І так уже крав у тебе.

Я відсунув долоні вниз по обличчю й дивився на нього, неспроможний говорити.

— Я її підмінив. Так. То був я. Я думав, ти знаєш. Ну пробач, мені дуже шкода, — сказав він, а я тим часом сидів і дивився на нього з роззявленим ротом. — Я тримав її в школі, у себе в шафці. Хотів пожартувати. Хоча, — він слабко всміхнувся, — може, не тільки пожартувати. Але послухай мене. — Він постукав долонею по столу, щоб привернути мою увагу. — Присягаюся, я не хотів привласнити її. Такого плану в мене не було. Хіба міг я знати, що таке станеться з твоїм батьком? Якби ти залишився ще бодай на одну ніч, — він викинув руки вгору, — я її повернув би тобі, присягаюсь, я її повернув би. Але я не зміг умовити тебе залишитися. Ти мусив їхати! Негайно, в цю ж таки хвилину! Ні, я їду, Борисе, їду! Не можу зачекати навіть до ранку! Я мушу їхати, мушу їхати, цієї ж таки секунди! А я боявся сказати тобі, що вчинив.

Я витріщив на нього очі. У горлі мені геть пересохло, а серце закалатало так швидко, що я міг думати лише про те, щоб сидіти дуже тихо й сподіватися, що його ритм уповільниться.

— Тепер ти розлютився, — сказав Борис смиренним голосом. — Ти готовий убити мене.

— Ти що намагаєшся мені сказати?

— Я…

— Що ти мав на увазі оцим підмінив її?

— Послухай, — сказав він, нервово озираючись навколо. — Пробач мені. Я знав, що це погана думка — нюхати наркоту разом. Я знав, що це може скінчитися катастрофою. Але, — він нахилився вперед і поклав руки на стіл, — я почував себе через це препогано, повір. Хіба я прийшов би до тебе, якби мене не мучили докори сумління? Хіба вигукнув би твоє ім’я на вулиці? А коли я кажу, що хочу повернути тобі свій борг, я це кажу цілком серйозно. Я хочу тобі його повернути. Бо ця картина допомогла мені збити статок, вона зробила мене…

— Що ж тоді лежить загорнуте в сховищі у передмісті, де я його поклав?

— Що? — вигукнув він, піднявши брови, й відсунувся назад на своєму стільці, а тоді подивився на мене, задерши підборіддя. — Ти жартуєш зі мною? Стільки минуло часу, а ти жодного разу?..

Але я не міг йому відповісти. Губи в мене ворушилися, але жоден звук із рота не вилітав.

Борис ляснув по столу.

— Ти йолоп. Ти хочеш сказати, що жодного разу не розгортав свій згорток? Як ти міг не дивитися, що там у тебе лежить?..

Коли я все ще нічого йому не відповів, затуливши обличчя долонями, він потягся через стіл і поторсав мене за плече.

— Це правда? — збуджено запитав він, намагаючись зазирнути мені у вічі. — Жодного разу? Не розгорнув його, щоб подивитися?

У задній кімнаті пролунав жіночий зойк, безглуздий і пустий, а за ним гримнув так само безглуздий чоловічий сміх. Потім гучно, як скрегіт пилки, задеренчав блендер у барі — і деренчав, не змовкаючи, протягом надто тривалого часу.

— Ти не знав? — запитав Борис, коли гуркіт нарешті стих. У задній кімнаті пролунав сміх та оплески. — Як ти міг не…

Але я не міг промовити жодного слова. Численні графіті на стінах, ярлики й каракулі, пияки з хрестиками замість очей. Десь далеко пролунав хрипкий спів — давай, давай, давай. Стільки всього навалилося на мене відразу, що я насилу міг відновити дихання.

— Стільки років? — сказав Борис, спохмурнівши. — І ти жодного разу…

— О Боже.

— Ти в нормі?

— Я… — Я похитав головою. — Звідки ти довідався, що я її маю? Звідки? — повторив я, коли він мені не відповів. — Ти нишпорив у моїй кімнаті? Моїх речах?

Борис подивився на мене. Потім занурив обидві руки у волосся й сказав:

— Ти з п’яного розуму втрачаєш пам’ять, Поттере, ти це знаєш?

— Не вигадуй, — сказав я після недовірливої мовчанки.

— А я й не вигадую, — лагідно сказав він. — Я алкоголік! І я це знаю. Я став алкоголіком із десяти років, коли вперше випив. Але ти, Поттере, — ти схожий на мого батька. Коли він вип’є, він втрачає розум, ходить хтозна-де, робить те, чого не може запам’ятати. Розбиває автомобіль, лупцює мене, встряє не в одну бійку, прокидається з переламаним носом і часто в якомусь іншому місті, лежачи на вокзальній лаві…

— Я такого не роблю.

Борис зітхнув.

— Ні, не робиш, але пам’ять тебе підводить. Як і його. І я не кажу, що ти зробив щось погане або вчинив насильство, ти не схильний до насильства, як він, але з тобою буває — ну як, наприклад, тоді, коли ми пішли на гральний майданчик біля «Макдональдса», в дитячий куточок, і ти був такий п’яний та опухлий, що якась леді покликала копів, і мені довелося швидко забрати тебе звідти, й ми півгодини стовбичили у «Вол Марті», роздивляючись шкільні олівці, а потім сіли на автобус, а потім довго сиділи на автобусній зупинці, і ти хіба щось пам’ятаєш про той вечір? Бодай про якусь одну подію? «„Макдональдс“, Борисе? Який „Макдональдс“?» Або, — сказав він, жадібно вдихаючи наркотик і перебиваючи мене, — чи пам’ятаєш ти той день, коли ти набрався мов чіп і потяг мене на «прогулянку в пустелі»? О’кей, ми пішли на ту прогулянку. Чудово. Але ти був такий п’яний, що ледве міг переставляти ноги, а температура була за сто п’ять градусів[162]. І ти стомився від ходьби й ліг обличчям на пісок. І став просити мене, щоб я залишив тебе помирати. «Залиш мене, Борисе, залиш». Пам’ятаєш це?

— Повернися до суті.

— Що я можу сказати? Ти був нещасливий. Постійно напивався до втрати пам’яті.

— І ти так само.

— Так, я пригадую. Як я проїхав сходами обличчям донизу. Пам’ятаєш? Або як отямився за кілька миль від дому, ноги стримлять із кущів, і як я туди потрапив — невідомо. А однієї ночі, смертельно п’яний, я відіслав Спірсецькій мейл, стверджуючи, що вона найвродливіша жінка на світі і я безумно в неї закоханий, а я тоді й справді був у неї закоханий. Наступного дня в школі, ледь живий від похмілля, я почув, як вона мене гукає: «Борисе, Борисе, мені треба поговорити з тобою». — «Поговорити про що?» І вона, така добра й делікатна, намагається обережно мене віднадити. Мейл? Який мейл? Я абсолютно нічого не пам’ятав. Стояв там, густо почервонівши, а вона подала мені відксерений текст із поетичної збірки й порадила закохуватись у дівчат мого віку! Не заперечую — я робив чимало дурниць. Дурніших, аніж ти. Але я, — сказав він, розмахуючи цигаркою, — я намагався розважатись і бути щасливим. А ти намагався померти. Це різні речі.

— Чому мені здається, що ти намагаєшся ухилитись від теми?

— Я ж тебе не засуджую! Ми обидва тоді вчинили чимало дурниць. Дурниць, яких ти, можливо, й не пам’ятаєш. Ні, ні, — швидко сказав він, побачивши вираз мого обличчя. — Я, власне, не про це. Хоч мушу признатися, ти єдиний хлопець, із яким я будь-коли спав!

Я сердито виплюнув сміх, наче закашлявся або щось потрапило мені не в те горло.

— Щодо цього, — Борис зневажливо відкинувся назад на своєму стільці, затиснувши ніздрю, — то я думаю, в тому віці так буває іноді. Ми були юні, й нам хотілося мати дівчат. Я думаю, можливо, тобі здалося, що це щось зовсім інше. Але стривай, — швидко сказав він і вираз його обличчя змінився, коли я відсунув стільця, щоб підвестися й піти, — стривай-но, — повторив він, схопивши мене за рукав, — ти не слухай, що я тут тобі розповідаю, але, схоже, ти зовсім не пам’ятаєш ту ніч, коли ми дивилися «Доктора Ноу»?

Я взяв своє пальто зі спинки стільця. Але на ці слова зупинився.

— Не пам’ятаєш?

— А чому я повинен його пам’ятати? Чому?

— Я знаю, що ти не пам’ятаєш. Бо я тебе перевіряв. Згадував «Доктора Ноу», жартував. Аби перевірити, що ти скажеш.

— До чого тут «Доктор Ноу»?

— Ми тоді щойно познайомилися. — Його коліно ходило вниз і вгору, наче накручене. — Думаю, ти ще не звик тоді до горілки — не знав, яку порцію треба собі наливати, щоб випити її одним ковтком. Ти увійшов із величезною склянкою, наче збирався наповнити її водою, і я подумав: «Ох і йолоп!» Ти пам’ятаєш?

— Таких вечорів було багато.

— Ти не пам’ятаєш. Я тоді витер твою блювотину, вкинув твій одяг у ванну — а ти навіть не помітив, що я це зробив. Ти плакав і розповідав мені всілякі нісенітниці.

— Які нісенітниці?

— Ну знаєш… — він нетерпляче поморщився… — що це ти винен у материній смерті… що краще б на її місці був ти… якби ти помер, можливо, ти був тепер би з нею в темряві… не звертай уваги на мої слова, я не хочу, щоб тобі було боляче. У тебе була така плутанина в голові, Тео, з тобою було так цікаво, принаймні більшість часу, ти був готовий на все! Але плутанина у твоїй голові була неймовірна. Можливо, тобі варто було лікуватися. Пам’ятаєш, як ти заліз на дах і стрибнув у басейн? Ти ж міг скрутитити собі в’язи, то була дурниця! Ти міг лягти на спину посеред дороги вночі, ліхтарів не було, ніхто не міг побачити тебе, і ти чекав, коли тебе переїде машина. Мені доводилося докласти неабияких зусиль, аби підвести тебе й притягти додому…

— Я міг лежати на тій блядській вулиці дуже довго, перш ніж з’явилася б якась машина. Я міг би там ночувати. Принести туди свій спальний мішок.

— Я не збираюся розводитися про це. Ти був непередбачуваний. Ти міг убити нас обох. Одного вечора ти приніс сірники й намагався підпалити будинок, пам’ятаєш?

— Я хотів лише пожартувати, — натягнуто сказав я.

— А килим? А велика дірка, яку ти пропалив у канапі? Це також був жарт? Я мусив перекласти подушки, щоб Ксандра нічого не побачила.

— Той шмат лайна був таким дешевим, навіть без вогнетривкого покриття.

— Правильно, правильно. Можеш пояснювати це по-своєму. Коротше, та ніч. Ми дивимося «Доктора Ноу», якого я ніколи не бачив, а ти бачив, і мені цей фільм дуже сподобався, а ти вже був геть в гавно, дія відбувається на його острові, там усе дуже круто, й раптом він натискає на кнопку й показує картину, яку вкрав.

— О Боже.

Борис захихотів.

— Бог і справді тобі допоміг! Ти вчинив круто. Ти був такий п’яний, що не міг стояти на ногах, але заявив: «Зараз я тобі щось покажу! Щось дивовижне! Щось таке, чого ти ще ніколи не бачив». І затулив мені телевізор. Ти тільки собі уяви! Я дивлюся, може, найліпшу частину фільму, а ти базікаєш і не стуляєш рота. Вимітайся геть! Ти й справді подався геть, розлючений, пославши мене на фіг, наробивши чимало шуму. Трах-бах-трах! А потім повертаєшся з картиною в руках, пригадуєш? Дивно, а я був певен, що ти морочиш мені яйця. Знаменитий музейний шедевр? Дай-но мені спокій! Але вона була справжньою. Кожен би побачив.

— Я тобі не вірю.

— Що ж, правда. Я знав. Бо хіба ж можливо намалювати підробку, яка б так виглядала? Лас-Веґас був би найпривабливішим містом усіх часів і народів. У будь-якому разі, це кумедно. Поглянь, це я, котрий учив тебе красти яблука й цукерки з магазинів, тоді як ти вкрав світовий шедевр мистецтва.

— Я його не крав.

Борис захихотів.

— Ні, ні. Ти мені все пояснив. Ти його зберігав — і це був найвищий обов’зок у твоєму житті. Ти мене запевняєш, — сказав він, нахиляючись уперед, — що ти його справді не відкривав і не дивився? Усі ці роки? Та що з тобою?

— Я тобі не вірю, — знову сказав я. — Коли ти її взяв? — запитав я, бо він закотив очі. — Як?

— Слухай, я тобі сказав…

— Невже ти думаєш, що я повірю бодай одному твоєму слову?

Борис знову закотив очі. Він поліз у кишеню пальта й знайшов фотографію на своєму айфоні. Потім подав його через стіл мені.

Це був зворотний бік картини. Репродукцію передньої частини можна знайти де завгодно. Але зворотний бік був прикметним, як відбиток пальця: великі краплі застиглого сургучу, коричневі й червоні; мішанина європейських етикеток (римські цифри, павутина пір’їстих підписів), складалося враження, що це велика валіза з наліпками або стародавній міжнародний договір. Розкришені шари жовтого й коричневого були покладені майже з натуральною опуклістю, як опале листя.

Він поклав телефон назад у кишеню. Ми довго сиділи мовчки. Потім Борис поліз по сигарету.

— Тепер ти мені віриш? — запитав він, випустивши струмінь диму з куточка рота.

Моя голова стала розпадатися на атоми, дія дози стала помалу розсмоктуватись, і на її місце напливали страх і тривога, немов чорне повітря перед грозою. Протягом тривалої й похмурої миті ми дивились один на одного: на високій хімічній частоті, самота до самоти, наче двоє тібетських ченців на вершині гори.

Потім я мовчки підвівся й надяг пальто. Борис також підхопився на ноги.

— Стривай, — сказав він, коли я проштовхнувся плечем повз нього. — Поттере, не гнівайся. Я ж сказав, що поверну тобі борг, і я сказав це серйозно. Поттере! — знову гукнув він, коли я пройшов крізь завісу з намистинок, які стиха забрязкотіли, й вийшов на вулицю в брудне сіре світло світанку. Авеню С була безлюдною, крім самотнього таксі, шофер якого, здавалося, був так само радий побачити мене, як і я — уздріти його машину, і негайно пригальмував біля мене. Перш ніж Борис устиг сказати ще бодай слово, я вже був у машині й від’їхав, залишивши його стояти в пальті біля ряду сміттєвих баків.

Х

Було пів на дев’яту ранку, коли я добувся до сховища. Щелепа мені боліла, бо я часто скреготав зубами, а серце калатало мов несамовите. Бюрократичний світанок: вранішнє пішохідне марево, що дихало погрозою. У чверть на десяту я вже сидів на підлозі своєї кімнати в домі Гобі, й у голові в мене все крутилося розкрученою дзиґою, тремтіло та хиталося з боку в бік. На килимі навколо мене лежали кілька пакетів із крамниці, новісінький намет, бежева перкалева наволочка, яка досі пахла моєю спальнею у Веґасі, бляшанка, наповнена змішаними роксикодонами та морфами, які я давно мав би змити в унітаз, і сплутаний клубок липкої стрічки, яку я протягом двадцятьох хвилин із великою обережністю відклеював за допомогою гострого ножа, пальці в мене тремтіли, я боявся натиснути ножем надто сильно й пошкодити картину, нарешті тремтливими руками я розмотав усю стрічку — і знайшов лише затиснутий між двома картонками та обгорнутий газетою зошит, списаний матеріалами з основ держави та права («Демократія, мультикультурність і ти!»).

Яскрава мультикультурна штовханина. На обкладинці азіатські діти, латиноамериканські діти, афроамериканські діти, індіанські діти, дівчина в мусульманській хустці й білий хлопчик в інвалідному візку усміхалися й підіймали руки до американського прапора. Усередині зошита в монотонно-бадьорому світі законослухняних громадян, де люди різних національностей жили щасливим життям у своїх спільнотах, а дітлахи з убогих районів стояли біля свого житлового проекту з лійками, поливаючи дерево у вазоні з гілками, що ілюстрували різні галузі державного управління, Борис намалював кинджали зі своїм ім’ям на них, троянди й серця, що оточували ініціали Котку, і кілька спостережливих очей, які дивилися в один бік над почасти заповненим контрольним тестом:

Навіщо людині потрібен уряд? Щоб підтримувати ідеологію, карати злочинців і закликати до рівності та братерства серед народів.

Якими є головні обов’язки американського громадянина? Голосувати за Конгрес, поважати мультикультурність, боротися з ворогами держави.

Гобі, на щастя, не було вдома. Пігулки, які я проковтнув, не допомогли, і, прокрутившись дві години в тривожному напівдрімотному стані, виснажений калатанням серця, голосом Бориса, який звучав у моїй свідомості, я примусив себе підвестися, прибрати сміття, накидане в моїй кімнаті, прийняти душ і поголитися. У цьому процесі я порізався, бо через те, що в мене йшла кров носом, верхня губа заніміла, як після заморозки в кріслі дантиста. Потім я зварив собі каву, знайшов у кухні черствий коржик і примусив себе його з’їсти, а вже опівдні спустився до крамниці й відчинив її для торгівлі, перехопивши по дорозі жінку-листоношу в поліетиленовому дощовику (вона подивилася на мене — з червоними очима, порізаною верхньою губою і закривавленою серветкою — дещо перелякано й намагалася триматися подалі), хоч коли вона передавала мені пошту руками в латексних рукавичках, до мене дійшло: Рів тепер може писати Гобі все, що завгодно, може телефонувати в Інтерпол — кого це тепер хвилює.

Ішов дощ. Вулицею бігли, втягнувши голову в плечі, пішоходи. Краплі дощу лунко стукотіли по шибках, вкривали пластикові сміттєзбірники, що стояли понад хідником. Сидячи за столом у своєму пліснявому кріслі, я намагався зачепитися за щось поглядом або принаймні знайти якусь утіху в злинялому шовку та сутіні, що панувала в крамниці, її гірко-солодкій похмурості, такій схожій на затягнуті дощовим мороком шкільні класи мого дитинства, але мене різко пригнітило відпливом дофаміну, і я відчував у собі первісне тремтіння чогось дуже схожого на смерть — смуток, який спочатку дається взнаки в шлунку, потім починає пульсувати за лобною кісткою, й уся темрява, яку я намагався відігнати, повертається назад.

Тунельний зір. Усі ці роки я плив за течією, осклілий і обмежений так, що ніяка реальність пробитися до мене не могла: марення білої гарячки носило мене на своїй повільній, ослабленій хвилі від самого дитинства, коли я під кайфом лежав на жорсткому килимі в Лас-Веґасі, усміхаючись вентилятору на стелі, але я більше не всміхався, Ріп ван Вінкль[163], який хмурився й хилив голову до землі, запізнившись на сотню років.

Чи був спосіб усе залагодити? Ніякого. Власне кажучи, Борис зробив мені послугу, забравши картину, — принаймні я знав, що більшість людей саме так подивилися б на цю подію; я тепер уже не перебував на гачку; ніхто не міг мене звинуватити; більша частина моїх проблем була розв’язана одним помахом; та хоч я й розумів, що будь-хто тверезо радів би, що позбувся картини, проте я ще ніколи не почувався в такому розпачі, на палав такою ненавистю до себе, ганьбою.

Тепла, похмура крамниця. Я не міг усидіти на місці. Я то підводився на ноги, то сідав, то підходив до вікна, то повертався назад. Усе було насичене жахом. Порцеляновий Пульчинелла дивився на мене з ненавистю. Навіть меблі здавалися хворими й непропорційними. Як я міг вважати себе кращим, розумнішим, вищим, ціннішим, достойнішим завдяки таємниці, яку зберігав у передмісті? А проте я саме так себе почував. Картина допомагала мені відчути себе менш смертним, менш звичайним. Картина була для мене підтримкою та обґрунтуванням, допомогою й суттю. Це був той наріжний камінь, який підтримував весь собор. І було жахливо довідатися, коли він так несподівано вислизнув із-під мене, що все моє доросле життя я підтримував себе цією великою, прихованою, дикою радістю; переконаністю, що все моє життя балансувало на таємниці, яка будь-якої миті могла рознести його на друзки.

ХІ

Коли Гобі повернувся додому, він увійшов із вулиці, подзвонивши, наче покупець.

— Учора був сюрприз так сюрприз. — Він розрум’янився від дощу, стягував із себе плащ і струшував із нього воду. Він був одягнений у свій аукціонний костюм, один із найдавніших і найгарніших у його колекції, краватка була зав’язана віндзорським вузлом. — Борис! — З його настрою я зрозумів, що аукціон склався для нього вдало. Хоч він намагався не вплутуватись у торгівлю зі жвавим підвищенням ставок, проте добре знав, чого йому треба, і коли торги були млявими й він не мав великої конкуренції, то міг повернутися додому з купою чудових речей. — Думаю, ви вчора добре гульнули, чи не так?

— Умгу.

Я згорбився в кутку, цмулячи чай. Голова в мене розламувалася від болю.

— Мені було цікаво зустрітися з ним після того, як я так багато про нього чув. Наче з персонажем прочитаної книжки. Я завжди уявляв його собі Спритним Пройдою з «Олівера Твіста» — о, ти його знаєш, — малий хлопчисько, вуличний голодранець, як же звали того актора, Джек-Щось-Там? Обшарпане пальто. На щоках смуги бруду.

— Повір мені, він був досить брудний у ті часи.

— Ти ж бо знаєш, Діккенс не розповідає нам, що сталося з його Спритним Пройдою. Можливо, він став шанованим бізнесменом, коли виріс, хто знає? А наш Поппер був при своєму розумі? Я ніколи не бачив, щоб тварина була такою щасливою.

— І ще одне, — він напівобернувся, заклопотаний своїм пальтом, не помітивши, як я завмер, почувши ім’я Поппера, — поки я не забув, телефонувала Кітсі.

Я нічого не відповів, я не міг. Я жодного разу не подумав про Поппера від учорашнього дня.

— Десь уже пізно, годині о десятій. Я сказав їй, що ти зустрівся з Борисом, приходив із ним і знову пішов, сподіваюся, я нічого зайвого не сказав?

— Ні, звичайно, — сказав я після напруженої паузи, намагаючись зібрати докупи думки, які розбігалися відразу в кількох поганих напрямках.

— Що ж я маю тобі нагадати? — Гобі приклав пальця до губ. — Мене просили переказати тобі. Дай-но подумати. Ні, не пам’ятаю, — сказав він, на мить замислившись і похитавши головою. — Ти повинен зателефонувати їй. Вечеря о восьмій. Це я пам’ятаю. Але не пригадую, де саме.

— У Лонгстрітів, — сказав я, і моє серце завмерло.

— Здається, так вона й сказала. Але ж Борис! Який веселий і чарівний хлопець — скільки часу він буде в нашому місті? Він довго тут буде? — люб’язно повторив він, коли я нічого не відповів, він не міг побачити моє обличчя, бо я з жахом дивився на вулицю. — Ми повинні запросити його на вечерю, як ти вважаєш? Попроси, щоб він виділив для нас парочку вечорів. Це якщо ти захочеш, — додав він, коли я нічого не відповів. — Сам вирішуй. Але дай мені знати.

ХІІ

Десь через дві години — виснажений, голова мені боліла так, що з очей струменіли сльози, — я ще гарячково сушив собі голову, як повернути додому Поппера, водночас намагаючись вигадати пояснення його відсутності. Я залишив його прив’язаним перед крамницею? Хтось його вкрав? Це була очевидна брехня. Окрім того, що періщив дощ, Поппер був такий старий і так вередував на повідку, що я мусив докласти неабияких зусиль, аби підвести його до гідранта. Він у перукаря? Перукарка Поппера, убога на вигляд бабця на ім’я Сесилія, яка стригла Поппера поза своїм помешканням, завжди повертала його на третю годину. У ветеринара? Окрім того факту, що Поппер не був хворий (а якби він був хворий, хіба я цього не сказав би?), він лікувався в того самого ветеринара, якого Гобі знав ще з часів Велті й Чессі. Офіс доктора Макдермотта був унизу по вулиці. Навіщо мені було водити свого собаку до якогось іншого лікаря?

Я застогнав, підвівся, підійшов до вікна. Знову й знову я відчував себе в замкненому колі. Заходить Гобі — а через годину або дві він неодмінно зайде, — зазирає в усі куточки крамниці: «А де Поппер? Ти його не бачив?» З цього кола справді не було виходу. Ти можеш вимкнути програму, вимкнути комп’ютер, а потім знов увімкнути його, і гра застигне на тому самому місці: «Де Поппер?» Гру закінчено. Немає коду, який би дозволив тобі обминути цей момент.

Подерті простирадла дощу витончилися до мряки, хідники блищали, і вода капала з усіх навісів, і кожен, здавалося, скористався моментом, щоб накинути плащ і вийти на вулицю з собакою. Собаки були всюди, куди я дивився: онде вистрибує вівчарка, онде чорний пудель, псюра-тер’єр, псюра-ретривер, старий французький бульдог і двійко самовдоволених такс із манірно задертими мордами переходять вулицю. Схвильований, я повернувся до свого стільця, сів, узяв каталог продажу «Крістіз» і почав безладно гортати його: жахливі модерністські акварелі, дві тисячі доларів за вікторіанську бронзову скульптуру двох буйволів, які б’ються, абсурд та й годі.

Що я скажу Гобі? Поппер був старий і глухий, й іноді він засинав у якомусь глухому кутку, де не чув, коли його кликали, але незабаром настане його обідній час, і я почую, як Гобі підіймається сходами, шукаючи його за канапою, і в кімнаті Піппи, і в усіх інших місцях, де він міг заховатися. «Попчику! Прокинься, хлопче! Пора обідати!» Чи мені вдати, що я нічого не знаю? Прикинутися, що я також шукаю нашого домашнього пса по всьому будинку? Здивовано пошкребти потилицю? Таємниче зникнення? Бермудський трикутник? З важким серцем я повернувся до ідеї перукарки, коли дзеленькнув дзвіночок на вхідних дверях.

— Я вже хотів залишити його собі.

Поппер — мокрий, але в усьому іншому його пригода негативно на нього не вплинула — напружив лапки, коли Борис поставив його на підлогу, а потім подибуляв до мене, тримаючи голову так, щоб я міг почухати йому підборіддя.

— Він анітрохи не сумував за тобою, — сказав Борис. — Ми провели разом дуже приємний день.

— Що ви робили? — спитав я після тривалої мовчанки, бо не придумав нічого іншого.

— Здебільшого спали. Юрій нас висадив, — він почухав свої потемнілі очі й позіхнув, — і ми добряче подрімали. Ти знаєш, як він любив скручуватися в клубок? Наче хутряна шапка на моїй голові. — Поппер ніколи не спав, поклавши мордочку мені на голову, він полюбляв класти її лише на голову Бориса. — Потім ми прокинулися, я прийняв душ і вивів його на прогулянку — недалеко, він не хотів іти далеко, — я зробив кілька телефонних дзвінків, ми з’їли по сандвічу з беконом і приїхали сюди. Я тебе благаю, ти мені пробач, — імпульсивно промовив він, запустивши пальці у своє сплутане волосся, коли я нічого не відповів. — Я щиро шкодую. І обіцяю тобі, що все знову буде правильно й добре.

Тиша, яка стояла між нами, здавалася згубною і нищівною.

— Тобі вчора було хоч весело? Мені було дуже весело. Чудова ніч! Щоправда, сьогодні вранці я вже не почувався так добре. Скажи що-небудь! — вихопилося в нього, коли я нічого не відповів. — Мені було дуже зле сьогодні через цю історію.

Поппер почовгав через кімнату до своєї миски з водою. Він спокійно заходився пити. Якийсь час ми не чули нічого, крім його монотонного плямкання та хлюпання води.

— Повір мені, Тео, — сказав Борис, приклавши руку до серця, — я почуваюся жахливо. У мене немає слів, щоб висловити свої почуття… свій сором, — сказав він іще серйознішим тоном, коли я йому нічого не відповів. — І я готовий визнати, що якась частина питає мене: «Навіщо ти порушив усе, Борисе, навіщо розкрив свого великого рота?» Але хіба міг я брехати й приховувати правду? Ти принаймні віддаси мені належне в цьому? — сказав він, збуджено потираючи руки. — Я не боягуз, я все тобі розповів. Я визнав свою провину. Я не хотів, аби ти непокоївся, не знаючи, що сталося. І я обіцяю залагодити цю свою провину, обіцяю тобі.

— Навіщо… — Гобі був заклопотаний унизу з пилососом, але я все одно стишив голос, перейшовши на той самий сердитий шепіт, як тоді, коли Ксандра була внизу на сходах і ми не хотіли, аби вона чула, як ми сваримося. — Навіщо?..

— Про що ти?

— Навіщо, в біса, ти її взяв?

Борис закліпав очима, трохи навіть ображено.

— Тому що у твій дім могла прийти єврейська мафія, ось чому.

— Ні, явно не тому.

Борис зітхнув.

— І все ж таки частково тому. Хіба була вона в безпеці у твоєму домі? Ні! І так само в школі. Тому я взяв свій старий зошит, обгорнув його газетою та обклеїв липкою стрічкою, щоб він мав однакову товщину з картиною…

— Я тебе запитав, навіщо ти її взяв.

— Що я можу на це сказати. Я — злодій.

Поппер досі шумно хлебтав воду. Я роздратовано подумав, чи здогадався Борис поставити йому миску з водою протягом такого приємного для них дня.

— І, — він злегка стенув плечима, — мені хотілося її мати. Атож. А кому не хотілося б?

— Чому хотілося? Заради грошей?

Борис скривив фізіономію.

— Звичайно, ні. Щось подібне продати неможливо. Хоча — мушу визнати — якось я опинився у великій халепі, чотири або п’ять років тому. Я майже її продав за дуже низькою ціною, тобто майже віддав її задарма, аби тільки позбутися. Радий, що я цього не зробив. У мене було сутужно з грошима. Але, — він сильно чхнув і витер собі ніс, — намагатися продати таку річ — це те саме, що самохіть дозволити себе спіймати. Ти ж і сам це знаєш. Користуватися нею як інструментом переговорів — зовсім інше. Вони її беруть в заставу — і відвантажують тобі товар. Ти продаєш товар, повертаєшся з капіталом, віддаєш їм їхню частку, картина знову твоя, гру закінчено. Зрозумів?

Я не сказав нічого й став знову переглядати каталог «Крістіз», який досі лежав розгорнутим на столі.

— Ти знаєш, що кажуть, — його голос звучав сумно й водночас підлесливо, — нагода створює злодія. Хто знає це краще, ніж ти? Я відчинив твою шафку, шукаючи гроші собі на обід, і подумав: «А це що таке?» Мені було неважко забрати твою картину й заховати її. А тоді я заніс свій старий зошит у клас до Котку, він був того самого розміру, тієї самої товщини, та сама стрічка, все однакове. Котку допомогла мені. Я не сказав їй, навіщо мені потрібен такий згорток. Котку не можна було розповідати про такі речі.

— До мене досі не доходить, що ти її вкрав.

— Зрозумій. Я не шукаю для себе виправдань. Я справді її взяв. Але, — він переможно всміхнувся, — хіба я вчинив нечесно? Хіба я тобі набрехав?

— Так, — сказав я після приголомшеної мовчанки. — Так, ти мені набрехав.

— Ти ніколи мене прямо не запитував. Якби запитав, я сказав би.

— Борисе, це лайно собаче. Ти мені набрехав.

— Але тепер я тобі не брешу, — сказав Борис, смиренно озираючись. — Я сподівався, що ти давно вже все зрозумів. Стільки років минуло! Я думав, ти знаєш, що то був я!

Я відійшов далі, до сходів, Попчик поплентався за мною. Гобі вимкнув пилосос, настала дзвінка тиша, і я не хотів, щоб він чув нашу розмову.

— Я ще точно не знаю, — Борис гучно висякався, зазирнув у свою серветку, спохмурнів, — але майже переконаний, що вона десь у Європі. — Він зібгав серветку й запхав її до кишені. — Є невеличкий шанс, що в Генуї. Але я думаю, швидше за все або в Бельгії, або в Німеччині. Можливо, в Голландії. Там із нею торгувати зручніше, бо вона справлятиме більше враження на людей.

— Це не надто звужує поле пошуків.

— Послухай-но! Радій, що вона не в Південній Америці! Бо в такому випадку, я гарантую, ти не мав би ані найменшого шансу знову її побачити.

— Ти ж казав, що картина зникла.

— Я нічого не казав, крім того, що мені, можливо, пощастить довідатися, де вона є. Можливо. Це зовсім не значить, що я знаю, як отримати її назад. Я досі не мав ніяких справ із тими людьми.

— Якими людьми?

Борис нічого не відповів, він ковзнув напруженим поглядом по підлозі: залізні статуетки бульдогів, розкидані книжки, багато маленьких килимків.

— А він не сцить на антикваріат? — запитав він, кивнувши на Попчика. — На всі ці чудові меблі?

— Ні.

— А у вашому домі в Лас-Веґасі він усе обісцяв. Весь килим на нижньому поверсі смердів сечею. Мабуть, так було тому, що Ксандра рідко водила його гуляти до того, як з’явилися ми.

— Якими людьми?

— Чого?

— З якими людьми ти досі не мав ніяких справ?

— Це складно. Я тобі поясню, якщо хочеш, — поквапно додав він, — але, я думаю, ми обидва стомились, і час тепер не вельми слушний. Проте я маю намір зробити кілька телефонних дзвінків і повідомлю тебе, що мені пощастить розвідати, гаразд? Повернуся сюди й усе розповім, обіцяю. До речі, що це в тебе? — Він постукав пальцем по своїй верхній губі.

— Ти про що?

— Тут у тебе плямка. Під носом.

— Я порізався під час гоління.

— Он як. — Стоячи там, він здавався невпевненим, так ніби знову збирався накинутися на мене з палкими вибаченнями, але мовчанка, яка повисла між нами, мала відтінок завершення, і він засунув руки до кишень. — О’кей.

— О’кей.

— Ще побачимось.

— Атож.

Так коли він вийшов за двері, а я дивився, як він пірнув під краплі, що скапували з навісу, й пішов геть (його хода стала більш розслабленою і легкою, як тільки він подумав, що вийшов за межі мого зору), я відчув: дуже ймовірно, що я бачу його востаннє.

ХІІІ

З огляду на те, як я почувався, — а це було щось подібне до смерті, бо голова мені розламувалася від болю і мене душив такий розпач, що я майже нічого не бачив, — не було сенсу тримати крамницю відчиненою. Тому, хоч сонце визирнуло з-за хмар і люди почали з’являтися на вулиці, я розвернув табличку на дверях на «Зачинено» й поплентався нагору, напівживий від болю, що стугонів за очима, щоб подрімати кілька годин перед обідом. Поппер стривожено потрюхикав слідом за мною.

Ми з Кітсі домовилися зустрітися в помешканні її матері за чверть до восьмої, перш ніж поїхати до Лонгстрітів, але я приїхав трохи раніше, почасти тому, що мені хотілося побути з нею наодинці, перш ніж ми поїдемо вечеряти, а почасти тому, що я мав подарунок для місіс Барбур — рідкісний виставковий каталог, який знайшов у Гобі після розпродажу чийогось майна: «Графіка в добу Рембрандта».

— Ні, ні, — сказала Етта, коли я зайшов до кухні й попросив її постукати у двері місіс Барбур для мене, — вона вже на ногах. Я віднесла їй чай менш як п’ятнадцять хвилин тому.

З’ясувалося, що «бути на ногах» для місіс Барбур означало ходити в піжамі та погризених цуценятами пантофлях, накрившись чимось подібним до оперної накидки.

— О Тео, — сказала вона, і її обличчя відкрилося мені зворушливою, безпорадною негарністю, яка нагадала мені Енді в тих рідкісних ситуаціях, коли він був справді чимось задоволений (наприклад, одержав посилку з 22-міліметровими лінзами «Наґлер» для свого телескопа або випадково відкрив порносайт «Рольових ігор наживо», де грудасті дівчата вимахували мечами й віддавалися лицарям, чаклунам та іншим). — Мій любий, який же ти хороший хлопець!

— Ви не маєте такого каталогу, я сподіваюся?

— Ні, — відповіла вона, гортаючи його в захваті, — і я така тобі вдячна! Ти мені не повіриш, але я бачила цю виставку в Бостоні, коли навчалася в коледжі.

— Чудова, певно, була виставка, — сказав я, сідаючи в крісло.

Я почувався значно краще, як не міг навіть уявити собі годину тому. Хворий через втрату картини, замучений головним болем, з розпачем думаючи про вечерю в Лонгстрітів, про те, як, у біса, я зможу витримати цілий вечір із гарячими крабами й Форрестом, який викладатиме свої погляди на економіку, хоч мені хотілося лише виштовхати з голови свої мізки, — я спробував зателефонувати Кітсі й попрохати її послатися на те, що ми обоє захворіли, тоді ми змогли б уникнути запросин і провести вечір у її помешканні в ліжку. Але — як це часто, на жаль, траплялося, коли Кітсі мала вихідний, — мої дзвінки залишалися без відповіді, мої повідомлення та мейли залишалися без відповіді, мої послання перекидалися на голосову пошту. «Мені треба купити новий телефон, — роздратовано сказала вона, коли я поскаржився на недоступність зв’язку, що траплялося надто часто, — щось із ним не гаразд». Та хоч я не раз умовляв її, коли ми йшли вулицею, зазирнути до крамниці «Еппл» і купити новий телефон, вона завжди знаходила причину відмовитися: надто довга черга, вона надто поспішає, бо їй треба десь бути, немає настрою, хочеться їсти, пити, в туалет, чи не можна це зробити іншим разом?

Сидячи на краєчку ліжка з заплющеними очима, роздратований тим, що не можу додзвонитися до неї (а я ніколи не міг до неї додзвонитися, коли справді цього потребував), я подумав, чи не зателефонувати мені Форрестові й сказати йому, що я хворий. Та хоч я й почувався препогано, я хотів побачитися з нею, навіть якщо бачитиму її лише через стіл за вечерею, серед людей, які мені не подобаються. Тож я примусив себе вилізти з ліжка й попрямувати до передмістя, а щоб пережити найжахливішу частину вечора, ковтнув кілька пігулок, які в минулому були для мене слабкою дозою опіатів. Та хоч мені й не пощастило позбутися головного болю, вони повернули мені напрочуд добрий настрій. Я не почувався так добре вже кілька місяців.

— Вас із Кітсі запрошено на вечерю сьогодні? — запитала місіс Барбур, яка досі щасливо гортала каталог, що його я приніс. — До Форреста Лонгстріта?

— Атож.

— Він навчався в одному класі з тобою та Енді, так?

— Так, він із нами навчався.

— Він був одним із тих хлопців, що поводилися так жахливо?

— Ну, знаєте. — Ейфорія зробила мене великодушним. — Не зовсім так. — Форрест був надто тупий («Сер, а дерева — це також рослини?») і мав надто уповільнені реакції, щоб переслідувати мене й Енді систематично і винахідливо. — Але ви маєте рацію, він належав до тієї групи, до якої, як вам відомо, входили Темпл, і Тарп, і Кавано, і Шеффернан.

— Атож. Темпл. Звичайно, я пам’ятаю його. І Кейбла також.

— Справді? — запитав я, трохи здивований.

— От він справді пішов поганою стежкою, — сказала вона, не відриваючи погляду від каталогу. — Жив на позички… не міг утриматися на жодній роботі і, я чула, мав певні проблеми з законом. Підробив кілька чеків, і його мати доклала неабияких зусиль, щоб умовити людей не подавати на нього в суд. А Він Темпл, — сказала вона, піднявши голову, перш ніж я встиг пояснити їй, що Кейбл насправді не мав стосунку до тієї агресивної компанії. — Це ж він ударив Енді головою об стіну в душовій.

— Так, то був він.

Щодо душів, то я більше пам’ятав не те, як Енді вдарився головою об плитку й отримав струс мозку, а те, як Шеффернан і Кавано повалили мене на підлогу й намагалися запхати мені в задній прохід балончик із дезодорантом.

Місіс Барбур — акуратно закутана у свою накидку, на колінах шаль, ніби вона їхала на санчатах на різдвяне свято, — досі гортала каталог:

— А ти знаєш, що сказав той малий Темпл?

— Перепрошую?

— Я про Темпла. — Вона не відривала погляду від каталогу. Її голос лунав весело, наче вона розмовляла з незнайомцем на коктейльній вечірці. — Як він пояснив свій учинок, коли його запитали, чому він так ударив Енді, що той знепритомнів?

— Ні, не знаю.

— Він сказав: «Бо цей малий діє мені на нерви». Тепер він, кажуть, адвокат, і, сподіваюся, в залі суду він краще вміє стримувати свій темперамент.

— Він був не найгіршим із них, — сказав я після млявої паузи. — Однозначно. Щодо Кавано і Шеффернана…

— Його мати навіть не слухала. Писала якісь есемески на своїй мобілці. Переговори з важливим клієнтом.

Я подивився на манжету своєї сорочки. Я взяв собі за звичку після роботи перевдягатися — якщо наркотичні роки чогось мене й навчили (не кажучи вже про ті роки, коли я шахраював з антикваріатом), то це того, що випрасуваною сорочкою і щойно вичищеним костюмом можна прикрити чимало гріхів, — але від пігулок морфіну я захмелів і втратив пильність, блукаючи по своїй спальні й підспівуючи Елліоту Сміту[164], поки вдягався… «світло сонця… днями тримало мене в полоні»… і тепер помітив, що одна з моїх манжет погано застебнута. Більше того, запонки, які я дібрав, були різного кольору: одна пурпурова, друга — синя.

— Ми могли б тоді подати до суду, — розсіяно промовила місіс Барбур. — Не знаю, чому ми цього не зробили. Ченс сказав, що це зробить життя Енді в школі ще нестерпнішим.

— Ну… — Я ніяк не міг застебнути манжету правильно. Може, мені вдасться це зробити в таксі. — Та історія з душовими була цілком на совісті Шеффернана.

— Атож, так сказали й Енді, й Темпл, але щодо удару і струсу мозку, то тут не було сумніву…

— Шеффернан був підлий мерзотник. Він штовхнув Енді на Темпла — а коли почалася бійка, вони з Кавано та іншими хлопцями були вже на протилежному боці роздягальні й реготали до сліз.

— Я про це нічого не знаю, але Девід… — Девідом звали Шеффернана, — не був схожий на інших, завжди досконало приємний, чемний, він часто приходив до нас і завжди запрошував Енді до себе. Ти ж бо знаєш, як було з іншими дітьми, з їхніми днями народження…

— Атож, але Шеффернан завжди мав зуб на Енді. Бо Шеффернанова мати, можна сказати, запихала Енді йому в горлянку. Примушувала його запрошувати Енді до себе, примушувала приходити сюди.

Місіс Барбур зітхнула й поставила свою чашку. Чай був із жасмином; я чув, як він пахне, з місця, де сидів.

— Не випадає сумніватися, що ти знав Енді краще, ніж я, — несподівано сказала вона, підтягуючи до шиї вишитий комір накидки. — Я ніколи не розуміла його як слід, хоч він і був моєю улюбленою дитиною. Даремно я докладала стількох зусиль, щоб переробити його на когось іншого. Безперечно, ти вмів сприймати його таким, яким він був, далеко краще, ніж його батько, чи я, чи, Бог свідок, його брат. Поглянь-но, — сказала вона тим самим тоном, порушивши досить прохолодну тишу, що запала після нашого обміну репліками про Енді. Вона досі гортала каталог. — Це святий Петро. Не дозволяє дітям підійти до Христа.

Я слухняно встав і обминув стіл, щоб підійти до неї. Я знав цю картину, вона була однією з найпривабливіших грозових гравюр сухою голкою в Морґанівському музеї, а ще її називали «Картиною ста гульденів»: як розповідала легенда, сам Рембрандт запропонував таку ціну, щоб викупити її назад.

— Він такий особливий, Рембрандт. Навіть у своїх релігійних темах — складається враження, що святі приходили позувати йому за свого життя. Ось поглянь на цих двох святих Петрів, — вона показала на власну маленьку картину, виконану пером і чорнилом, що висіла в неї на стіні, — цілком різні праці, між ними стільки років, але чоловік це той самий тілом і душею, ти можеш упізнати його серед багатьох інших чоловіків, ти згоден? Голова з великою лисиною. Те саме обличчя, чесне, добропорядне. Доброта всюди написана на ньому, проте можна помітити також відтінок тривоги й неспокою. Ледь помітну тінь зрадника.

Хоч вона досі гортала каталог, я зловив себе на тому, що роздивляюся фотографію у срібній рамці Енді та його батька, що стояла біля нас на столі. Знімок був зроблений звичайною «мильницею», але жоден майстер голландського живопису не зміг би майстерніше створити композицію загрози, тимчасовості й фатуму. Енді й містер Барбур були зняті на чорному тлі, освітленому свічками в закріплених на стіні свічниках, містер Барбур тримав руку на моделі корабля. Ефект не міг би бути більш алегоричним, більш погрозливим, навіть якби він тримав руку на черепі. Угорі замість піскового годинника, який так полюбляли зображувати художники голландського бароко, — різко окреслений, злегка зловісний циферблат із римськими цифрами. Чорні стрілки: п’ять хвилин до дванадцятої. Час збігає.

— Мамо, — це був Платт, що увійшов до кімнати й завмер, побачивши мене.

— Не обов’язково стукати у двері, мій любий, — сказала місіс Барбур, не підіймаючи погляду від свого каталогу. — Я тобі завжди рада.

— Я… — Платт витріщився на мене. — Кітсі. — Він здавався схвильованим і засунув руки до хутряних кишень своєї польової куртки. — Вона затримується, — сказав він матері.

Місіс Барбур, схоже, була здивована.

— О, — сказала вона.

Вони подивились одне на одного, і щось невисловлене й неясне, здавалося, проскочило між ними.

— Затримується? — запитав я люб’язним тоном, переводячи між ними погляд. — Де затримується?

Відповіді я не одержав. Платт, прикипівши поглядом до своєї матері, розкрив рота й хотів щось сказати, але відразу його й закрив. Місіс Барбур обережно відсунула каталог убік і сказала, не дивлячись на мене:

— Я думаю, вона сьогодні пішла грати в гольф.

— Справді? — сказав я, дещо здивований. — У таку погоду?

— Там багато заторів, — втрутився Платт, поглянувши на матір. — Вона застрягла. На автостраді відбувається казна-що. Вона зателефонувала Форрестові, — сказав він, обертаючись до мене, — і вони погодилися відкласти вечерю на пізніше.

— Можливо, — сказала місіс Барбур замислено, після паузи, — можливо, ви з Тео підете десь вип’єте? Так, — рішуче сказала вона, звертаючись до Платта, ніби справу було вже залагоджено, згорнувши руки. — Я думаю, це чудова ідея. Ви обидва вийдете з дому й трохи вип’єте. А ти, — сказала вона, з усмішкою обернувшись до мене. — Ти справжній янгол. Дуже тобі дякую за каталог, — сказала вона й потяглася, щоб потиснути мені руку. — Для мене це найприємніший подарунок у світі.

— Але…

— Що?

— Хіба вона не зайде сюди, щоб освіжитися? — сказав я після короткої збентеженої мовчанки.

— Тобто?

Обоє вони дивилися на мене.

— Якщо вона грала в гольф, то хіба їй не треба принаймні перевдягтися? Не піде ж вона на вечерю до Форрестів у спортивному костюмі? — Я переводив погляд із неї на нього, а коли жоден із них не відповів, сказав: — Я не проти почекати її тут.

Місіс Барбур замислено стисла губи з важким поглядом — і тут я раптом зрозумів. Вона стомилася. Вона не мала найменшого бажання сидіти тут і розважати мене, але була надто чемна, щоб сказати мені це.

— А втім, — сказав я, підводячись на ноги й трохи збентежившись. — Час уже пізній, і я не проти випити коктейль.

Саме тоді в моїй кишені голосно задзеленчав телефон, який мовчав цілий день: надійшло повідомлення. Незграбно — я був такий виснажений, що ледве пам’ятав, де в мене кишеня, — я став навпомацки шукати його. І справді, це була Кітсі, послання якої супроводжувалося купою емоційних значків: Привіт, любчику Запізнююсь на годину! !!! Сподіваюсь я встигаю зупинити тебе! Форрест і Селія відкладуть вечерю, зустрінемося там о дев’ятій, кохаю тебе до безтями! Кітс .

XIV

Минуло днів п’ять або шість, а я так і не оговтався від тієї розмови з Борисом — почасти тому, що був заклопотаний із клієнтами, відвідав кілька аукціонів, маєтків, що продавались, а почасти через тяжкі для мене події, у яких я майже щовечора мусив брати участь разом із Кітсі: святкові вечірки, офіційна вечеря, «Пеллеас і Мелізанда» в Метрополітен-опері, підводився з ліжка щоранку о шостій і лягав спати вже після півночі, одного вечора був на ногах до другої ночі, не мав ані хвилини для себе, навіть гірше — не мав ані хвилини, щоб побути наодинці з нею; це зазвичай доводило мене до божевілля, але за тих обставин я перебував у такому пригніченому й розбитому стані, що не мав ані часу, ані сили бодай замислитися про щось.

Цілий тиждень я чекав вівторка, коли Кітсі мала звичай зустрічатися з подругами, — не тому, що не хотів її бачити, а тому, що Гобі також мав намір піти до когось на вечерю, і я мав надію залишитися на самоті з собою, повечеряти якимись залишками з холодильника й лягти спати рано. Та коли вже настав час зачиняти крамницю о сьомій вечора, я мусив іще прийняти покупця. Один декоратор несподівано виявив інтерес до дорогого, немодного олов’яного посуду, який припадав пилюкою на складі ще від часів Велті. Я не дуже тямив в олов’яному посуді й став шукати відповідну статтю в номерах журналу «Антикваріат», коли Борис стрімко піднявся сходами й забарабанив у скляні двері, які я менш ніж п’ять хвилин тому зачинив для покупців. Надворі була справжня злива, і в плащі Бориса годі було впізнати, але його характерний стук у двері я пам’ятав від давніх часів, коли він обминав дім мого батька, заходив у патіо й гримав у двері, щоб я впустив його досередини.

Він пірнув у двері та обтрусився так енергійно, що вода потекла з нього потоками.

— Не хочеш прокататися зі мною до передмістя? — запитав він без вступу.

— Я зайнятий.

— Справді? — запитав він, і в його голосі пролунали і приязнь, і роздратування, й очевидна дитяча образа.

Я обернувся від полиці з книжками.

— І ти не хочеш запитати мене, чому я тебе кличу? Думаю, ти захотів би поїхати.

— Це куди — до передмістя?

— Я хочу поговорити з деякими людьми.

— Поговорити про що?

— Так, — сказав він весело, висякавшись і витерши носа. — Про те саме. Тобі не обов’язково туди їхати, я хотів узяти свого приятеля Толю, але подумав, що з певних причин було б добре, якби ти також захотів бути там. Привіт, Попчику, — сказав він собаці, який приплентався, щоб привітатися. — Я теж радий бачити тебе. Він любить бекон, — сказав він мені, почухавши Попчика за вухами й потершись носом об Попчикову шию. — Ти коли-небудь готуєш бекон для нього? А ще йому подобається хліб, умочений у жир.

— Поговорити з ким? Хто він такий?

Борис відкинув з обличчя волосся.

— Один мій знайомий. Звуть його Горст. Давній друг Міріам. Він також погорів на цій оборудці — чесно кажучи, я не вірю, що він зможе нам допомогти, але Міріам сказала, що не бачить шкоди в тому, щоб поговорити з ним. І я думаю, можливо, вона має в цьому рацію.

XV

Дорогою до передмістя, коли я примостився на задньому сидінні автомобіля, об дах якого краплі дощу молотили з такою силою, що Юрій мусив кричати, аби ми почули його («Що за собача погода!»), Борис спокійно розповів мені про Горста.

— Це дуже сумна історія. Сам він німець. Цікавий хлопець, дуже розумний і чутливий. Родина в нього також поважна… він розповідав мені одного разу про неї, але я все забув. Його дід був частково американцем і залишив йому певну суму грошей, та коли його мати одружилася вдруге з… — тут він назвав прізвище всесвітньовідомого промислового магната, позначене давнім і темним нацистським відлунням, — то йшлося вже про мільйони. Тобто можеш собі уявити, скільки грошей мають ці люди. Вони в них купаються. В них тих грошей хоч сракою їж.

— Атож, це сумна історія, згоден.

— За таких обставин Горст не міг не стати поганим нариком. Ти мене знаєш, — філософське знизування плечима, — я нікого не засуджую й не звинувачую. Роби що знаєш, мені байдуже! Але Горст — це дуже сумний випадок. Він закохався в дівчину, яка ширялась і яка залучила до наркоти і його. Вона навчила його всіх способів отримувати кайф, а коли гроші в нього закінчилися, покинула його. Родина Горста відмовилася від нього багато років тому. А він досі не може викинути з серця цю жахливу гнилу дівчину. Я кажу «дівчину» — а їй уже не менш як сорок років. Її звуть Ульріка. Щоразу коли Горст добуває трохи грошей, вона повертається до нього на короткий час. А потім знову йде геть.

— А як він пов’язаний із нашою справою?

— Ту оборудку організував приятель Горста, Саша. Я зустрівся з тим суб’єктом, він здався мені нормальним — а що я міг про нього знати? Горст сказав мені, що він ніколи не працював із Сашиною людиною особисто, але я поспішав і не став глибоко закопуватися в його біографію, як мусив би, і… — він підкинув обидві руки, — пуф! Міріам була права — вона завжди права, — я мусив би її послухати.

Вода струменіла вниз по вікнах потоками важкої ртуті, запечатавши нас у машині, вогники миготіли навколо нас і плавилися в гуркоті, який нагадав мені ті часи, коли ми з Борисом сиділи на задньому сидінні «лексуса» в Лас-Веґасі, а мій тато проганяв машину крізь мийку.

— Горст зазвичай вельми вимогливо ставився до тих, із ким мав справи, тому я подумав, що все буде о’кей. Але він завжди дуже стриманий, знаєш? «Справа незвична, — сказав він. — Нестандартна». Але що це, зрештою, мало означати? Я приїхав туди й побачив, що ті люди божевільні. Я маю на увазі, психи довбані — стріляють по курчатах! А в такій ситуації, яка в нас була, треба, щоб панували спокій і тиша. Таке враження, що вони телевізора передивились. Там типу й навчилися, як їм діяти. А нормально в такій ситуації кожен має бути надзвичайно чемним, уникати будь-якого шуму. Міріам сказала — і вона мала рацію — про зброю взагалі забудь. Що за божевілля тримати курчат у Маямі? Там же всюди джакузі, тенісні корти — ти мене розумієш. Хто в такому місці триматиме курчат? Хто захоче, щоб сусід телефонував у поліцію й скаржився, що на сусідньому подвір’ї кудкудакають кури? Але на той час, — він стенув плечима, — я був уже там. Я був у центрі справи. Я переконував себе не хвилюватися занадто, але з’ясувалося, що хвилюватися я мав усі підстави.

— Що сталося?

— Я, по суті, не знаю. Я одержав половину товарів, що їх мені обіцяли — решту пообіцяли надіслати через тиждень. Так буває. Але потім їх заарештували, і я не одержав ані другої половини, ані картини. І Горст хотів би її знайти, адже він не отримав очікуваних грошей. У будь-якому разі, я сподіваюся, що він має тепер більше інформації, ніж тоді, коли ми розмовляли востаннє.

XVI

Юрій висадив нас на Шістдесятих, неподалік будинку Барбурів.

— Тут він мешкає? — запитав я, обтрушуючи дощ із парасольки Гобі.

Ми стояли перед одним із великих вапнякових таунгаусів одразу за П’ятою вулицею — чорні залізні двері, дверні кільця у формі лев’ячих голів.

— Так, це дім його батька — інші члени його родини намагаються виселити його звідси через суд, але поки що їм це не вдалося.

Продзижчав домофон, і ми на ліфті піднялися на третій поверх. Мій ніс уловлював запах ладану, травички, соусу для спагеті, що готувався десь поблизу. Довготелеса білява жінка з коротким волоссям і млявим обличчям із маленькими очима, як у верблюда, відчинила нам двері. Вона була вдягнена в стилі старомодного вуличного безпритульника або хлопчика, який розносить пошту: картаті штани, черевики до кісточок, брудна тепла сорочка, підтяжки. На кінчику її носа висіли окуляри в дротяній оправі, схожі на окуляри Бенджаміна Франкліна.

Без жодного слова вона відчинила нам двері й пішла геть, залишивши нас самих у тьмяній брудній вітальні завбільшки з бальну залу, схожу на занедбані великосвітські декорації з якогось фільму Фреда Астера: висока стеля, напівобсипаний тиньк, рояль, почорніла люстра (половина кришталевих підвісок або втрачені, або поламані), широкі голлівудські сходи, всипані недопалками сигарет. Десь на задньому плані тихенько гуділи суфійські співи: «Алла-гу, Алла-гу, Алла-гу Гак. Алла-гу, Алла-гу, Алла-гу Гак». Хтось намалював вуглиною на стіні ряд голих людей у натуральний розмір, що підіймаються сходами, наче персонажі кінофільму, і було тут дуже мало меблів, крім зачуханого дивана та кількох стільців і столів, начебто підібраних на вуличних звалищах. На стінах висіли порожні рами для картин, череп барана. Мультфільм у телевізорі блимав та іскрився з епілептичним натиском, на мерехтливі геометричні візерунки наповзали літери та кадри з репортажів про автоперегони. Крім телевізора та дверей, за якими зникла білявка, єдине світло було тут від лампи, яка відкидала круг білого світла на розплавлені свічки, на комп’ютерні кабелі, на порожні пляшки з-під пива, на балончики з бутаном, на олійні пастелі в коробках і окремими циліндриками, на купи каталогів, на книжки німецькою та англійською мовами включно з «Розпачем» Набокова та Гайдеггеровим «Буття і час» із відірваною палітуркою, на альбоми для ескізів та книги про мистецтво, на попільнички та спалену фольгу й на брудну подушку, на якій спала сіра смугаста кицька. Над дверима, наче трофей із якогось мисливського будиночка Шварцвальду, стриміли оленячі роги, відкидаючи викривлені тіні, які відбивалися на стелі з недоброю нордичною казковістю.

Із сусідньої кімнати долинали розмови. Вікна були завішені знятими з ліжок простирадлами, достатньо тонкими, аби пропускати з вулиці розсіяне фіолетове світло. Поки я роззирався, з темряви проступали форми, перетворюючись, ніби вві сні; наприклад, килим, який звисав зі стелі на рибальській жилці ніби з метою розділити залу на дві кімнати, при ближчому розгляді виявився гобеленом, і то вельми непоганим, вісімнадцятого століття або й давнішим, близьким родичем того ам’єнського гобелена, який я бачив на одному аукціоні і який був оцінений у сорок тисяч фунтів. І не всі рамки на стіні виявилися порожніми. У деяких були картини, а в одній — навіть у слабкому освітленні — картина була схожа на витвір пензля Коро[165].

Я хотів підступити до неї ближче, щоб роздивитись уважніше, коли у дверях з’явився чоловік, якому могло бути і тридцять, і п’ятдесят років. Виснажений, худий, із русявим волоссям, зачесаним назад, щоб не падало на обличчя, у панківських джинсах із дірками на колінах і неохайному військовому британському светрі, поверх якого був накинутий піджак, що дуже погано сидів на ньому.

— Привіт, — сказав він, звертаючись до мене тихим британським голосом зі слабким німецьким призвуком, — ви, мабуть, Поттер, — а тоді обернувся до Бориса. — Я радий, що ти заскочив. Залишайтеся в нас, розважимося. Кенді з Ньялом та Ульріка готують обід.

За гобеленом, біля самих моїх ніг, щось заворушилось, і я швидко відступив назад: сповиті люди на підлозі, спальні мішки, запах безпритульності.

— Дякую, залишитись у вас ми не зможемо, — сказав Борис, який узяв кицьку на руки й чухав її за вухами. — Але вина вип’ємо.

Нічого не відповівши, Горст передав Борисові власну склянку, а тоді щось гукнув у наступну кімнату німецькою мовою. Мені він сказав:

— А ви торгуєте, так?

У відблиску телевізора його бляклі, як у чайки, нерухомі очі світилися різким і незмигним світлом.

— Так, — неохоче відповів я, а тоді: — Дуже дякую.

Інша жінка — коротко підстрижена чорнявка, у високих чорних чоботях і такій короткій спідничці, яка дозволяла побачити чорну кицьку, витатуйовану на одному з її білих стегон, — з’явилася з пляшкою та двома склянками: однією для Горста й однією для мене.

— Danke[166], люба, — сказав Горст. А Бориса запитав: — Чи не хочете ви вколотися, джентльмени?

— Не тепер, — сказав Борис, який нахилився вперед, щоб зірвати поцілунок у чорнявої жінки, перш ніж вона пішла. — А проте мені цікаво довідатися, чи не чув ти чогось від Саші?

— Від Саші… — Горст сів на диван і закурив сигарету. У своїх подертих джинсах та військових черевиках він був схожий на обшарпану версію якогось голлівудського актора другого плану з 1940-х років, звичайного собі mitteleuropäischer[167], відомого ролями скрипалів із трагічною долею та висококультурних біженців. — Сліди, схоже, ведуть до Ірландії. Це добра новина, якщо тебе цікавить моя думка.

— Звучить не надто схоже на правду.

— Мені теж так здається, але я розмовляв із людьми, й інформація нібито перевірена. — Він говорив із характерною для наркоманів аритмічністю, не до ладу, але не плутаючись. — Незабаром ми довідаємося більше, я сподіваюся.

— Це друзі Ньяла?

— Ні. Ньял каже, що ніколи про них не чув. Але це тільки початок.

Вино було препаскудне: шираз із супермаркету. Я не хотів перебувати поблизу тіл, які лежали на підлозі, а тому перейшов до малого столика і став роздивлятися виставлені на ньому зліпки: чоловічий торс; задрапована Венера, яка схилилася на скелю; нога в сандалі. При тьмяному світлі здавалося, що це звичайні гіпсові зліпки, які можна купити в «Перл-Пейнті» — студійні моделі для студентських ескізів, — та коли я провів пальцем по нозі, то відчув пругкість мармуру, шовкову й гладеньку.

— Чому вони подалися з цим до Ірландії? — роздратовано запитав Борис. — Який там ринок збуту? Я думав, що речі вивозять звідти, а не везуть туди.

— Так, але Саша думає, він скористався з картини, щоб заплатити борг.

— То він має там якісь зв’язки?

— Очевидно.

— Мені важко в це повірити.

— У те, що він має зв’язки?

— Ні, в те, що він має там борг. Враження таке, що цей суб’єкт ще півроку тому ковпаки з коліс крав.

Горст слабко стенув плечима: сонні очі, зморщений лоб.

— Хто знає? Я не певен, що це правда, але не хочу покладатися на щастя. Чи дав би я собі відтяти руку за це? — сказав він, ліниво струшуючи попіл на підлогу. — Ні.

Борис похмуро дивився у склянку з вином.

— Він був аматором. Повір мені. Якби ти його побачив, ти б не сумнівався.

— Так, але він любить азартні ігри, Так вважає Саша.

— Ти не думаєш, що Саша, можливо, знає більше?

— Не думаю. — У його манері була якась віддаленість, ніби він промовляв наполовину до себе. — «Почекаємо і побачимо». Ось що я від нього почув. Незадовільна відповідь. Від голови смердить. Але до хвоста ми ще не дісталися.

— А коли Саша повертається до міста?

Тьмяне світло в кімнаті перекинуло мене в дитинство, у Веґас, у каламутну неясність сновиддя, яке не розвіялося після пробудження: туман від сигаретного диму, брудний одяг на підлозі, Борисове обличчя, то біле, то синє у відблисках від телевізора.

— Наступного тижня. Я тобі зателефоную. Ти сам зможеш тоді поговорити з ним.

— Атож. Але, думаю, нам краще поговорити з ним удвох.

— Авжеж. Я сам так думаю. У майбутньому ми будемо розумнішими… не можна було доводити до такого… але в усякому випадку, — сказав Горст, ліниво й неуважно чухаючи шию, — ти повинен розуміти, що я остерігаюся тиснути на нього надто сильно.

— Це дуже зручно для Саші.

— Ти маєш підозри. Скажи мені які.

— Я думаю… — Борис скосив погляд на двері.

— Так?

— Я думаю, — Борис понизив голос, — ти ставишся до нього надто терпимо. Так, так, — він підняв обидві руки. — Я знаю. Але для нього дуже зручно, коли його приятель зникає, а він не має уявлення куди, нічого не знає!

— Ну можливо, — сказав Горст. Він, здавалося, відключився, ніби перебував не з нами, а в кімнаті, де був одним дорослим посеред малих дітей. — Це тисне на мене, на всіх нас. Я хочу дістатися дна цієї оборудки не менш за тебе. Хоч дуже ймовірно, що його приятель був копом.

— Ні, — відповів Борис рішуче. — Він не був копом. Не був. Я це знаю.

— Що ж — якщо бути з тобою цілком відвертим, то я теж так не думаю, але тут є щось таке, чого ми досі не знаємо. Проте я не втрачаю надії. — Він узяв зі столу дерев’яну коробку й став у ній колупатися. — То ви справді, джентльмени, не хочете трохи зловити кайф?

Я відвів погляд. Саме цього мені до смерті хотілося. Я хотів би також ліпше роздивитися Коро, але не мав бажання проходити повз тіла на підлозі, щоб наблизитися до нього. По той бік кімнати, прихилені до панелі, стояли ще картини: натюрморт, кілька пейзажів.

— Іди подивись, якщо хочеш. — Це був Горст. — Лепін підроблений. Але Клас і Берхем продаються, якщо вони тебе зацікавлять.

Борис засміявся й простяг руку, випрошуючи в Горста ще одну сигарету.

— Він не бере участі у справі.

— Ні? — добродушно запитав Горст. — Я міг би продати їх дуже дешево за пару. Продавець хоче позбутися їх.

Я підійшов подивитися. Натюрморт, свічка й напівпорожні келихи для вина.

— Клас Хеда?

— Ні, Пітер. Хоча… — Горст відклав коробку, потім став біля мене й підняв за нитку настільну лампу, заливши обидві картини різким яскравим світлом, — цей клаптик, — він провів у повітрі зігнутим пальцем, — віддзеркалення свічки ось тут? І край столу, завіса? Цю картину міг намалювати й Хеда.

— Чудовий твір.

— Атож. Чудовий у своєму роді. — Від нього пахло немитістю й брудом та пилюкою чужоземної крамниці — наче з китайської скриньки, я це відчув, коли він став біля мене. — Трохи прозаїчно для сучасного смаку. Надмірна класичність. Занадто інсценовано. А проте Берхем майстер чудовий.

— Зараз є забагато підробних Берхемів, — зауважив я байдужим тоном.

— Так. — Світло від піднятої лампи, що падало на пейзаж, було синюватим, моторошним. — Але оцей чудовий… Італія, 1655 рік… Вохра напрочуд гарна, хіба ні? Клас не такий гарний, я думаю, дуже ранній, хоч походження обох картин не викликає сумніву. Буде добре тримати їх разом… Вони ніколи не розлучалися, ці двоє. Батько і син. Спочатку вони потрапили в старовинну голландську родину, а після війни опинилися в Австрії. Пітер Клас… — Горст підняв світло вище. — Чесно кажучи, Клас тут якийсь нерівний. Чудова техніка, чудова поверхня, але щось трохи не гаразд із цією картиною, вам не здається? Композиція дещо розпадається, не тримається купи. Якась вона розсипчаста. І також, — він окреслив великим пальцем надто яскраве світло, віддзеркалене від полотна, — використали забагато лаку.

— Я згоден. А ось тут… — Я провів у повітрі нерівну дугу там, де надмірна чистка стерла фарбу до лесування.

— Так. — Вигляд у нього був люб’язний і сонний. — Маєте рацію. Тут використали ацетон. Того, хто це зробив, треба розстріляти. І все ж таки такий посередній живопис у не дуже доброму стані — навіть анонімна робота — варта більшого, ніж відомий шедевр, ось у чому іронія, принаймні для мене вона варта більшого. А надто коли йдеться про пейзажі. Їх дуже легко продати. Влада мало звертає на них уваги… їх нелегко розпізнати з опису… проте вони можуть коштувати не менш як двісті тисяч баксів. А от Фабриціус, — тривала, спокійна пауза, — це вже цілком інший калібр. Найвизначніша картина, яка будь-коли проходила крізь мої руки, і я кажу це без вагання.

— Атож, і саме тому ми так хочемо повернути її, — пробурмотів Борис із затінку.

— Вона надзвичайна, — спокійно провадив Горст. — Натюрморт, схожий на цей, — він показав на картину Класа, повільно змахнувши рукою (бруд під нігтями, сітка вен, схожих на шрами, на зворотному боці долоні), — очевидно тяжіє до тромплею. Велика технічна майстерність, але надто вже рафінована. Маніякальна точність. Є в ній щось мертве. Недарма ж такі картини називаються naturеs mortes, так? Але Фабриціус… — він ступив назад, коліна в нього наче підламувались, — я знаю теорію про «Щигля», її теж називають тромплеєм, і справді здалеку так і може здатись. Але мені наплювати на те, що кажуть історики мистецтва. І справді, на цій картині є місця, опрацьовані в техніці тромплею… стіна й сідало, відблиск світла на латуні, але потім… вкрита пір’ям грудка, напрочуд жива. Пух і пушок. М’який-м’який. Клас довів би цю завершеність і точність до самої смерті — а такий художник, як ван Хогстратен, пішов би ще далі, до останнього цвяха в труні. Але Фабриціус… він, можна сказати, пародіює жанр, майстерно відповідає на всю ідею тромплею… бо в інших місцях цієї праці — голова? крило? — немає нічого живого, нічого буквального, він умисне розбирає свій твір на частини, щоб показати нам, як його малював. Мазюкає і стуляє, утворює форми руками, особливо шию, цей суцільний шматок фарби, дуже абстрактний. Що робить його генієм не так для свого часу, як для нашого. Тут подвійність. Ти бачиш знак художника, бачиш фарбу на фарбі, а також живого птаха.

— Дуже добре, — пробурчав Борис із темряви за кругом світла, клацнувши запальничкою, — якби не було фарби, не було б на що дивитися.

— Точно сказано. — Горст обернувся, його обличчя перетнула тінь. — Це жарт Фабриціуса. Жарт, який перебуває в самому серці його картини. Так робили всі великі майстри. Рембрандт. Веласкес. Пізній Тиціан. Вони жартували. Вони розважалися. Вони будували ілюзію, трюк, але підступіть ближче на крок — вона розпадається на мазки пензлем. Абстрактні, неземні. Інший і набагато глибший різновид краси. Сутність і несутність водночас. Мушу сказати, що одна ця маленька картина ставить Фабриціуса в ряд із найбільшими художниками в історії. «Щиголь»? Він творить своє диво на такому крихітному просторі. Хоч, визнаю, я був здивований, — він обернувся до мене, — коли вперше взяв його у свої руки, з того, який він важкий.

— Атож, — я не міг не відчути туманної вдячності, що він помітив цю деталь, дивно важливу для мене, з якою пов’язувалося так багато дитячих мрій та емоційних асоціацій, — дошка там набагато товща, ніж можна собі уявити. Тому картина має таку вагомість.

— Авжеж, вагомість. Це саме те слово. А тло здалося мені набагато менш жовтим, аніж тоді, коли я побачив картину вперше. Її чистили — десь на початку дев’яностих років, здається. Після реставрації світла стало більше.

— Важко сказати. Мені нема з чим порівнювати.

— Що ж, — сказав Горст. Димок від сигарети Бориса, який проникав із темряви, де він сидів, надавав освітленому кружкові, в якому ми перебували, схожості зі сценою в нічному кабаре, — я можу й помилятися. Мені було десь дванадцять років, коли я побачив цю картину вперше.

— Коли я побачив її вперше, мені теж приблизно стільки.

— Коротше, — мирно провадив Горст, чухаючи брову (на зворотному боці його долонь були синці завбільшки з десятицентову монету), — тоді єдиний раз батько взяв мене у свою ділову поїздку, того разу до Гааги. Крижані зали засідань. Жоден листочок не ворухнеться. Пополудні я хотів поїхати до Дрівліту, парку розваг, але натомість він повів мене в Мауріцгейс. То був великий музей, багато знаменитих картин, але єдиною картиною, що запам’яталася мені, був твій щиглик. Ця картина не може не сподобатися дитині, згоден? Der Distelfink[168]. Ось так я вперше довідався про цю картину, за її німецькою назвою.

— Так, так, так, — сказав Борис із темряви знудженим голосом. — Це схоже на лекцію по телевізору.

— А ти маєш справу з сучасним мистецтвом? — запитав я, порушивши мовчанку, що запанувала.

— Ну, знаєш… — Горст подивився на мене сухим, холодним поглядом. «Маєш справу», мабуть, було не тим словом, схоже, вислів, який я вжив, здався йому кумедним. — Іноді. У мене був Курт Швіттер зовсім нещодавно, а також Стентон Макдональд-Райт — ти його знаєш? Приємний художник. Багато залежить від того, що мені трапляється на шляху. А тобі взагалі доводиться мати справу з картинами?

— Дуже рідко. Торгівці картинами завжди випереджають мене.

— Дуже прикро. У моєму бізнесі головне — мобільність. Я міг би продати чимало навіть пересічних картин, якби мав пристойні папірці, що підтверджують їхню якість.

Гострий запах часнику, дзенькіт каструль на кухні, слабкий сморід марокканського базару — сеча й ладан. Знову й знову тягнуться суфійські наспіви, закручуючись навколо нас у безперервну хвалу Всевишньому.

— Або оцей Лепін. Дуже досконала підробка. Існує канадець, дуже цікавий, він би тобі сподобався — малює на замовлення. Поллока, Модільяні — я вас познайомлю, якщо захочеш. Я не можу заробити на них багато грошей, хоч можна було б збити непоганий капітал, якби закинути їхні твори у відповідне середовище. — Потім, після короткої мовчанки: — Зі старших робіт я бачу багато італійців, але мої смаки схиляються в бік півночі, як бачиш. От цей Берхем — дуже гарний приклад, але, звісно ж, італійські пейзажі зі зруйнованими колонами та простими молочарками не дуже задовольняють сучасні смаки. Так же? Я віддаю перевагу ван Гоєну, котрий отам. На жаль, він не продається.

— Ван Гоєн? Я міг би заприсягтися, що це Коро.

— Дивлячись звідси, ти й справді міг би так подумати. — Йому сподобалося таке порівняння. — Дуже й дуже схожі художники. Сам Вінсент це відзначив — ти читав його «Коро голландців»? Та сама ніжність серпанку, та сама відкритість туману, ти розумієш, про що я?

— Де ти… — Я мало не поставив типове для дилерів запитання «Де ти його роздобув?», але вчасно прикусив язика.

— Дивовижний художник. Дуже плідний. А це особливо чудовий приклад його творчості, — сказав він із гордістю колекціонера. — Поблизу можна роздивитися чимало цікавих подробиць: маленький мисливець, собака, який заходиться гавкотом. А ще — так для нього типово — він поставив підпис на кормі човна. Дуже мило. Якщо хочеш, — він показав кивком голови на тіла, що лежали за гобеленом, — підійди ближче. Ти їх не потурбуєш.

— Так, але…

— Я все чудово розумію. Принести її тобі?

— Так, я хотів би її роздивитися.

— Мушу зізнатись, я дуже прихилився до неї. Не можу звикнути до думки, що доведеться розлучитися з нею. Він також торгував картинами, ван Гоєн. Чимало голландських живописців це робили. Ян Стен, Вермеер, Рембрандт. Але Ян ван Гоєн, — він усміхнувся, — був схожий на нашого друга Бориса, який сидить тут. Він хапався за все. Малювання картин, торгівля нерухомістю, розведення тюльпанів.

Борис у темряві невдоволено пирхнув і хотів щось сказати, аж тут зненацька кощавий хлопець зі сплутаним волоссям віком, мабуть, років двадцяти двох, зі старомодним ртутним термометром, який стримів у нього з рота, вийшов із кухні, хитаючись, затуляючи очі долонею від піднятої вгору лампи.

На ньому був чудернацький жіночий товстий кардиган, що сягав йому майже до колін, як купальний халат. Він здавався хворим і дезорієнтованим, рукави в нього були закасані, він натирав двома пальцями внутрішню частину своєї руки, а наступне, що я побачив, це як розійшлися йому коліна й він упав на підлогу, термометр вислизнув йому з рота і, брязнувши звуком падіння скла, покотився по паркету, не розбившись.

— Що це!.. — вигукнув Борис, загасивши сигарету й підхопившись на ноги, кицька стрибнула в нього з колін і зникла в темряві.

Горст, спохмурнівши, поставив лампу на стіл, і світло від неї божевільно застрибало по стінах і стелі.

— Ах, — роздратовано кинув він, відгортаючи волосся собі з очей і впавши навколішки, щоб роздивитися молодика на підлозі.

— Геть звідси! — розгнівано сказав він жінкам, які з’явилися в дверях разом із холодним темноволосим здоровилом і двійком старшокласників із каламутними поглядами, які мали не більш як по шістнадцять років, а що всі вони стояли нерухомо, витріщивши очі, то Горст загорлав: — Повертайтеся на кухню! Ульріко, — звернувся він до білявої жінки, — halt sie zurück[169].

Гобелен заворушився. За ним пролунали сонні голоси загорнутих у простирадла постатей:

— Eh? Was is los?[170]

— Ruhe, schlaft weiter[171], — гукнула білявка, а потім обернулася до Горста й швидко заговорила німецькою мовою.

Позіхи, стогін, трохи далі сіла одна обгорнута простирадлом постать, пролунало захміліле американське скиглення:

— Гей, Клаусе! Що вона каже?

— Заткнись, бебі, і лягай далі schlafen.

Борис узяв своє пальто й став натягувати його на плечі.

— Поттере, — сказав він, а потім знову, коли я не відповів, із жахом дивлячись на підлогу, де хлопець булькотів, замість нормально дихати: — Поттере. — Він схопив мене за руку. — Тікаймо звідси. Швидше.

— Атож, пробачте мені. Ми поговоримо згодом. Scheisse[172], — з жалем промовив Горст, трясучи хлопця за розм’якле плече, зазвичай батьки таким непереконливо грізним тоном сваряться на дитину. — Dummer Wichser! Dummkopf![173] Скільки він прийняв, Ньяле? — запитав він у здоровила, який знову з’явився в дверях і дивився на все критичним поглядом.

— Звідки мені в хера знати? — запитав ірландець, несхвально повівши головою.

— Ходімо, Поттере, — сказав Борис, схопивши мене за руку.

Горст притулив вухо хлопцеві до грудей, а білявка, повернувшись, опустилася навколішки й намагалася з’ясувати, чи він дихає.

Поки вони схвильовано радилися німецькою, більше шуму та руху виникло за ам’єнським гобеленом, який несподівано випнувся назовні: зів’ялі квіти, fête shampêtre[174], щедрі німфи розважаються серед троянд і фонтанів. Я дивився на сатира, який лукаво підглядав за ними, ховаючись за деревом, коли несподівано щось ухопило мене за ногу, і я рвучко відхилився назад, тоді як знизу висунулася рука й потягла мене за штанину. З підлоги один із брудних згортків — розпухле червоне обличчя ледве визирало з-за гобелена — запитав мене сонним галантним голосом:

— Він маркграф, мій любий, ти цього не знав?

Я звільнив свою штанину й відступив назад. Хлопець на підлозі трохи хитав головою й видавав такі звуки, ніби захлинається водою і йде на дно.

— Поттере. — Борис схопив моє пальто й практично пхав його мені в обличчя. — Ходімо! Ходімо швидше! Чао! — крикнув він на кухню, підсмикнувши підборіддя (гарненька чорна голівка з’явилась у дверях, помахала ручкою, «бувай, Борисе, бувай!»), виштовхав мене з кімнати й пірнув у двері слідом за мною.

— Чао, Горсте, — сказав він, приклавши долоню до вуха, мовляв, зідзвонимося.

— Tschau, Борисе! Пробач мені, що так вийшло! Незабаром поговоримо. Підіймай, — сказав Горст, коли ірландець підійшов і витяг із-під хлопця його другу руку.

Разом вони підняли його (ноги в нього обм’якли й волочилися по підлозі) і потягли серед загальної метушні у двері — обидва підлітки стривожено відсахнулися назад, — через освітлений прямокутник дверей до наступної кімнати, де Борисова чорнявка набирала чогось у шприц із маленької скляної пляшечки.

XVII

У ліфті нас несподівано накрило тишею: скрегіт трибів, поскрипування підйомних блоків.

Погода надворі прояснилася.

— Ходімо, — сказав мені Борис, нервово дивлячись угору по вулиці й діставши з кишені мобілку, — давай тут перейдемо через вулицю.

— Ти що, — запитав я (ми могли встигнути на зелене світло, якби поспішили), — збираєшся зателефонувати 911?

— Ні, — неуважно відповів Борис, витираючи носа й озираючись навколо. — Я не хочу стояти тут, чекаючи машину, тому телефоную йому, щоб він підібрав нас на протилежному боці парку. Пройдемо крізь нього. Іноді деякі з тих дітлахів не знають міри з дозами, — сказав він, коли побачив, як я стривожено озираюся на таунгаус. — Не турбуйся. Він оговтається.

— Але було не схоже, що він оговтається.

— Ні, він дихав, а Горст має наркан. Це швидко приведе його в норму. Мов чарами, ти коли-небудь це бачив? Відразу тобі прояснюється в голові. Почуваєшся як гівно, але живий.

— Йому треба було б викликати «швидку допомогу».

— Навіщо? — розважливо промовив Борис. — Чим могли б йому допомогти люди зі «швидкої допомоги»? Вони дали б йому наркан. Горст може дати його швидше. Він, звичайно, заблює себе й почуватиметься так, ніби йому розкололи голову сокирою, але краще це, аніж «швидка допомога», БУМ! — і йому розпорюють сорочку, обличчя затуляють маскою, ляскають по щоках, щоб він повернувся до тями, кличуть представників закону, усі поводяться з ним брутально й осудливо — повір мені, наркан засіб дуже сильний, коли ти оговтаєшся від нього, тобі буде дуже зле й без лікарні, без яскравого світла й людей, які дивитимуться на тебе дуже несхвальними та ворожими поглядами, називаючи тебе лайном, наркоманом, передозником, вони ставитимуться до тебе з огидою і, мабуть, не дозволять тобі повернутися додому, коли схочеться, можливо, запхають тебе до психушки, соціальний працівник прийде до тебе з універсальною порадою «як годиться жити на світі», а потім, можливо, тобі ще й доведеться посидіти й погомоніти з копами. Стривай-но хвилинку, — сказав він і заговорив по телефону українською мовою.

Темрява. Під туманним вінцем ліхтарів паркові лави блищали від дощової води, ляп, ляп, ляп, дерева стояли мокрі й огорнуті густою пітьмою. Мокрі стежки були вкриті грубим шаром листя, поодинокі працівники офісів поспішали додому. Борис — із похиленою головою, запхавши руки в кишені, дивлячись у землю, — відключив свій телефон і щось шепотів самому собі.

— Пробач, що ти там бурмочеш? — запитав я, подивившись на нього скоса.

Борис стиснув губи, похитав головою.

— Ох вона й сучка, ця Ульріка, — похмуро промовив він. — Це вона відчинила нам двері.

Я витер брови. Я нервував і почувався хворим, мене кинуло в холодний піт.

— Звідки ти знаєш цих людей?

Борис стенув плечима.

— Горста? — запитав він, копнувши товстий шар листя. — Ми знаємо один одного вже багато років. Він познайомив мене з Міріам — я дуже вдячний йому за це.

— А оті?

— Про кого ти?

— Про того, який на підлозі лежав.

— Про того? Який упав? — Борис зробив давно відому мені гримасу «хто його зна?». — Вони подбають про нього. Не турбуйся. Таке буває. Але завжди закінчується нормально, — сказав він дуже серйозним тоном. — Бо послухай, послухай, — сказав він, штурхнувши мене в бік ліктем. — Ці діти весь час крутяться коло Горста, вони весь час змінюються, постійно нові люди — студенти, старшокласники. Здебільшого з багатих родин, із трастовими фондами, вони нерідко приносять картину чи ще який витвір мистецтва, яку поцупили, либонь, удома. Вони знають, що слід приходити до нього. Тому що, — Борис похитав головою, щоб струсити волосся з очей, — Горст сам, коли був малим — давно вже, у вісімдесятих, — рік або два ходив до однієї з таких елітних шкіл для хлопчиків, де тебе примушують ходити в піджачку. Та школа недалеко звідси. Він показав мені її одного разу, коли ми їхали в таксі. Хай там як, — він шморгнув носом, — а хлопець на підлозі не якийсь там волоцюга з вулиці. І вони не дозволять, аби з ним щось сталося. Сподіваймося, для нього це буде наукою. Для багатьох із них так і є. Його більше ніколи не нудитиме так, як після цієї дози наркану. До того ж Кенді медсестра, й вона догляне його, коли він цього потребуватиме. Я говорю про брюнеточку, — сказав він, знову штурхнувши мене під ребра, коли я нічого не відповів. — Ти її бачив? — Він пирснув. — Ну ця… — Він нахилився й черкнув пальцями над коліньми, щоб показати висоту її чобіт. — Вона неймовірна. Боже, чого я тільки не дав би, щоб відбити її в Ньяла, ірландця, якби тільки міг. Якось ми вибралися на Коні-Айленд лише вдвох, і в мене ще ніколи не було такого класного дня. Вона любить плести светри, ти уявляєш? — сказав він, лукаво поглянувши на мене куточком ока. — Подивись на цю жінку — чи спаде тобі на думку, що їй подобається плести светри? Але їй подобається! Запропонувала сплести один і для мене. І цілком серйозно! «Борисе, я сплету тобі светр будь-коли, якщо захочеш. Скажи мені лише, якого кольору ти б хотів, і я це зроблю!»

Він намагався розвеселити мене, але я був надто ошелешений, щоб розмовляти. Протягом якогось часу ми йшли похиливши голови, і не чути було іншого шуму, крім наших кроків на парковій стежці в темряві, які, здавалося, відбивалися вічним відлунням серед грандіозної міської ночі, що висіла навколо нас, гудки та сирени автомобілів лунали так, ніби вони долітали з відстані в півмилі.

— Ну то як? — запитав Борис, іще раз скоса подивившись на мене, — принаймні я тобі змалював ситуацію, так чи не так?

— Що ти сказав? — злякано запитав я.

Моя увага досі була прикута до хлопця на підлозі й до прикрих ситуацій, пов’язаних із мною самим: ось я втрачаю тяму нагорі у ванній у будинку Гобі, голова в мене закривавлена після того як я вдарився об край ванни; ось приходжу до тями на підлозі кухні Керол Ломбард, тоді як Керол трясе мене й верещить, на щастя, я вирубився лише на чотири хвилини, вона зателефонувала б 911, якби я не прийшов до тями протягом п’яти.

— Я цілком переконаний, що це Саша забрав картину.

— Хто?

Борис спохмурнів.

— Брат Ульріки, хоч як дивно, — сказав він, схрестивши руки на своїх худих грудях. — Два чоботи пара, якщо ти розумієш, про що я. Саша і Горст дуже близькі — Горст би ніколи не послухав, якби хтось щось проти нього сказав. Ну, то таке, Сашу важко не любити — усі його люблять, він набагато приязніший, ніж Ульріка, але ми з ним надто різні особистості. Горст був чистий як скло, усі так кажуть, поки не підпав під вплив цих двох. Вивчав філософію… готувався керувати компанією батька… а тепер ти бачиш, де він. Чесно кажучи, я ніколи б не подумав, що Саша піде проти Горста, навіть за сто років. Ти зрозумів, що там відбувається?

— Ні.

— Горст думає, що кожне слово Саші — на вагу золота, але я в цьому не впевнений. І я не думаю, що картина в Ірландії. Навіть Ньял, ірландець, так не вважає. Мене бісить, що Ульріка повернулася, при ній я не можу сказати всього, що я думаю. Тому що, — він ще глибше засунув руки в кишені, — я трохи здивований, що Саша на таке наважився, і я не смію сказати це Горстові, і я не бачу іншого пояснення, я думаю, вся ця невдала оборудка, арешт, зіткнення з копами, думаю, все це було прикриттям, щоб Саша міг непомітно зникнути з картиною. Горст утримує десятки людей — він надто добрий і довірливий, лагідний у своїй душі, знаєш, вірить у найкраще в людях. Що ж, він може дозволити, щоб Саша та Ульріка обкрадали його, але я не дозволю їм обкрадати мене.

— Гм… — Ми з Горстом спілкувалися недовго, але мені він не здався аж таким лагідним і добрим.

Борис усміхнувся, підбив ногами кілька калюж.

— Щоправда, залишається одна проблема. Сашин приятель, що то за тип? Той, із яким він мене познайомив. Як його звати? Не уявляю. Він назвав себе Террі, а це неправда — я також не користуюся своїм справжнім ім’ям, але Террі, канадець? Та не мороч мені яйця! Він приїхав сюди з Чехії, і він не більше Террі Вайт, аніж я. Я думаю, він вуличний бандюк — щойно з тюряги вийшов, — нічого не знає, неосвічений, брутальний невіглас. Я думаю, Саша десь підібрав його, щоб організувати підставу й дати йому винагороду за оборудку — винагороду, мабуть, хіба що на горіхи. Але я знаю цього «Террі» в обличчя і знаю, що він має якісь зв’язки в Антверпені, то я зателефоную своєму хлопцеві, Вишні, й попрошу його зайнятися цією справою.

— Вишні?

— Атож, це клічка мого хлопчини Віктора, ми так називаємо його, бо в нього червоний ніс, а також тому, що його зменшувальне російське ім’я Вітя близьке до російського слова вішня. До того ж у Росії є популярна мильна опера «Зимова вишня» — ну, розумієш, важко пояснити. Я Вітю дражню цим «милом», це дуже його дратує. Хай там як, а Вишня знає всіх і все, чує всі внутрішні розмови. За два тижні до того, як щось станеться, ти почуєш про це від Вишні. Тому не турбуйся про свою пташку, гаразд? Я переконаний, що ми її визволимо.

— Що ти хочеш сказати цим «визволимо»?

Борис роздратовано пирхнув.

— Бо це замкнене коло, ти зрозумів? Горст тут має рацію щодо грошей. Ніхто не купить цю картину. Продати її неможливо. Але на чорному ринку, бартерний обмін… Нею можна торгувати туди-назад вічно! Дуже цінна, компактна. У готельних номерах перекидати туди-сюди. Наркоту, зброю, дівчат, гроші — усе, що захочеш.

— Дівчат?

— Дівчат, хлопців, та кого заманеться. Слухай, слухай, — сказав він, підіймаючи руку, — я не дозволив би втягти себе в такі справи. Мене самого мало не продали, коли я був малим хлопчиком, — ці гади обплутали всю Україну, чи, принаймні, раніше їх там дуже багато було, на кожному розі чи залізничній станції, і я можу тобі сказати: якщо ти молодий і в житті тобі не щастить, то це можна сприйняти як нормальний вихід. Нормальний на вигляд чоловік обіцяє влаштувати тебе на роботу в лондонському ресторані або десь там, купує тобі квиток на літак і паспорт — ха-ха! Минає кілька днів, і ти прокидаєшся з руками в кайданах у якомусь підвалі. Я ніколи в такі справи не втягувався. Це неправильно. Але так буває. І коли картина вислизнула з моїх і Горстових рук — хто знає, як там нею торгують? Вона потрапляє то до однієї групи, то до іншої. Я запевняю, — він підняв указівного пальця, — твоя картина не зникне, потрапивши до колекції якогось олігарха, що захоплюється мистецтвом. Надто вона знаменита. Ніхто не схоче купити її. Що він із нею робитиме? Нічого. Хіба що копи її знайдуть, а вони ще не знайшли, ми це знаємо.

— Я хочу, щоб копи її знайшли.

— Ну, ти мислиш шляхетно. — Борис енергійно потер ніс. — Але я поки що знаю тільки те, що вона випливе на поверхню, і то в досить вузькому колі. А Віктор Вишня мій великий друг і багато чим мені завдячує. Тому збадьорись! — сказав він, схопивши мене за руку. — Не будь таким блідим і хворим! І ми скоро знову про це поговоримо, я обіцяю.

XVIII

Стоячи під вуличним ліхтарем, де висадив мене Борис («Не можу підвезти тебе додому! Я запізнююсь! Мене вже чекають!»), я був такий приголомшений, що мусив роззирнутися навкруги, аби зрозуміти, де я є, — пінястий сірий фасад Елвін-корту, мертвотна недоумкуватість бароко, освітлені прожектором кам’яні стіни, різдвяні прикраси над дверима ресторану Петросяна розбудили глибокий гонг у моїй пам’яті: грудень, моя мати в присипаному снігом капелюсі, «зачекай, малий, зараз я збігаю за ріг вулиці й куплю круасанів нам на сніданок»…

Я так зосередився на собі, що чоловік, який швидко вийшов із-за рогу вулиці, врізався просто в мене:

— Обережніше!

— Пробачте, — сказав я, струснувшись.

Хоч наше зіткнення було провиною того чоловіка, який надто гучно реготав і базікав по мобілці, щоб дивитися, куди він іде, кілька людей на хіднику подивилися на мене з осудом. Засапаний і збентежений, я спробував прикинути, що мені робити. Я міг сісти на метро й поїхати до Гобі, якби мені хотілося їхати на метро, але помешкання Кітсі було ближче. Вона та її співмешканки Франсі й Ем у такий час мали бути десь на своєму дівочому вечорі (як я знав із досвіду, писати їй есемески або телефонувати було марно; вони зазвичай ішли в кіно), але в мене був ключ, і я міг увійти до її кімнати, чогось випити й полежати, поки чекатиму, коли вона повернеться додому.

Погода прояснилася, морозний місяць виглядав крізь прогалину в грозових хмарах, і я знову пішов на схід, раз у раз зупиняючись і намагаючись зупинити таксі. Я не мав звички заходити до Кітсі, спершу не зателефонувавши, головним чином тому, що мені не дуже подобалися її співмешканки, і це почуття в нас із ними було взаємним. Та попри Франсі та Ем і наші натягнуті жарти на кухні, помешкання Кітсі було одним із тих небагатьох місць у Нью-Йорку, де я почувався в цілковитій безпеці. Ніхто не знав, де мене шукати, коли я в Кітсі. Там було постійне відчуття тимчасовості. Вона не тримала там багато одягу й користувалася переважно тим, що було у валізі, яка лежала на полиці в ногах її ліжка. І з незбагненних причин мені подобалася порожня, заспокійлива анонімність цієї квартири, яка була весело, але негусто декорована килимками з абстрактним візерунком, обставлена модерними меблями з недорогої дизайнерської крамниці. Ліжко вона мала зручне, з добрим світлом для читання, був у неї також телевізор із великим плазмовим екраном, тож ми могли лежати в ліжку й дивитися кіно, якщо мали такий настрій; а холодильник із неіржавкої сталі був завжди напхом напханий дівчачою їжею: хумусом та оливками, тортами й шампанським, великою кількістю замовлених на винос ідіотських вегетаріанських салатів і півдесятком видів морозива.

Я понишпорив у кишені, шукаючи ключ, потім неуважно відімкнув двері (думаючи про те, чи знайду я там щось поїсти, чи доведеться щось замовити? Вона, безперечно, пообідає, чекати немає сенсу) і майже вдарився об двері носом, бо вони були зсередини взяті на ланцюжок.

Я зачинив двері й хвилину стояв спантеличений. Відчинив їх знову — і знову вони з брязкотом уперлися в ланцюжок: червона канапа, гравюри в рамках і свічка, яка горить на журнальному столику.

— Агов, там хтось є? — гукнув я, і ще раз, трохи голосніше: — Там хтось є? — почувши всередині якийсь рух.

Я гримав у двері досить гучно й, певно, підняв на ноги всіх сусідів, коли нарешті Емілі через, як мені здалося, дуже довгий відтинок часу, підійшла до дверей і подивилася на мене крізь щілину. Вона була в зношеному домашньому светрі й штанах із яскравим малюнком, який робив її зад значно більшим.

— Кітсі немає вдома, — сказала вона млявим голосом, не знімаючи двері з ланцюжка.

— Гаразд, я знаю, — сказав я роздратовано. — Нормально.

— Я не знаю, коли вона повернеться.

Емілі я знав ще відтоді, коли їй було дев’ять років, і ця товстопика дівчинка гримала дверима перед самим моїм носом у помешканні Барбурів, ніколи не приховуючи того факту, що, з її точки зору, я не є гідним кандидатом для дружби з Кітсі.

— Будь ласка, відчини мені двері. — Я вже не на жарт розлютився. — Я її почекаю.

— Пробач. Але зараз незручний час.

Ем досі носила коротку стрижку з чубчиком — так само її пшенично-каштанове волосся було підстрижене і в дитинстві, й від того, як вона випинала щелепу — достоту як у другому класі, — мені пригадався Енді, який терпіти її не міг, Еммі Флегмі, Емілайзер.

— Це безглуздо. Відчини мені двері, — повторив я ще більш роздратованим голосом, але вона й далі незворушно стояла у щілині дверей, дивлячись мені не в очі, а кудись на край обличчя. — Послухай, Ем, я хочу лише піти в її кімнату й лягти перепочити.

— Думаю, тобі краще прийти згодом. Пробач, — сказала вона, порушуючи недовірливу мовчанку, яка запала після моїх слів.

— Послухай, мені байдуже, що ти робитимеш. — Франсі, інша співмешканка, принаймні вдавала, що нічого проти мене не має. — Я тебе не потурбую. Я лише хочу…

— Пробач, але, думаю, тобі краще піти. Тому що, тому що, слухай, я тут живу… — Вона намагалася мене перекричати.

— Чи й не проблема! Не базікай дурниць.

— …Я тут живу! — повторила вона, моргаючи від незручності. — Це моя квартира, і не можна вламуватися сюди, коли тобі стукне в голову.

— Припини!

— І, і… — вона явно була розгублена, — зрозумій, я нічим не можу допомогти тобі, зараз справді для цього незручний час, я думаю, тобі найкраще піти. Сподіваюся, ти нарешті мене зрозумів? Пробач. — Вона знову зачиняла переді мною двері. — Побачимося на вечірці.

— Ти про що?

— На вечірці з приводу твоїх заручин, — сказала Емілі, відчинивши щілину в дверях і подивившись на мене, тож я на мить устиг побачити її схвильоване синє око, перш ніж вона знову зачинила їх.

ХІХ

Кілька хвилин я стояв у коридорі в несподіваній тиші, що обвалилася на мене, дивлячись на вічко в зачинених дверях, і мені здалося, що Ем досі по той бік, за кілька дюймів від мене, і дихає так само важко, як і я.

Ну, гаразд, сталося те, що сталося, ти більше не дружка нареченої, подумав я, обернувшись і побігши сходами з навмисне підкресленим тупотінням, відчуваючи, що цей інцидент мене водночас розлютив і розвеселив, підтвердивши ту неприхильну думку, яку я завжди плекав щодо Емілі. Кітсі не раз просила в мене пробачення за грубість Емілі, але сьогоднішній випадок, за висловом Гобі, став останньою соломинкою. Чому вона не пішла в кіно з іншими? Була вона там, у помешканні, з якимсь мужиком? Емілі, незважаючи на товсті литки й непривабливе обличчя, все ж мала бойфренда, зачуханого молодика на ім’я Білл, який працював у «Сітібанку».

Вулиці блищали від дощу. Вийшовши з вестибюля, я пірнув у двері квіткової крамниці, які були поряд, щоб переглянути свої есемески й про всяк випадок спробувати сконтактувати з Кітсі, перш ніж рушити до центру. Якщо вона саме виходитиме зі свого кіно, я міг би зустріти її, щоб ми разом пообідали й випили (самі, без її дівчат; чудернацький інцидент, який трапився зі мною, цьому сприяв би) і — поза всяким сумнівом — з веселим гумором поговорили про поведінку Ем.

Вікно, залите світлом прожектора. Холодильна вітрина світиться мертвотним світлом. За склом, вкритим краплями сконденсованого туману, вода струменіла по крилатих стеблах орхідей, що розгойдувалися під вітерцем із вентилятора: білі, мов привиди, місячні, янгольські. Попереду були виставлені орхідеї химерної форми, деякі з них коштували тисячу доларів: волохаті і вкриті прожилками, плямисті та з колючками, у кривавих плямах із бісівськими личками, їхні кольори змінювалися від трупної плісняви до гематомного пурпуру — там була навіть одна прекрасна чорна орхідея з сірим корінням, що визирало зі встеленого мохом вазона. («Прошу тебе, любий, — сказала Кітсі, правильно вгадавши мої плани на Різдво, — ти навіть про це не думай, вони всі надто ефектні, проте помирають, як тільки я доторкнуся до них».)

Нових есемесок не було. Я швидко надіслав їй свою («Привіт, подзвони мені, треба поговорити, сталося щось дуже смішне хххх») і, аби переконатися, що вона досі не вийшла з кіно, зателефонував на її мобільний. Але тоді як дзвінок перемикався на голосову пошту, я побачив віддзеркалення у склі, в зелених джунглях задньої частини магазину, і, не повіривши своїм очам, озирнувся.

То була Кітсі, з похиленою головою, у своєму рожевому пальті «Прада», вона про щось шепотілася з чоловіком, до якого пригорталась і якого я впізнав — я не бачив його дуже давно, але впізнав відразу — той самий вигин плечей і скрадлива хода, Том Кейбл. Його сплутане каштанове волосся досі було дуже довгим; він досі носив той самий одяг, який синки багатіїв носили в нашій школі («треторнівські» кеди та грубий ірландський светр, без пальта), і в руках він тримав сумку з винної крамниці, тієї самої, куди ми з Кітсі іноді забігали, щоб купити пляшку. Але що мене здивувало: Кітсі, яка завжди тримала мою руку на певній відстані, тягнучи мене слідом за собою, розгойдуючи руку, наче дитина, що грається в гру «London Bridge»[175], — тісно й засмучено пригорталася до нього. Коли я на них дивився, ошелешений цим неймовірним видовищем, вони чекали на зелене світло, повз них прогуркотів автобус, але вони були надто захоплені одне одним, щоб помітити мене, — Кейбл, який тихо розмовляв із нею, скуйовдив їй волосся, а потім обернувся, притяг її до себе й поцілував, і вона відповіла на поцілунок із такою печальною ніжністю, з якою ніколи не цілувала мене.

Крім того, я помітив, коли вони перетинали вулицю і я швидко обернувся до них спиною — я міг досить добре бачити їх віддзеркаленими в освітленій вітрині крамниці, коли вони заходили в парадні двері будинку, де було помешкання Кітсі, лише за кілька кроків від мене, — я помітив, що Кітсі засмучена, вона говорила тихим голосом, захриплим від емоцій, нахилившись до Кейбла і притиснувшись щокою до його рукава, а він тим часом ніжно обіймав її рукою за стан; і, хоч я не міг розчути, що вона казала, тон її був очевидним: навіть у її смутку її радість бути з ним, а його з нею була очевидною. Кожен перехожий на вулиці міг це бачити. І коли вони ковзнули повз мене в темному вікні, двоє закоханих привидів, що тулилися одне до одного, я побачив, як вона швидко підняла руку, щоб змахнути сльозинку зі своєї щоки, і закліпав очима від подиву, побачивши цю картину: важко повірити, але я вперше в житті бачив, як Кітсі плаче.

ХХ

Я не спав майже всю ніч, і коли наступного дня спустився вниз, щоб відчинити крамницю, то був такий засмучений, що сидів півгодини, перш ніж до мене дійшло, що я забув обернути зворотним боком на дверях табличку «Зачинено».

Поїздки Кітсі двічі на тиждень до Гемптонсу. Спалахують на дисплеї невідомі номери, вона швидко кладе слухавку. Кітсі похмуро дивиться на телефон за обідом і відразу його вимикає. «О, це Ем. О, це лише мама. О, це якісь спамери, я, мабуть, потрапила до них у список». Есемески, що надходять серед ночі, підводні сигнали, на стінах блакитнуватий пульс, Кітсі з голим задом опівночі вистрибує з ліжка, виблискуючи в темряві білими ногами, щоб вимкнути дзвінок. «О, помилились номером. О, це лише Тодді, мабуть десь напився».

Серце в мене також завмирало, коли я згадував про місіс Барбур. Я добре знав, із якою майстерністю місіс Барбур знаходила вихід із найскладніших ситуацій, як уміла непомітно розв’язувати делікатні проблеми в кулуарах, і хоч вона не казала мені очевидної неправди, але тепер я зрозумів, що інформацію для мене ретельно скорочували та просіювали. Усі різновиди дрібних подій виникли в моїй пам’яті, наприклад коли я несподівано зайшов до місіс Барбур і почув, як вона тихим, але наполегливим голосом відповідала консьєржу на його питання з вестибюля: «Ні, я не хочу бачити його, не пускайте його в дім, затримайте його внизу». І як менш ніж через півхвилини Кітсі, перевіривши свої есемески, підхопилася на ноги й несподівано повідомила, що хоче вивести Дзень-Дзелень і Клементину на коротку прогулянку навколо кварталу. Я тоді не надав цьому жодного значення, попри очевидний вираз невдоволення, який з’явився на обличчі місіс Барбур і ту теплоту та енергію, з якою, коли двері зачинилися за Кітсі, вона знов обернулася до мене й потяглася до моєї руки.

Ми повинні були зустрітися цього вечора, я мав супроводжувати її на день народження однієї з її подруг, а згодом — на вечірку іншої подруги.

Кітсі хоч і не зателефонувала, проте надіслала мені обережне повідомлення: «Тео, що сталося? Я на роботі. Зателефонуй». Я ще зі здивованим нерозумінням дивився на цю есемеску, міркуючи, чи варто відповідати на неї, — що, власне, я міг сказати? — коли в парадні двері крамниці несподівано залетів Борис.

— Є новини.

— Справді? — відповів я після короткої збентеженої мовчанки.

Він витер лоба.

— Можемо поговорити тут? — запитав він, озираючись навколо.

— Чом би й ні? — відповів я, хитнувши головою, щоб прочистити її.

— Мені хочеться спати, — сказав він, потерши очі. Волосся в нього на голові стирчало в усі боки. — Дай мені кави. Проте ні, часу в мене нема, — сказав він, стомлено піднявши руку. — Сідати також не буду, заскочив лише на хвилинку. Але можу повідомити тобі добру новину: маю натяк, де треба шукати твою картину.

— Як це? — запитав я, несподівано для себе виринаючи з туману Кітсі.

— Незабаром побачимо, — ухильно промовив він.

— З нею все гаразд? — запитав я, намагаючись зосередитись. — Де вони тримають її?

— На ці запитання я відповісти не можу.

— Вона… — Я докладав великих зусиль, щоб зібрати думки докупи; набрав повні груди повітря, провів великим пальцем лінію на столі, щоб заспокоїтися, подивився вгору…

— Так?

— Вона має зберігатися за певного температурного режиму і певної вологості — ти ж це знаєш, чи не так? — Голос, який це говорив, належав комусь іншому, не мені. — Вони не повинні тримати її у вологому гаражі чи десь у такому місці.

Борис випнув губи у своїй колишній насмішкуватій манері.

— Повір мені, Горст дбав про цю картину як про власне дитя. Проте, — він заплющив очі, — я не можу сказати того самого про тих хлопців. Із сумом мушу тобі повідомити, що вони далеко не генії. Нам лишається сподіватися, що в них вистачило мізків не тримати картину за піччю для піци чи в якомусь подібному місці. Я жартую, — сказав він серйозно, коли побачив, із яким жахом я на нього вирячився. — Хоч судячи з того, що я дізнався, картину тримають у ресторані або поблизу ресторану. Принаймні в тому самому будинку. Поговоримо про це згодом, — сказав він, піднявши руку.

— Картина тут? — запитав я після ще однієї недовірливої мовчанки. — У Нью-Йорку?

— Потім. Ця проблема може почекати. Але я хочу повідомити тебе про ще одну річ, — сказав він підкреслено тихим голосом, оглянувши кімнату й дивлячись кудись над моєю головою. — Горст не знав, що твоє прізвище Декер, але сьогодні він запитав мене про це телефоном. Ти знаєш суб’єкта на ім’я Лусіус Рів?

Я так і сів.

— А що таке?

— Горст порадив триматися якнайдалі від нього. Горст знає, що ти торгуєш антикваріатом, але він не пов’язував цього факту з тією іншою історією, доки не довідався, як тебе звуть.

— Яка це інша історія?

— Горст не вдавався в подробиці. Я не знаю, що тебе пов’язує з тим Лусіусом, але Горст радить триматися від нього якнайдалі, і я подумав, що важливо, аби ти про це відразу довідався. Він дошкулив Горстові в якійсь іншій справі, і Горст нацькував на нього Мартіна.

— Мартіна?

Борис махнув рукою:

— Ти з Мартіном не знайомий. Повір, ти не забув би, якби з ним зустрівся. Одне слово, краще не водись із цим Лусіусом у своїй справі.

— Знаю.

— Які там у тебе з ним стосунки? Чи це секрет?

— Я… — Я знову похитав головою, показуючи неможливість відповісти на його запитання. — Це надто складно.

— Що ж, я не знаю, які в нього претензії до тебе. Якщо ти потребуватимеш моєї допомоги, звичайно, я тобі її надам — обіцяю, Горст також тобі допоможе, бо ти сподобався йому. Я з приємністю бачив його вчора таким зацікавленим і балакучим! Не думаю, що він має багато знайомих, із якими міг би бути собою й поділяти свої інтереси. Це сумно для нього. Горст дуже розумний чоловік. Він багато чого може дати. Але, — він подивився на свій годинник, — пробач, я не хочу бути нечемним, але мушу зараз бути в іншому місці — я маю великі надії щодо картини! Думаю, ми зможемо її повернути! А тому, — він підвівся на ноги й відважно вдарив себе кулаком у груди, — тримайся. Незабаром ми ще поговоримо.

— Борисе?

— Га?

— Що ти зробив би, якби твоя дівчина тебе зраджувала?

Борис, який уже йшов до дверей, пригальмував, обернувся.

— Чого, чого?

— Якби ти думав, що твоя дівчина тебе зраджує?

Борис спохмурнів.

— А ти впевнений? Маєш докази?

— Ні, — сказав я, перш ніж усвідомив, що це не зовсім так.

— Тоді тобі слід прямо запитати її про це, — рішуче порадив Борис. — Обрати ту хвилину, коли стосунки між вами приязні й вона не чекає такого запитання. Можливо, в ліжку. Якщо ти зловиш її в слушну мить, то навіть якщо вона тобі збреше, ти знатимеш правду. Вона втратить витримку.

— Тільки не ця жінка.

Борис засміявся.

— То ти знайшов добру дівчину! Рідкісну! Вона вродлива?

— Так.

— Багата?

— Так.

— Розумна?

— Більшість людей скажуть, що так.

— Безсердечна?

— Трохи.

Борис засміявся.

— І ти кохаєш її. Але не дуже.

— Чому ти так думаєш?

— Бо ти не божеволієш, не горлаєш, не впадаєш у розпач! Не ревеш, як поранений бик, і не біжиш душити її голими руками! А це означає, що ваші душі не вельми сплелися. І це добре. Мій досвід підказує, що треба триматися якнайдалі від тих, кого надто кохаєш. Саме вони тебе вб’ють. Ти зможеш щасливо жити лише з такою жінкою, яка житиме власним життям і дозволятиме, щоб ти жив своїм.

Він двічі ляснув мене по плечу й пішов собі, а я втупився поглядом у срібний портсигар, і на мене навалилося ще тяжче почуття розпачу від того, наскільки спаскуджене моє життя.

ХХІ

Кітсі, коли ввечері відчинила мені двері, не була такою врівноваженою, як зазвичай: вона говорила про кілька речей відразу: про нову сукню, яку хотіла купити, приміряла її, але не могла наважитися, попросила відкласти; про шторм у Мені — тонни повалених дерев, найдавніших на острові, дядько Гаррі телефонував, який він засмучений!

— О любий, — вона мило пурхала кімнатою, підіймалася навшпиньки й тяглася до полиць, на яких стояли келихи для вина, — ти туди дістанеш? Будь ласка!

Її сусідок по квартирі Емілі та Франсі ніде не було видно, так ніби вони та їхні бойфренди розважливо зникли перед моїм приходом.

— О, не турбуйся, я вже їх дістала. Послухай-но, у мене виникла чудова думка. Ходімо поїмо карі, перш ніж поїдемо до Сінтії. Помираю, хочу карі. Що ти скажеш про той закуток на Лексі, куди ти мене одного разу водив і який подобається тобі? Як він називається? «Магал» чи якось так?

— Ти маєш на увазі оту вошивню? — запитав я з кам’яним виразом обличчя.

Я навіть не потурбувався скинути пальто.

— Тобто?

— Де подають жирний роґан-джош? І куди приходять старі люди, від яких у тебе депресія? Продавці з «Блюмінгдейлу».

«Рестроан (sic!) Джал-Махал» був занедбаною індійською забігайлівкою на третьому поверсі житлового будинку на Лексингтоні, де нічого не змінилося відтоді, як я був дитиною: ані пападами[176], ані ціни, ані злинялий килим (який під вікнами набув рожевого кольору від води), ані офіціанти: ті самі важкі, блаженні, лагідні обличчя, які я пам’ятав із дитинства, коли ми з мамою заходили сюди після кіно з’їсти по самсі та манговому морозиву.

— Справді, чом би й ні? «Найзачуханіший ресторан у Манхеттені». Чудова думка.

Вона обернулася до мене й спохмурніла.

— Ну ні то й ні. «Балучі» ближче. Або зробимо так, як тобі хочеться.

— Та невже? — Я стояв поблизу одвірка, запхавши руки до кишень. Роки життя з першокласним брехуном навчили мене нещадності. — Як мені хочеться? Ти дуже щедра.

— Пробач. Я думала, буде непогано з’їсти по карі. Забудь.

— Усе гаразд. Ти можеш більше не прикидатися.

Вона підвела погляд із невизначеною усмішкою на обличчі.

— Що?

— Не вдавай нерозуміння. Ти чудово знаєш, про що я кажу.

Вона не сказала нічого. Зморшка прорізалася на її гарному лобику.

— Можливо, це навчить тебе не вимикати телефон, коли ти з ним. Я певен, вона намагалася тебе застерегти, коли ви йшли вулицею.

— Пробач, але я не розумію…

— Кітсі, я вас бачив.

— Ой, я тебе прошу, — сказала вона, кліпаючи очима, після короткої паузи. — Ти не можеш говорити серйозно. Ти ж не маєш на увазі Тома? Зрозумій, Тео, — сказала вона, порушуючи мертву мовчанку, яка запала між нами. — Том мій старий друг, ще з дитинства, ми з ним дуже близькі…

— Я це вже зрозумів.

— І він також друг Емілі, і я хочу сказати, — вона часто закліпала очима з виразом несправедливо ображеної цноти, — я розумію, як це могло здатися збоку, я знаю, ти не любиш Тома й маєш на це причини. Бо я знаю, що сталося, коли твоя мати померла, і він справді повівся тоді погано, але він був ще дитиною, й він почувається жахливо, пригадуючи, як тоді повівся…

— Почувається жахливо?

— Але, але вчора він одержав дуже погані звістки, — швидко провадила вона, наче актриса, яку урвали на середині її монологу, — у нього також щось сталося…

— Ви з ним розмовляєте про мене? Ви обговорюєте мої справи й жалієте мене?

— …і Том прийшов сюди, щоб побачитися з нами, з Емілі та зі мною, він з’явився цілком несподівано, саме перед тим як ми наготувалися йти в кіно, тому ми залишилися вдома й не пішли з іншими, можеш запитати в Емілі, якщо не віриш мені, він не мав більше куди піти, він мав великі неприємності особистого характеру й лише хотів із кимось поговорити, і що нам було робити…

— Ти ж не думаєш, що я всьому цьому повірю?

— Послухай-но. Я не знаю, що тобі розповіла Ем…

— Скажи мені, а матері Кейбла досі належить той будинок в Іст-Гемптоні? Я пам’ятаю, як вона завжди підкидала його в заміський клуб, де він стовбичив годинами, після того як вона звільнила няньку чи радше коли нянька сама пішла. Він там навчався грати в теніс і гольф. Мабуть, став непоганим гольфістом?

— Так, — холодно відповіла вона, — він у цьому профі.

— Я міг би сказати тут дещо дуже гидке, але не стану.

— Тео, давай не будемо.

— Хочеш, я тобі розповім свою теорію? Не заперечуєш? Вона, звичайно, помилкова в якихось деталях, але загалом правильна. Бо я знав, що ти зустрічалася з Томом, Платт розповів мені про це, коли ми з ним зустрілися на вулиці, і, мушу сказати, він не був у захваті від твого приятеля. Облиш, — сказав я, коли вона спробувала мене урвати, і мій тон відповідав моїм почуттям — важкий, напівмертвий, — мені не треба, щоб ти вибачалася переді мною. Дівчатам завжди подобався Кейбл. Веселий хлопець, завжди душа компанії, коли йому так захочеться. Навіть якщо він підробляв чеки, або обкрадав людей у заміському клубі, або виробляв інші штуки, про які мені розповідали…

— Це неправда! Це брехня! Він ніколи нічого ні в кого не крав…

— …і мама й тато ніколи особливо не любили Тома, а може, й узагалі не любили, а коли тато й Енді загинули, ти не могла підтримувати ці стосунки, принаймні відверто. Це засмутило б маму. І, як Платт відзначав багато разів…

— Я більше не бачитимуся з ним.

— Отже, ти це визнаєш.

— Я не думала, що це має значення, доки ми не одружилися.

— Чому ти так думала?

Вона відкинула волосся з очей і не сказала нічого.

— Ти вважала, це не має значення? Чому ти так вважала? Ти думала, я ні про що не довідаюся?

Вона кинула на мене сердитий погляд.

— Ти дровиняка бездушна, ти про це знаєш?

— Я? — перепитав я, подивившись убік і засміявшись. — То це я бездушний?

— А який же? Потерпіла сторона з високими моральними принципами.

— Вищими, принаймні, ніж у декого.

— Ти глибоко з цього тішишся.

— Повір мені, зовсім ні.

— А посмішка про це не говорить.

— А що я мав робити? Не сказати нічого?

— Я ж тобі сказала, більше я не зустрічатимуся з ним. Власне, я сказала йому про це якийсь час тому.

— Але він наполегливий. Він тебе кохає. Він не погодиться з твоїм «ні».

На мій подив, вона почервоніла.

— Так і було.

— Бідолашна маленька Кітс.

— Не лютуй.

— Бідолашна дитина, — сказав я знову, бо більше не знав, що сказати.

Вона нишпорила в шухляді, шукаючи там коркотяг, і подивилася на мене безрадісним поглядом.

— Послухай-но, — сказала вона, — не думаю, що ти це зрозумієш, але тяжко кохати того, кого кохати не слід.

Я промовчав. Заходячи сюди, я так закрижанів від люті, коли її побачив, що намагався переконати себе: їй не пощастить завдати мені болю або, боронь Боже, змусити мене пожаліти її. Але хто міг краще за мене знати, наскільки вона має рацію?

— Послухай-но, — сказала вона, відклавши коркотяг. Вона побачила, що я розкрився, і скористалася цим: так на тенісному корті користуються слабкими сторонами супротивника…

— Відчепись від мене.

Я перебрав міру. Застосував хибний тон. Дозволив, щоб дискусія звернула не туди. Мені треба було бути холодним і тримати все під контролем.

— Тео. Будь ласка. — Ну от, вона вже вхопилася за мій рукав. Носик почервонів, очі наповнилися слізьми: як ото бідний старий Енді зі своїми сезонними алергіями або якась інша людина, що її тобі хочеться пожаліти. — Пробач мені. Я справді жалкую. Від усього серця. Я не знаю, що тобі сказати.

— Справді не знаєш?

— Ні. Я розумію, що завдала тобі великої шкоди.

— Завдала шкоди. Можна сказати й так.

— Я розумію, ти не любиш Тома…

— А це до чого?

— Тео. Невже для тебе це так важливо? Ні, ти знаєш, що це не так, — швидко сказала вона. — Досить тобі тільки замислитися про це. Крім того, — вона замовкла на мить, перш ніж піти в наступ, — я не хочу бити тебе нижче пояса, але я знаю все про твої витівки, й мені байдуже.

— Витівки?

— Ой, перестань, — сказала вона стомлено. — Зустрічайся зі своїми гидкими друзями, приймай наркотики, скільки тобі захочеться. Мені байдуже.

Десь у глибині помешкання загриміла батарея, зашуміла з жахливим гуркотом вода.

— Подумай-но. Ми цілком відповідаємо одне одному. Цей шлюб дуже вигідний для нас обох. Ти це знаєш, і я це знаю. Бо ти ж розумієш, мені не треба нічого розповідати. Я й так усе знаю. І я також хочу нагадати тобі — ти став почуватися набагато краще, відколи ми почали зустрічатися. Ти взяв себе в руки значною мірою.

— Що це має означати — узяв себе в руки?

— Не придурюйся, — сказала вона, роздратовано видихнувши повітря. — Тобі нема сенсу прикидатися, Тео. Мартіна, Ем, Тесса Марґоліс — ти пам’ятаєш її?

— Бля.

Я не думав, що комусь відомо про Тессу.

— Усі намагались мене відрадити. «Тримайся якнайдалі від нього. Він сонечко, але наркоман». Тесса розповіла Ем, що перестала зустрічатися з тобою після того, як зловила тебе за нюханням героїну зі свого кухонного столу.

— То був не героїн, — сердито відповів я. То були розтовчені пігулки морфію, і дурень я був, що став їх нюхати, вважай, що таблетки викинув. — І, до речі, Тесса нічого не мала проти того, щоб нюхнути, вона весь час просила мене дістати це для неї…

— Я хочу нагадати тобі про інше. І ти знаєш, про що. Мама… — сказала вона, намагаючись мене перебити.

— Про інше? — вигукнув я, намагаючись перекричати її слова. — Про що інше ми можемо говорити?

— Про маму, чесно кажу, і ти мене послухай, Тео, мама дуже любить тебе. Дуже. Ти врятував їй життя, коли тоді прийшов. Вона тепер розмовляє, вона їсть, вона цікавиться життям, вона гуляє в парку, вона чекає, коли ти до нас прийдеш, і ти не можеш собі уявити, якою вона була раніше. Ти став частиною родини, — сказала вона, користуючись цією своєю перевагою. — Справді став. Бо Енді…

— Енді? — Я глузливо зареготав.

Енді не плекав жодних ілюзій щодо своєї схибленої родини.

— Послухай, Тео, не будь таким. — Вона тепер оговталася: стала приязною й розважливою, говорила прямим текстом, нагадуючи свого батька. — Ми повинні одружитися. Ми створимо чудове подружжя, яке буде вигідне всім, а не лише нам.

— Що ти говориш? Невже всім?

— Так. — Вона була дивовижно врівноваженою й спокійною. — Не будь таким, ти знаєш, що я маю на увазі. Не треба дозволяти, щоб ця історія зіпсувала все наше подальше життя. Зрештою, ми обоє стаємо кращими, коли разом, хіба не так? Ми обоє! І, — бліда скромна усмішка, тепер як у матері, — зрештою, ми чудова пара. Ми подобаємось одне одному. У нас усе буде гаразд.

— Коли нас щось і поєднує, то це голова, а не серце.

— Якщо ти так це розумієш, то нехай буде, — сказала вона, дивлячись на мене з такою жалістю й любов’ю, що — цілком несподівано — я відчув, як мій гнів вислизає з-під мене: через те, що вона така незбагненно розумна, ясна й прозора, як срібний дзвіночок. — Отже, — вона стала навшпиньки й поцілувала мене в щоку, — будьмо обоє хорошими, правдивими й добрими одне до одного і живімо разом щасливо й весело.

ХХІІ

І я залишився ночувати з нею — згодом ми замовили їжу додому, а потім знову залягли в ліжко. Та хоч на якомусь рівні було досить легко вдавати, що все залишається таким самим (бо де в чому хіба ми не прикидалися весь час?), на іншому рівні я відчував, що мене майже роздушила вага чогось невідомого й невисловленого, яка тисла на нас і пізніше; коли вона лежала, згорнувшись біля мене, і спала, я не міг заснути й дивився у вікно, почуваючи себе цілком самотнім. Тиша вечора (моя провина, а не Кітсі — навіть у надзвичайних ситуаціях Кітсі дару мови не втрачала) і відчуття неподоланної дистанції, яка розділяла нас, нагадали мені про той час, коли я, шістнадцятирічний, не знав, як розмовляти і що робити з Джулією, яка, хоч її точно не можна було назвати моєю подружкою, була першою жінкою, яку я уявляв собі саме так. Ми з нею зустрілися біля винної крамниці на Гудзоні, де я стовбичив із грішми в руці, сподіваючись умовити когось зайти й купити мені пляшку чогось алкогольного, і тут із-за рогу випливла вона у футуристичному прикиді «під кажана», який анітрохи не поєднувався з її незграбною ходою та виглядом селянської дівчини, з її простим, але приємним обличчям дружини фермера початку ХХ століття. «Ей, хлопче, — сказала вона, діставши з сумки власну пляшку вина, — ось те, чого ти чекаєш. Усе гаразд. Не дякуй. Невже ти хочеш випити її тут, на морозі?» Їй було двадцять сім, майже на дванадцять років більше, ніж мені, її бойфренд закінчував бізнес-школу в Каліфорнії, й не було сумніву, що коли він повернеться, я більше не зустрінуся з нею ніколи. Ми обоє це знали. Їй не треба було казати мені. Підстрибом долаючи п’ять сходових прольотів угору до її студії в ті рідкісні (для мене) дні, коли мені було дозволено навідати її, я завжди був переповнений словами й почуттями, надто великими, щоб утримувати їх у собі, але все, що я хотів їй сказати, завжди зникало в ту мить, коли вона відчиняла двері, і замість зав’язати розмову бодай на дві хвилини, як нормальна людина, я стовбичив безмовний і опанований розпачем за три кроки позад неї з руками в кишенях, ненавидячи себе, тоді як вона ходила боса по кімнаті — була дивовижно приваблива, легко базікала, просила пробачення за брудний одяг, що лежав на підлозі, і за те, що забула купити упаковку пива — може, тепер їй збігати вниз і купити? — аж поки я десь на середині її речення буквально стрибав на неї й валив її на кушетку, іноді так брутально, що в мене злітали окуляри. Це було так чудесно, що я думав, я зараз помру — але потім, лежачи без сну, я був наповнений порожнечею, дивився на її білу руку, що лежала на ковдрі, на те, як спалахували вуличні ліхтарі, і з жахом чекав, коли настане восьма година, бо це означало, що вона підведеться й одягнеться, щоб піти на свою роботу в барі у Вільямсбурзі, куди я навіть не міг заскочити й провідати її через свій вік. І я навіть не кохав Джулію. Я захоплювався нею, вона мене зачаровувала, я заздрив її впевненості й навіть трохи побоювався її; але я її не кохав, як і вона мене. Я не був також упевнений, що кохаю Кітсі (принаймні так, як мені колись хотілося її кохати), а проте було дивно, як погано я себе почував, враховуючи те, що я вже через це проходив.

ХХІІІ

Історія з Кітсі тимчасово витіснила з моєї пам’яті візит Бориса, та коли я ліг спати, все це повернулося до мене в сновидіннях. Двічі я прокидався й збентежено сідав на ліжку: одного разу мене розбудили двері до комірки у сховищі, які під час мого сну відчинились і розгойдувались, тоді як на вулиці жінки в хустках билися над купою брудної білизни; потім я заснув і провалився в інший етап того самого сновидіння, у якому моя схованка опинилася серед поля, відкрита до неба й зі стінами з тканини, що не досягали навіть трави. Далі відкривалася панорама зеленого поля й дівчат у довгих білих сукнях. Цей образ поєднувався (в таємничий спосіб) із таким смертельно-ритуальним жахом, що я прокинувся, задихаючись.

Я подивився на мобілку: четверта ночі. Минули ще нестерпні півгодини, і я сів на ліжку в темряві без футболки, почуваючись, як шахрай у французькому кінофільмі; закурив сигарету й став дивитися на Лексингтон-авеню, яка була практично порожньою в цю годину, лише кілька таксі, що їхали на зміну або зі зміни, було годі здогадатися, куди їде та або та машина. Але сновидіння, яке здавалося мені пророчим, не розвіювалось і висіло в повітрі, наче отруйний дим, а серце досі стугоніло від його повітряної небезпеки, від того відчуття згуби та простору, яким воно мене наповнювало.

Я був готовий застрелитися від розпачу. Я неабияк хвилювався за картину навіть тоді, коли вірив, що вона цілий рік лежала (як мене запевняли в брошурі сховища рішучим професійним тоном) в умовах прийнятних 70 градусів за Фаренгейтом і 50 відсотків вологості. Щось подібне не можна зберігати абиде. Така картина не терпить ані холоду, ані спеки, ані вогкості, ані прямих променів сонця. Вона потребує чітко визначених умов довкілля, як орхідеї у квітковій крамниці. Коли я уявляв, що її запхали за піч для приготування піци, моє ідолопоклонницьке серце завмирало від жаху, дещо інакшого, але дуже схожого на той, який я відчув, коли подумав, що водій зараз викине бідолашного Поппера з автобуса: в дощ, у придорожню багнюку.

Зрештою, як довго картина перебувала у Бориса? У Бориса? Навіть помешкання Горста, який вважав себе поціновувачем мистецтва, здалося мені не вельми пристосованим для зберігання шедеврів. Негативних прикладів вистачало. Рембрандтове полотно «Шторм на Галілейському морі», єдиний морський пейзаж, що його він будь-коли намалював, за чутками, цілком знищене через неправильне зберігання. Шедевр Вермеера «Любовний лист», вирізаний із рамки готельним офіціантом, пом’явся й потріскався на згинах, коли злодій запхав його під матрац. «Бідність» Пікассо і «Таїтянський пейзаж» Гогена пошкоджені водою після того, як якийсь дебіл заховав їх у громадському туалеті. Та коли я гарячково читав про такі випадки, то найбільше мене вразила історія про картину Караваджо «Різдво зі святим Франциском і святим Лаврентієм», вкрадену з каплиці Сан-Лоренцо: картину так недбало вирізали з рами, що колекціонер, який замовив крадіжку, побачивши її, розридався й відмовився її взяти.

Я помітив, що телефон Кітсі зник зі свого звичного місця — із зарядного пристрою на вікні, звідки вона вихоплювала його відразу, як прокидалася вранці. Іноді я прокидався опівночі й бачив, як блимає блакитне світло в ліжку з її боку, під ковдрою, в потаємному гніздечку простирадл. «О, я лише подивилася час», — коли я сонно перевертався й питав її, що вона робить. Я уявив, як вимкнена мобілка лежить похована глибоко в сумці зі шкіри алігатора, у звичному для Кітсі місиві всякої всячини: блисків для губ, візиток, пробників парфумів та банкнот, пожмакані двадцятки випадали з сумки щоразу, коли вона нишпорила в ній, шукаючи гребінець. Туди, в цю запашну купу, й телефонуватиме вночі Кейбл, залишаючи там численні есемески й повідомлення на голосовій пошті, які вона читатиме, коли прокинеться вранці.

Про що вони розмовляють? Що вони мають сказати одне одному? Дивно, але я міг легко уявити собі їхню розмову. Веселе базікання, взаємне лукаве потурання. А коли вони разом у ліжку, Кейбл називає її кумедними прізвиськами й лоскоче, аж поки вона починає верещати.

Я погасив сигарету. Ані форми, ані сенсу, ані значення. Кітсі не подобалося, коли я курив у її спальні, та коли вона знайде недопалок сигарети в ліможській скриньці на своєму туалетному столику, то навряд чи висловить своє невдоволення. Щоб зрозуміти світ, іноді треба зосередити увагу на його невеличкій часточці, дуже пильно придивлятися до того, що поряд із тобою, й уявляти собі, що це і є всім. Але відтоді, як картина вислизнула з моїх рук, я відчував себе поглинутим і стертим неозорістю — і не лише передбачуваною неозорістю часу й простору, а й невблаганною відстанню між людьми, яка існує навіть тоді, коли вони перебувають на відстані простягненої руки одне від одного, і голова у мене йшла обертом, коли я думав про всі ті місця, де був, і ті місця, де не був, про втрачений, широкий і незнаний світ, про брудний лабіринт міст і вулиць, про розвіяний попіл і ворожу неозорість, про втрачені зв’язки й загублені речі, що вже ніколи не знайдуться, і мою картину затягло в цей могутній потік, і вона летить невідомо куди: крихітна іскорка духу, іскорка, що стрибає на хвилях темного моря.

XXIV

Оскільки я вже не міг заснути, то підвівся з ліжка, не розбудивши Кітсі, в холодну й чорну годину перед сходом сонця, тремтячи, поки вдягався в темряві; котрась із її сусідок уже зайшла й приймала душ, і мені зовсім не хотілося наштовхнутися на одну з них, коли виходитиму.

На той час, коли я вийшов із метро на лінії F, небо вже прояснювалось. Я притарабанився додому в лютому холоді, пригнічений, смертельно стомлений; увійшов крізь бічні двері й поплентався до своєї кімнати — окуляри запітніли, від мене смерділо димом, сексом, карі й «Шанеллю № 19», я зупинився, щоб погладити Попчика (він вибіг у коридор і з незвичним збудженням крутився біля моїх ніг), дістав із кишені свою згорнуту краватку, щоб повісити її на гачок по той бік дверей, і серце в мене завмерло, коли я почув голос із кухні:

— Тео? Це ти?

З дверей визирнула руда голова. Це була вона, з філіжанкою кави в руці.

— Пробач, я тебе злякала? Я цього не хотіла.

Я стояв ошелешений, приголомшений, коли вона простягла до мене руки з якимось радісним муркотінням, а Попчик скавучав і підстрибував біля наших ніг. Вона досі була в тому одязі, в якому спала, в смугастих, наче карамелька, піжамних штанях і футболці з довгими рукавами, поверх якої був накинутий светр Гобі, і досі пахла зім’ятими простирадлами та ліжком: о Боже, думав я, заплющивши очі й притиснувшись обличчям до її плеча, відчуваючи, як мене овіяло щастям і страхом, свіжим вітерцем із неба, о Господи.

— Як приємно тебе побачити! — Це була вона. Її волосся — її очі. Вона. Нігті згризені, як у Бориса, й нижня губа, відстовбурчена, як у дитини, що надто часто смокче свій великий палець, червоне сплутане волосся, як жоржина. — Як тобі живеться? Мені тебе не вистачало!

— Я… — Уся моя рішучість розвіялася вмить. — Ти що тут робиш?

— Я летіла до Монреаля! — хрипкуватий сміх набагато меншої дівчинки, яка грається на дитячому майданчику. — Хотіла зупинитися там на кілька днів, щоб побачитися зі своїм другом Семом, а потім приєднатися до Еверетта в Каліфорнії. — «Сем?» — подумав я. — Але маршрут мого польоту змінили. — Вона сьорбнула кави, без слів запропонувала філіжанку мені: хочеш? Не хочеш? Ще один ковток. — І я застрягла в Ньюарку й подумала, а чом би мені не зробити собі ще одну приємність, не з’їздити до міста й не побачитися з вами, хлопці?

— Ти молодець.

Адже поміж хлопців, із якими їй так хотілося побачитися, безперечно, був і я.

— Для мене велика радість навідатися сюди, адже на Різдво я приїхати не зможу. А до того ж завтра твоя вечірка! Наречений! Вітаю! — Вона вхопилася пальчиками мені за руку й стала навшпиньки, щоб поцілувати мене в щоку; я відчув, як її поцілунок пройшов крізь мене. — Коли ти мене познайомиш із нею? Гобі каже, вона прекрасна, як мрія. Ти дуже схвильований?

— Я… — Я так обімлів, що притулив долоню до того місця, до якого притулялися її губи, де я досі відчував їхній жар, та, коли зрозумів, яким це має здаватися дивним, швидко прибрав руку. — Так. Дякую тобі.

— Я так рада тебе бачити. У тебе чудовий вигляд.

Вона, здавалося, не помічала, який я став ошелешений, сторопілий, розгублений, коли побачив її. А може, й помітила, але не хотіла ранити мої почуття.

— А де Гобі? — запитав я

Я запитав не тому, що це мене цікавило, а тому, що це було якось аж надто добре — бути з нею вдома на самоті — і трохи лячно.

— О, — вона закотила очі, — він наполіг, щоб піти до пекарні. Я попросила його не турбуватись, але ж ти знаєш, який він. Він захотів почастувати мене тим печивом із чорницями, яке мама й Велті купували мені, коли я була маленька. Аж не віриться, що вони досі їх роблять, — Гобі сказав, їх печуть не щодня. Ти справді не хочеш кави? — запитала вона, прямуючи до плити й майже непомітно накульгуючи.

Це було дивовижно, але я майже не чув, що вона говорила. Завжди так було, коли я перебував у кімнаті лише вдвох із нею, вона затьмарювала собою все інше: її шкіра, її очі, її хрипкуватий голос, її вогненне волосся й нахил голови, що іноді надавав їй такого вигляду, ніби вона щось собі наспівує; і світло в кухні було змішане зі світлом її присутності, її свіжості й краси.

— Я тобі стільки дисків записала! — сказала вона, поглянувши на мене через плече. — Шкода тільки, що не здогадалася взяти їх із собою. Не знала, що тут буде затримка. Я надішлю тобі їх поштою, відразу як повернуся додому.

— І в мене є для тебе кілька дисків. — У мене в кімнаті стояла чимала купа дисків, які я купував, бо вони нагадували мені про неї, і їх було так багато, що я соромився надсилати їх їй. — І книжки. — І прикраси, про них я не став говорити. І шарфи, й афіші, й парфуми, й вінілові платівки, й набір «зроби повітряного змія власними руками», й іграшкова пагода. Топазове намисто вісімнадцятого століття. Перше видання книжки «Озма в країні Оз». Купувати їй речі було для мене способом думати про неї, бути з нею. Деякі з них я подарував Кітсі, але все одно я не міг вийти з кімнати з такою величезною купою речей, які накупив для неї протягом років, бо здаватиметься, що я геть утратив глузд.

— Книжки? О, це чудово. Я закінчила читати свою книжку в літаку, мені потрібна інша. Ми можемо помінятися.

— Звичайно. — Босі ноги. Рожеві вуха. Перлово-біла шкіра, що виглядала з-під її футболки.

— «Кільця Сатурна». На думку Еверетта, ця книжка може тобі сподобатися. До речі, він передає тобі привіт.

— Дякую, і йому привіт.

Мені страшенно не подобалося, що вона вдає, ніби Еверетт і я — друзі.

— Ти знаєш…

— Що?

— Ти знаєш… — Мої руки трусилися, хоч я й не був напідпитку абощо. Я міг лише сподіватися, що вона не помічає, в якому я стані. — Я повинен заскочити на секунду до своєї кімнати, гаразд?

Вона розгублено доторкнулася кінчиками пальців до свого лоба: ну я й дурепа.

— Ох, звичайно ж. Я тут буду.

Я почав нормально дихати тільки тоді, коли опинився у своїй кімнаті й зачинив за собою двері. Костюм на мені був учорашній, досить пристойний, але волосся було брудне, й мені не завадило б прийняти душ. Чи поголитися мені? Чи змінити сорочку? Чи помітить вона це? Чи не здасться дивним, що я намагаюся помитись і вбратися для неї? Чи зможу я проникнути до ванної кімнати й почистити зуби так, щоб вона не помітила? Але потім на мене раптом накотилася паніка, що я стовбичу отут у своїй кімнаті за зачиненими дверима, втрачаючи дорогоцінні хвилини, які міг би провести з нею.

Я підхопився на ноги й відчинив двері.

— Ти мене чуєш? — гукнув я.

Її голова знову вистромилася в коридор.

— А що таке?

— Підеш зі мною ввечері в кіно?

Легкий вираз подиву.

— Звичайно. На який фільм?

— Документальний фільм про Ґленна Ґульда[177]. Помираю, так хочу його побачити.

Насправді я вже його бачив і сидів у кінотеатрі, весь час уявляючи, що вона сидить поруч зі мною. Уявляючи собі її реакцію в певних місцях, уявляючи цікаву розмову, яка відбулася б між нами по закінченні фільму.

— Це буде, либонь, фантастично цікаво. О котрій годині?

— Здається, о сьомій. Я уточню.

XXV

Протягом усього дня я збуджено думав про сьогоднішній вечір. Сидячи внизу в крамниці (де я був надто заклопотаний різдвяними покупцями, щоб присвятити велику увагу своїм планам), я думав про те, що мені вдягти (щось звичайне, ніяких костюмів, нічого надто показового) і куди я поведу її обідати — нічого надзвичайного, нічого, що її насторожило б або здалось умисне мною задуманим, але все одно це мало бути якесь особливе місце, особливе, чарівне й затишне, щоб ми могли спокійно поговорити, й розташоване не надто далеко від «Фільм-Форуму», — крім того, позаяк вона давно не була в Нью-Йорку, їй може сподобатися якийсь новий заклад («О, цей ресторанчик? Радий, що тобі тут сподобалося, він справді чарівний»), але, крім усього сказаного вище (а спокійна атмосфера була головною ознакою потрібного місця, вона важила більше, аніж їжа чи розташування, я не хотів обідати там, де нам доводилося б кричати), це також мав бути такий ресторан, куди можна потрапити без попереднього замовлення, не варто було забувати й про вегетаріанську проблему. Яке-небудь затишне, симпатичне місце. Не надто дороге, аби вона не подумала, що задля неї я готовий на все. Треба, щоб усе мало такий вигляд, ніби я обрав цей ресторан бездумно, незаплановано. Як, у біса, могла вона жити з тим придурком Евереттом? З його поганим одягом, кролячими зубами й завжди витріщеними очима? Який, здавалося, не уявляв собі смачнішої їжі, аніж коричневий рис із водоростями, спожитий за стійкою в барі здорової їжі.

У таких роздумах минув для мене день, і настала шоста година, коли Гобі повернувся додому й зазирнув до крамниці після дня, проведеного з Піппою в місті.

— Привіт, — сказав він після паузи веселим, але стриманим голосом, який зловісно нагадав мені той тон, яким мати говорила з батьком, коли приходила додому й бачила, як він шастає по квартирі на грані зриву. Гобі знав про мої почуття до Піппи — я ніколи йому цього не казав, ніколи не прохопився жодним словом, але він знав; і навіть якби він не знав, то він не міг не бачити (як і кожен перехожий на вулиці), що з моєї голови вилітають іскри, утворюючи навколо неї справжнє гало. — Як ти тут?

— Прекрасно! А як ви день провели?

— О, чудово, — відповів він із полегкістю. — Ми пообідали в Юніон-сквері, я знайшов там місце в барі, шкода, що тебе не було з нами. Потім ми навідалися до Мойри, й усі троє пішли до Азіатського товариства, а тепер вона подалася шукати різдвяні подарунки. Вона сказала, що ви ввечері зустрічаєтесь? — Він згадав це ніби випадково, але тоном батька, стурбованого тим, щоб непередбачуваний підліток не наробив лиха, взявши його автомобіль. — «Фільм-Форум»?

— Так, — сказав я знервовано. Мені не хотілося казати йому, що я веду її на фільм про Ґленна Ґульда, адже він знав, що я його вже дивився.

— Вона сказала, що ви йдете на фільм про Ґленна Ґульда?

— Ну, знаєш, мені дуже хотілося побачити його ще. Не кажи їй, що я вже на нього ходив, — імпульсивно попрохав його я. А тоді запитав: — Ти вже їй теє…

— Ні, ні. — Він підхопився на ноги. — Я нічого їй не сказав.

— А, ну…

Гобі потер ніс.

— Що ж, слухай, я переконаний, що це фільм надзвичайний. Я теж страшенно хочу його подивитися. Але не сьогодні ввечері, — додав він швидко. — Іншим разом.

— Шкода, — спробував я зобразити жаль у голосі, але це мені не вдалося.

— Словом, якщо хочеш, давай я поки побуду в крамниці за тебе? Ну, ти ж, мабуть, хочеш піти нагору, помитися там, причесатися. Тобі треба вийти не пізніше як о пів на сьому, якщо збираєшся йти туди пішки.

XXVI

Ідучи до кінотеатру, я не міг не наспівувати й не всміхатись. А коли завернув за ріг і побачив, що вона стоїть перед кінотеатром, так розхвилювався, що мусив зупинитися на мить і заспокоїтись, перш ніж підбігти й привітатися, підхопити її сумки (вона стоїть, завішана пакетами з крамниць, і щось весело базікає, розповідаючи про свій день), яке ж це блаженство, стояти поруч із нею в черзі по квитки, притискаючись одне до одного, бо надворі холодно, а потім увійти всередину на червоний килим, і цілий вечір перед нами, вона стуляє руки в рукавичках і запитує: «А ти не хочеш попкорну?» — «Звичайно хочу, — і я стрибаю до прилавка, — попкорн тут дуже смачний», а потім ми разом заходимо до кінотеатру, я ніби випадково торкаюся її спини, оксамитової спини її пальта, бездоганне коричневе пальто, й бездоганний зелений капелюшок, і досконала, досконала руда голівка — «тут — біля проходу? Тебе влаштовує біля проходу?», ми ходили в кіно достатню кількість разів (п’ять), щоб я ретельно запам’ятав, де вона любить сидіти, до того ж я знав про це від Гобі після років непомітного розпитування, щоразу по крихті видобуваючи з нього інформацію про її смаки, про те, що вона любить і не любить, про її звички, протягом майже десяти років ставлячи, ніби випадково, по одному за раз, запитання про те, чи вона любить це, чи любить те; й ось вона тут, поруч зі мною, усміхається мені, мені! І хоч у кінотеатрі забагато людей, бо це сеанс о сьомій годині, людей значно більше, аніж я міг витерпіти зі своєю тривогою й ненавистю до наповнених людьми приміщень, і люди сюди приходили навіть після того, як фільм уже почався, але мені було байдуже, я міг би сидіти з нею навіть в окопі біля Сомми під снарядним обстрілом німців, і для мене важила б лише її присутність у темряві, її рука поруч моєї руки. І музика! Ґленн Ґульд за фортепіано, з розкуйовдженим волоссям, збуджений, із закинутою назад головою, посланець зі світу янголів, піднесений і поглинутий поривом натхнення! Я крадькома поглядав на неї, неспроможний стриматись. Але минуло принаймні півгодини, перш ніж я набрався мужності повернутися й подивитися на неї уважно — на її профіль, осяяний білим світлом з екрана, і на свій жах зрозумів, що фільм їй не подобається. Вона нудиться. Та ні, вона засмучена.

Решту фільму я просидів у препоганому настрої, майже його не бачачи. Або, радше, я бачив головного героя фільму, але зовсім по-іншому: не як опанованого екстазом генія; не як самотнього містика, що героїчно залишає сцену на вершині своєї слави, щоб заховатись у снігах Канади, — а як іпохондрика, відлюдника, вигнанця. Параноїка. Залежного від таблеток. Та ні: наркомана. Одержимого. Вічно він у рукавичках, смертельно боїться мікробів, протягом усього року кутається в шарфи, конвульсивно зсудомлюється. Зсутулений дивак, що не спить ночами, такий невпевнений у собі й неспроможний підтримувати навіть звичайні взаємини з людьми, що (під час інтерв’ю, яке тепер здалося мені ідіотським) він попросив звукорежисера сходити з ним до адвоката, щоб вони могли офіційно оголосити себе братами, — така собі трагічна версія, у варіанті старого генія, нашого братання з Томом Кейблом, коли ми з ним стискали свої порізані великі пальці на темному подвір’ї його будинку, або — ще більш дивний спосіб — Борис, що хапає мою закривавлену руку, якою я щойно врізав йому на гральному майданчику, й притискає її до свого рота, також закривавленого.

XXVII

— Фільм тобі не сподобався, — імпульсивно сказав я, коли ми вийшли з кінотеатру. — Пробач.

Вона подивилася на мене таким поглядом, ніби її вразило те, що я взагалі це помітив. Ми з нею вийшли в синюватий, підсвічений мріями світ, потім ступили на перший у цій порі року сніг, завглибшки дюймів у п’ять.

— Ми могли піти, якщо тобі не хотілося його дивитися.

У відповідь вона лише похитала головою з якимсь приголомшеним виразом обличчя. Снігопад завихрювався, наче падав у казковому світі, наче був чистою ідеєю Півночі, чистою Північчю кінофільму.

— Та ні, — неохоче сказала вона. — Річ не в тому, що кінофільм мені не сподобався.

Ми пішли вулицею, грузнучи в снігу. Обоє взуті не для цієї погоди. Сніг скрипів під нашими ногами, і я уважно дослухався, чекаючи, коли вона продовжить розмову, і готовий підхопити її лікоть у ту мить, коли вона послизнеться, та коли вона обернулася й подивилася на мене, то лише сказала:

— О Боже. Ми не маємо тут шансів зловити таксі, так?

Думки закружляли у мене в голові. А як же вечеря? Що робити? То вона вже хоче повернутися додому? Прокляття!

— Тут, власне, недалеко.

— Так, я знаю, але… Онде воно, таксі! — вигукнула вона, і моє серце зупинилось, але, на моє щастя, хтось його перехопив.

— Послухай-но, — сказав я. Ми були поблизу Бедфорд-стріт — ліхтарі, кав’ярні. — Що ти скажеш, якщо ми спробуємо тут?

— Зловити таксі?

— Ні, чогось поїсти. — (Вона голодна? О Боже, зроби так, щоб їй хотілося їсти.) — Або, принаймні, випити.

XXVIII

Раптом, наче завдяки Божому втручанню, напівпорожній винний бар, куди ми спонтанно пірнули, виявився теплим, золотим, освітленим свічками й набагато кращим, аніж будь-який із ресторанів, про які я думав.

Маленький стіл. Моє коліно торкається її коліна — чи вона це відчуває? Відчуває так само, як і я? Полум’я свічки відбивається на її обличчі, полум’я блищить металевим блиском у її волоссі, такому яскравому, що, здається, зараз воно запалає. Все сяє, все чудово. Вони грають давні пісні Боба Ділана, те, що треба, для вузеньких вуличок Вілліджу перед самим Різдвом, і сніг падає величезними пухнастими клаптями, це саме та погода, коли тобі хочеться гуляти міськими вулицями, обнявши дівчину, як ото зображено на обкладинках давніх платівок, — бо Піппа була достоту такою дівчиною, не найгарнішою, але не розмальованою макіяжем, звичайною дівчиною, яку співак обрав, щоби бути з нею щасливим, бо й справді ця картина по-своєму зображувала ідеал щастя, у нього трохи підняті плечі, а її усмішка ледь збентежена, вони мають такий вигляд, ніби можуть зараз помандрувати, куди їм захочеться, — і це ж вона! Вона! І розповідає мені про себе, не хизуючись і відверто, розпитує мене про Гобі та крамницю, про мій настрій, і що я читав, і що я слухав, ставить безліч запитань і навіть своїм життям прагне зі мною поділитися, розповідає, що квартира в неї холодна, обігрівати її дорого, похмуре освітлення й застояний запах плісняви, у крамницях — самі дешеві лахи, а американських мережевих магазинів у Лондоні стало так багато, що місто перетворилося на торговельний центр, і які ліки приписують їй, а які — мені (ми обоє мали посттравматичний синдром, хворобу, яку в Європі, схоже, позначали іншою абревіатурою, і щойно втратиш пильність — тебе вмить зашлють до реабілітаційного центру ветеранів війни); вона мала також крихітний садочок, разом з іще кількома людьми, а одна схиблена англійка оселила в цьому садочку хворих черепах, яких привезла з півдня Франції («вони всі помирають від холоду та голоду — це справжня жорстокість, вона не годує їх як годиться, покришеним хлібом, ти можеш це собі уявити, я купую їм їжу для черепах у зоомагазині, так, щоб вона не знала»), — і як дуже їй хочеться завести собаку, але в Лондоні це зробити нелегко через карантин, який там існує, як і в Швейцарії, їй дуже не щастило, бо весь час доводилося жити в містах, де до собак ставилися вороже, і я маю набагато кращий вигляд, аніж у ті роки, коли вона бачила мене раніше, їй мене не вистачало, який сьогодні чудовий вечір, — і ми сиділи там кілька годин, сміючись із усіляких дрібниць, але й розмовляючи серйозно і навіть на дуже поважні теми, вона вміла водночас говорити і слухати (це була ще одна її чудова властивість, вона вміла слухати, її увага мене приголомшувала, я ніколи не мав відчуття, що хтось інший слухав мене бодай наполовину так уважно; у її товаристві я почувався наче іншою, кращою людиною, я міг сказати їй те, чого не міг сказати нікому іншому, і, звичайно ж, не Кітсі, яка володіла даром уникати обговорення серйозних питань, перетворюючи їх на жарти, або перескакуючи на іншу тему, або уриваючи мене, або вдаючи, ніби вона нічого не чула), і бути з нею було для мене справжнім щастям, і я кохав її щохвилини кожного дня всім серцем, розум і душею, і взагалі всім, а було вже пізно, і я хотів, щоб той бар, у якому ми сиділи, ніколи не зачиняли, ніколи.

— Ні, ні, — сказала вона, водячи пальцем по краю свого келиха з вином — форма її рук зворушувала мене неймовірно, на вказівному пальці печатка Велті, я міг дивитися на її руки так, як ніколи не посмів би дивитися на її обличчя, щоб не здатися збоченцем. — Насправді фільм мені сподобався. А від музики, — вона засміялася, і для мене вся радість від музики була в цьому її сміхові, — у мене аж дух перехопило. Велті одного разу був на його концерті, в Карнеґі. Він сказав, що то був один із найкращих вечорів у його житті. Але…

— Так?

Запах її вина. Червона пляма на її губах. Це був один із найкращих вечорів у моєму житті.

— Розумієш, — вона похитала головою, — концертні сцени. Видовище цих зал для репетицій. Бо знаєш, — вона потерла руки, — це було тяжко, справді тяжко. Практика, практика, практика — по шість годин на день, — руки мені боліли від тримання флейти, і, я певна, ти також багато про це чув, про цю нісенітницю позитивного мислення, яке завжди так легко й охоче пропагують учителі й фізіотерапевти — «о, ти спроможна це зробити!», «ми віримо в тебе», і ти в це віриш, і все більше й більше працюєш, і ненавидиш себе за те, що працюєш не досить, і думаєш, якщо нічого в тебе не виходить, ти сама винна, і ще напруженіше працюєш — а результат?

Я мовчав. Я знав про все це від Гобі, він тоді дуже переживав і говорив довго. Схоже, тітка Марґарет учинила правильно, пославши її до тієї швейцарської школи для божевільних із усіма її лікарями та терапевтами. Хоча за всіма нормальними стандартами вона цілком одужала після вибуху, проте невеличке ушкодження нервової системи нікуди не поділось і давалося взнаки в розладнаності дрібної моторики. Воно було майже непомітне, але воно було. Майже для будь-якого іншого покликання — співу, гончарного ремесла, догляду за тваринами й медицини, крім хірургії, — воно майже нічого не означало. Але для неї означало.

— І я слухаю багато музики вдома, щовечора засинаю з айподом у вухах — та коли останнього разу я ходила на концерт? — сумно запитала вона.

Засинає з айподом? Чи це означає, що вони з тим, як там його звуть, сексом не займаються?

— А чому ти не ходиш на концерти? — запитав я, відклавши цю часточку інформації, щоб обміркувати її згодом. — Тебе турбує публіка? Ти не терпиш юрбу?

— Я знала, ти мене зрозумієш.

— Мабуть, і тобі це радили, якщо радили мені…

— Ти про що? — У чому чари цієї усмішки? Як їх можна зламати? — Ксанакс? Бета-блокатори? Гіпноз?

— Усе, що ти назвала.

— Ну, знаєш, якби це були панічні атаки, то можливо. Але йдеться про інше. Докори сумління. Горе. Заздрість — вона найгірша з усіх почуттів. Наприклад, ота дівчина, Бета, безглузде ім’я, хіба ні — Бета? Вона грала вельми слабко, я не хочу бути надто доскіпливою, але вона ледве могла утриматися в секції, коли ми були дітьми, а тепер вона грає в Клівлендському філармонічному оркестрі, і це дратує мене більше, аніж я можу комусь зізнатись. Але вони не мають ліків проти такої хвороби, правда?

— Еее… — Взагалі-то такі ліки винайшли, і Джером на бульварі Адама Клейтона Пауелла робив на них вельми успішний бізнес.

— Від акустики, від публіки щось у мені ніби клацає, і я повертаюся додому, ненавидячи всіх, я розмовляю сама до себе, сперечаюся з собою різними голосами, не можу отямитися від роздратування по кілька днів. І повір мені, я вже тобі казала, що вчителювання — це не для мене. — Піппа могла не працювати завдяки грошам тітки Марґарет та дядька Велті (Еверетт також не працював, завдяки їм же таки — його професія «музичного бібліотекаря», як я здогадувався, хоч її спочатку й нахваляли як надзвичайно успішну кар’єру, була радше таким собі неоплачуваним стажуванням, а рахунки оплачувала Піппа). — А тінейджери? Мені гидко навіть спостерігати, як вони пхаються в консерваторії або грати влітку в симфонічних оркестрах у Мехіко. А діти молодшого віку геть несерйозні. Мене дратує те, що вони такі діти. Як на мене, то вони надто легковажно до всього ставляться, не цінують те, що мають.

— Учителювання й справді паскудна праця. Я б теж не хотів цим займатися.

— Так, але ж… — ковток вина, — якщо я не можу грати, то що мені лишається? Бо, ти ж розумієш, з Евереттом я весь час кручуся біля музики й відвідую різні курси — але, чесно кажучи, я не люблю Лондон, він темний і дощовий, і в мене там майже немає друзів, і в своєму помешканні я вночі іноді чую плач, жахливе скавуління десь у мене за дверима, і знаєш, ти знайшов роботу, яка тобі до вподоби, і я рада за тебе, бо я іноді не можу зрозуміти, навіщо я живу на світі.

— Послухай-но… — Я розпачливо думав, що сказати. — Повертайся додому.

— Додому? Ти хочеш сказати, щоб я повернулася сюди?

— А куди ж?

— А як бути з Евереттом?

Я не знав, що їй на це сказати.

Вона подивилася на мене критичним поглядом.

— Він і справді не подобається тобі, так?

— Гм… — Навіщо мені брехати? — Не подобається.

— Якби ти знав його краще, він би тобі сподобався. Він хороший хлопець. Спокійний і врівноважений — дуже надійний.

На це я теж не міг нічого відповісти. Я такими якостями не відзначався.

— А щодо Лондона, то я не раз думала, чи не повернутися мені в Нью-Йорк.

— Справді думала?

— Звичайно. Мені бракує Гобі. Дуже бракує. Він жартує, що міг би винаймати тут для мене помешкання за ті гроші, які ми витрачаємо на телефонні балачки, — звичайно, він досі живе тими днями, коли розмова з Лондоном коштувала не менш як п’ять доларів за хвилину. Щоразу, коли ми розмовляємо, він намагається вмовити мене повернутися сюди… ну, ти знаєш Гобі, він ніколи не говорить про це прямо, але постійно натякає, мовляв, тут з’являються нові робочі місця, посади в Колумбійському університеті…

— Він справді це говорить?

— Знаєш, на певному рівні я не уявляю собі, що живу так далеко. Велті завжди водив мене на уроки музики та симфонічні концерти, але Гобі лишався вдома, він приходив нагору й приносив мені щось перекусити після школи, допомагав саджати чорнобривці для мого наукового проекту з біології. Навіть тепер, коли я застуджуюсь або коли не можу пригадати, як готувати артишоки чи як видалити пляму від воску на скатертині, до кого я звертаюся за порадою? До нього. Але, — мені примарилося чи то від вина вона трохи розімліла? — сказати тобі правду? Ти знаєш, чому я приїжджаю додому так нечасто? У Лондоні, — вона збиралася заплакати? — я нікому цього не розповідала, але в Лондоні принаймні я не думаю щосекунди: «А ось тут я за день до того йшла додому. А ось тут ми з Велті й Гобі в передостанній раз обідали». Там принаймні я не думаю так багато: чи мені повернути тут ліворуч? Чи праворуч? Уся моя доля залежить від того, на який поїзд я сяду: на F чи на шостий? Жахливі передчуття. Усе ніби закам’яніло. Коли я повертаюся сюди, мені знову тринадцять — я маю на увазі, не в найкращому сенсі. Усе зупинилося в той день, зупинилося буквально. Ти знаєш, що я не виросла на жоден дюйм відтоді, як це сталося?

— У тебе ідеальний зріст.

— Узагалі, так буває часто, — сказала вона, знехтувавши мій незграбний комплімент. — Після травми або каліцтва діти часто перестають рости. — Вона підсвідомо переключилася на голос доктора Кеймензінда — я ніколи з доктором Кеймензіндом не зустрічався, але міг відчути ті хвилини, коли він брав участь у розмові, підключаючись до неї, наче холодний дистанційний механізм. — Ресурси переводяться на інші цілі. Система росту вимикається. У моїй школі навчалась одна дівчина, саудівська принцеса, яку викрали, коли їй було десь дванадцять років. Тих, хто її викрав, стратили. Але — я познайомилася з нею, коли їй було вже дев’ятнадцять років, — дуже мила дівчина, але зовсім крихітна, не більш як півтора метра на зріст, вона була така травмована, що не підросла навіть на дюйм після того, як вони її викрали.

— Ого! Це та дівчинка з підземелля? Вона навчалась у школі разом із тобою?

— Монт-Гефелі дивне місце. Там навчалися дівчата, в яких влучали кулі під час утечі з президентського палацу, а також дівчата, яких батьки послали туди для того, щоб вони схудли або тренувалися для участі в зимових Олімпійських іграх.

Вона дозволила, щоб я взяв її за руку, і нічого не сказала — сиділа, кутаючись у пальто, яке не захотіла здавати. Довгі рукави, навіть улітку, завжди замотана в кілька шарфів, наче лялечка якоїсь комахи, — захисна оболонка для дівчини, яку поламали, а потім зшили, скріпили знову. Як я досі міг цього не помічати? Не дивно, що фільм її засмутив: Ґленн Ґульд цілий рік ходив у важкому пальті, збираючи все більше пляшечок із пігулками, концертну сцену він покинув, а сніг навколо нього стає все вищим і вищим.

— Тому що я чула, як і ти говорив про це, тебе також ця проблема мучить, як і мене. Але я знову й знову повертаюся до неї. — Офіціантка непомітно долила їй вина, наповнила її келих доверху, хоч Піппа не просила її про це й, схоже, навіть не помітила. «Люба офіціантко, — подумав я, — нехай тебе благословить Бог, я залишу тобі такі чайові, від яких тобі голова піде обертом». — Якби я тоді записалася на прослуховування у вівторок або четвер. Якби я дозволила Велті повести мене до музею тоді, коли він хотів, а він умовляв мене піти на ту виставку протягом тижнів, він був сповнений рішучості, щоб я побачила її, перш ніж вона закриється… Але в мене завжди були якісь нагальніші справи. Для мене було важливіше піти в кіно зі своєю подругою Лі Енн абощо. Яка, до речі, розчинилася в повітрі після моєї катастрофи, я більше ніколи її не бачила після того дурного піксарівського[178] фільму. Усі ті дрібні знаки, якими я нехтувала або які не цілком розуміла, — усе могло б відбутися інакше, якби я лиш була уважнішою; так, наприклад, Велті докладав чималих зусиль, щоб повести мене на виставку раніше, він питав мене про це з десяток разів, схоже, він мав якесь передчуття того, що потім сталося, це моя провина, що ми там опинилися саме в той день…

— Принаймні тебе не виключили зі школи.

— А тебе виключили?

— Відсторонили від занять. Теж невесело.

— Дивно уявляти собі — а що, якби цього не сталося? Якби ми обоє не були там у той день? Ми могли б і не познайомитись. Що б ти робив тепер, як гадаєш?

— Не знаю, — відповів я, ледь здригнувшись. — Не можу навіть собі уявити.

— Але якесь уявлення ти все ж таки повинен мати.

— Я не був таким, як ти. Я не мав таланту.

— А чим ти захоплювався?

— Нічим особливо цікавим. Звичайними речами. Комп’ютерними іграми, науковою фантастикою. Коли люди питали мене, ким я хочу бути, я зазвичай витребенювався й казав: «тим, хто біжить по лезу ножа» або щось подібне.

— Боже, як мене пригнітив цей фільм. Я багато думаю про Тайреллову племінницю.

— Що ти маєш на увазі?

— Ту сцену, коли вона дивиться на фотографії, які стоять на фортепіано. Коли намагається зрозуміти, чи ці спогади належать їй, чи племінниці Тайрелла. Ти знаєш, я теж повертаюся в минуле, лише шукаючи там знаки. Речі, які я мусила помітити, але не помітила.

— Послухай, це правда, я теж так думаю, але знаки, таємні передчуття, часткове знання логічно важко пов’язати… — Чому я ніяк не можу закінчити речення, коли розмовляю з нею? — Ти хоч відчуваєш, як іноді безглуздо це звучить? А надто коли говорить хтось інший. Ти звинувачуєш себе за те, що не змогла передбачити майбутнє?

— Можливо, але доктор Кеймензінд стверджує, що всі так роблять. Після нещасних випадків або катастроф десь сімдесят п’ять відсотків постраждалих від них переконані, що були попереджувальні знаки, якими вони знехтували або не витлумачили їх правильно, а в дітей до вісімнадцяти років цей відсоток навіть більший. Але це ж не означає, що таких знаків не було, так?

— Навряд чи так. Такі знаки помічаєш лише тоді, коли озираєшся. Я думаю, це схоже на колонку цифр, коли ти на самому початку неправильно додаєш два числа і це руйнує всі твої розрахунки. Потім ти починаєш перевіряти й помічаєш помилку — точку, яка вплинула на твій результат.

— Так, але це ж так само погано, хіба ні? Побачити помилку, те місце, в якому ти помилився, але не маючи змоги повернутися й виправити її? На моєму прослуховуванні, — вона хильнула великий ковток вина, — в оркестрі Джульярдівської школи викладач сольфеджіо сказав мені, що на другу флейту я можу розраховувати, а якщо гратиму дуже добре, то й на першу потягну. І я думаю, це було моїм великим досягненням. Але Велті, — атож, тепер її сльози безперечно заблищали у світлі каміна, — я знаю, мені не слід було тягти його з собою, не було причини, щоб він їхав зі мною, — Велті балував мене навіть тоді, коли моя мати була жива, а коли вона померла, то взагалі розбестив, і то був, безперечно, для мене великий день, але чи справді він був такий важливий, яким я намагалася його виставити? Ні. Тому що, — вона тепер потихеньку плакала, — я навіть не хотіла йти до музею, я хотіла, щоб він поїхав зі мною до передмістя, бо знала, що він поведе мене на ланч перед прослуховуванням, поведе туди, куди я його попрошу, — а йому треба було в той день залишитися вдома, він мав інші справи, а вони там родичів навіть до зали не впускають, йому довелося б чекати в коридорі…

— Він знав, що робить.

Вона подивилася на мене так, ніби я сказав те, чого не слід було казати. Але я знав, що саме це й треба було сказати, якщо я зможу знайти правильні слова.

— Весь час, поки ми були разом, він говорив про тебе. І…

— І що?

— Нічого! — Я заплющив очі, мене так і валило з ніг — від вина, від її присутності, від неможливості все пояснити. — Це були останні хвилини його життя на землі, ти розумієш? І простір між моїм життям і його життям був дуже й дуже вузьким. Та й не було там ніякого простору. Так, ніби між нами щось розкрилося. Ніби спалах чогось реального — такого, що мало вагу. Не було там ні мене, ні його. Ми були одним цілим. Ті самі думки — ми могли й не говорити. Це тривало лише кілька хвилин, але могло тривати й роками, ми й досі могли бути там. Але, я знаю, це звучить дивно… — насправді то була цілком божевільна аналогія, схиблена, безумна, проте я не знав іншого способу сказати те, що мені хотілося сказати, — але ти знаєш Барбару Ґібборі, яка проводить семінари в Райнбеку, де базікає про потойбічний світ? Реінкарнацію, зв’язки карми й усе таке? Про душі, які існували разом протягом багатьох життів? Я знаю, знаю, — сказав я, побачивши її здивований (і трохи переляканий) погляд, — щоразу, коли ми з Барбарою зустрічаємося, вона наполягає, щоб я співав «уми», або «руми», або щось таке, що може прочистити заблоковані чакри, вилікувати «дефектні муладгари», — я не жартую, бо саме такий діагноз вона мені поставила, мовляв, «відсутність коренів…», «судома серця…», «фрагментоване поле енергії…» Я просто стояв там, пив коктейль і думав про свої справи, коли вона підпливла до мене й почала радити, які страви я повинен споживати, що віднайти втрачені корені… — Я відчув, що втрачаю Піппу, я це бачив. — Пробач, я трохи відійшов від нашої теми, отже, я мав цю дискусію з Барбарою, і ця мура роздратувала мене неймовірно. Там-таки стояв Гобі, він пив чудовий давній скотч, і він утрутився до розмови: «А як щодо мене, Барбаро? Чи повинен я гризти якісь корені? Чи повинен стояти на голові?», а вона лише поплескала його по руці й сказала: «О, не турбуйся, Джеймсе, ти ВЖЕ Створіння Вищого Порядку».

Тут уже вона засміялася.

— Але Велті також ним був. Створінням Вищого Порядку. Я говорю цілком серйозно. Не жартую. Він був з іншої сфери. Щось подібне до тих історій, які розповідає Барбара, — мовляв гуру, Як-Там-Його, поклав руку їй на голову в Бірмі, і в цю мить вона наповнилася знанням і стала іншою людиною…

— Знаєш, Еверетт — звісно, він ніколи не зустрічався з Крішнамурті, але…

— Так, так. — Еверетт (я не розумів, чому його ім’я мене так дратує), навчався в школі-інтернаті, якою правили гуру, на півдні Англії, де уроки мали такі назви, як «Дбайте про Землю» та «Думайте про інших». — Але я хочу сказати, енергія Велті або його силове поле, — Господи, це звучить так банально, але я не знаю, як сказати інакше, — від тієї години залишилося зі мною. Я був там для нього, і він був там для мене. І таке враження, що це назавжди, — я ніколи й нікому не розповідав про це раніше, хоч відчував це дуже глибоко. — Коли я думаю про нього, він присутній, його особистість перебуває поруч зі мною. Я хочу сказати, що майже в ту саму секунду, коли я прийшов, щоб залишитися з Гобі, коли вирішив прилаштуватися в крамниці, цей інстинкт опанував мене, хоч я не можу його пояснити. Бо хіба я цікавився антикваріатом? Ні. Навіщо це було мені? А проте я опинився там. Переглядаючи його товари. Читаючи його нотатки на берегах аукціонних каталогів. Перебуваючи в його світі, серед його речей. Усе, що він тут зібрав, притягувало мене, наче полум’я. Навіть не те щоб я прагнув до всього цього, радше воно прагнуло до мене. І ніхто нічого мене не навчав до моїх вісімнадцяти років, але я все знав. Я був тут і став виконувати роботу Велті. Подумай, — я неспокійно схрестив ноги, — тебе ніколи не дивувало, чому він послав мене у твій дім? Можливо, то була випадковість. Але я ніколи не вважав це випадковістю. Здавалося, він знав, хто я такий, і послав мене саме туди, де я мусив бути, до того, з ким я повинен був бути. Отже, все сталося так. — Я трохи опам’ятався; я говорив надто швидко. — Саме так. Пробач. Я не хотів так багато базікати.

— Усе гаразд.

Мовчанка. Її очі не відривалися від моїх. Але, на відміну від Кітсі, яка завжди бодай почасти була деінде, яка терпіти не могла серйозних розмов, яка за схожих обставин шукала б поглядом офіціантку або сказала б першу-ліпшу нісенітницю або жарт, щоб розрядити напруження, — Піппа слухала мене, вона була зі мною, і я міг бачити, якого смутку завдавало їй моє становище, і цей смуток лише погіршувався тим фактом, що я їй справді подобався: ми мали багато спільного, нас поєднував душевний і емоційний зв’язок, їй було приємно в моєму товаристві, вона довіряла мені, вона бажала мені добра, вона хотіла бути моїм другом; і тоді як деякі жінки пишалися б собою, дивлячись на моє горе, їй було дуже прикро бачити, як я за нею страждаю.

ХХІХ

Наступного дня, який був днем моїх заручин, уся близькість попереднього вечора розвіялась; і все, що лишилося (перебування разом за сніданком, швидке привітання в коридорі), — це розчарування від усвідомлення, що ми з нею більше не будемо тільки удвох, нас раптом опанувала ніяковість, ми ходили, раз у раз натикаючись одне на одного, розмовляючи надто гучно й весело, і я пригадав (з великим сумом) її попередній візит минулого літа, за чотири місяці до того, як вона з’явилася з Евереттом, ми тоді сиділи на ґанку й розмовляли радісно, жваво, лише ми двоє, коли вже вечоріло, притискалися одне до одного («як парочка старих волоцюг»), моє коліно до її коліна, моя рука до її руки, ми дивилися на людей на вулиці й розмовляли про все на світі: про дитинство, про дитячі розваги в Центральному парку й ковзанку на Волмен Рінк (чи ми коли-небудь бачили одне одного в ті давні дні? Зачіпалися, їдучи на ковзанах?), про «Покидьків»[179], яких ми нещодавно дивилися по телику з Гобі, про Мерилін Монро, яку любили обоє («маленького весняного привида») і про бідолашного Монтґомері Кліфта[180], який ходив усюди з пігулками в кишенях (цієї подробиці я не знав і не став її коментувати), і про смерть Кларка Ґейбла[181], і про те, якою жахливо винною почувалася за це Мерилін, якою відповідальною, і ця розмова в дивний спосіб переключилася на розмову про Долю, про речі окультні, надприродні та про ворожіння; чи день народження якось впливає на життєві успіхи або на їхню відсутність. Планети або зорі вишикувалися не так як слід? Що скаже на це хіромант? Тобі коли-небудь по руці ворожили? Ні — а тобі? Чи не піти б нам до екстрасенса, чий офіс розташований на Шостій авеню з пурпуровим освітленням і кришталевими кулями, здається, він працює цілодобово, — а, ти маєш на увазі ту крамничку з лавовою лампою, у дверях якої стоїть божевільна румунка, що блює прямо на хідник? Ми тоді розмовляли, поки стало зовсім поночі й ми ледь могли бачити одне одного, розмовляючи пошепки, хоч у цьому й не було потреби: ти хочеш повернутися в дім? Ні, ще не хочу, і літній місяць сяяв чистим і білим світлом над нашими головами, і моя любов до неї була так само чистою, простою й непорушною, як цей місяць. Але потім зрештою нам довелося повернутися в дім, і майже в ту саму мить чари розвіялись, і в освітленому коридорі ми з нею збентежились, засоромились одне одного, так ніби світло в домі було ввімкнене в кінці п’єси, й наша близькість була виставлена такою, якою вона була: театральною грою. Протягом не одного місяця я мріяв повторити той вечір, і в барі — на годину або дві — він повторився. Але потім усе знову стало несправжнім, ми повернулися туди, де й були, і я спробував переконати себе, що мені цього досить, досить мати її тільки для себе на кілька годин. Але виявилося не досить.

ХХХ

Анна де Лармессен, хрещена мати Кітсі, влаштувала нашу вечірку в приватному клубі, куди навіть Гобі жодного разу не ступав ногою, але все про нього знав: про його історію (стародавню), його архітекторів (видатних) і про членів клубу (знаменитих, у широкому діапазоні, від Аарона Берра[182] до Вортонів[183]).

— Кажуть, інтер’єр там — один із найкращих зразків раннього грецького Відродження в Нью-Йорку, — повідомив нас Гобі зі щирим захватом. — Сходи, полиці над каміном — цікаво, чи нас допустять у читальню? Мені розповіли, що ліпнина там надзвичайна і її варто побачити.

— А скільки там буде людей? — запитала Піппа.

Їй довелося піти в «Морган ле Фей» і купити собі сукню, бо вона не мала чого вдягти на вечірку.

— Кілька сотень.

Із цієї кількості десь п’ятнадцятеро гостей (включно з Піппою, Гобі, містером Брейсґьордлом та місіс Дефріз) були моїми; сотня — Кітсі, а решту людей не знала навіть Кітсі.

— Серед них буде й мер, — сказав Гобі. — І обидва сенатори. І принц Альберт із Монако, якщо я не помиляюся.

— Принца Альберта вони запросили. Сумніваюся, що він буде.

— У такому разі зберемося вузьким колом. По-родинному.

— Слухай, я лише з’явлюсь і робитиму те, що мені скажуть.

Анна де Лармессен узяла командування на себе з огляду на «кризу» (її слово), яка виникла через байдужість місіс Барбур. Саме Анна де Лармессен подбала про те, щоб обрати правильну церкву, правильного священика, саме Анна де Лармессен складатиме список гостей (приголомшливо складний) і працюватиме над схемами розсадження (неймовірно заплутаними), це вона зрештою розпорядиться про геть усе: від подушечки, на якій лежатимуть обручки, до весільного торта. Це Анна де Лармессен знайшла правильного кравця для весільної сукні, й саме вона запропонувала свій маєток у Сент-Барті для медового місяця. Саме їй Кітсі телефонувала з приводу кожної дрібниці (а такі запитання виникали по кілька разів на день), і саме вона (за висловом Тодді) твердо виставила себе обергрупенфюрером весілля. Що робило всю цю процедуру комічною і спотвореною, то це те, що Анна де Лармессен не терпіла мене, вона не могла навіть примусити себе дивитися на мене. Я був космічно далекий від того чоловіка, якого вона уявляла гідним для своєї хрещениці. Навіть моє ім’я було надто вульгарним, щоб його промовляти. «А що думає наречений?» «Чи наречений думає надати мені невдовзі список своїх гостей?» Для неї одруження хрещениці з кимось таким, як я (торгівцем меблями!), було долею, схожою (більш-менш) на смерть; звідси помпезність і пишнота приготувань, похмуре відчуття церемонії, так ніби Кітсі була якоюсь втраченою шумерською царівною, яку вдягнуть у дорогий одяг і після бенкету — під музику тамбуринів і в супроводі служниць — урочисто проведуть у розкішні палати підземного світу.

ХХХІ

Я дійшов висновку, що на святкуванні розум мені навряд чи знадобиться, а тому прийняв добрячу дозу наркоти, перш ніж вийти з дому, а одну пігулку оксі про всяк випадок поклав у кишеню свого найкращого костюма від «Тьорнбулла й Ассера». Клуб був таким гарним, що мене дратувала тиснява гостей, яка перешкоджала мені роздивитися архітектурні деталі, портрети, які висіли впритул рама до рами, — деякі з них були чудові — і рідкісні книги на полицях. Червоні оксамитові фестони, гірлянди з ялиці — здавалося, на дереві повиростали справжні свічки. Я стояв приголомшений нагорі сходів, не бажаючи ні вітатися з людьми, ні розмовляти з ними, ні взагалі бути тут…

Хтось торкнувся мого рукава.

— Що з тобою? — запитала Піппа.

— А що таке? — Я не міг подивитися їй у вічі.

— Ти здаєшся таким засмученим.

— Я і є засмучений, — сказав я, але не був певен, чи почула вона мене, я майже не почув самого себе, коли це казав, бо майже в цю саму мить Гобі, відчувши, що ми відстали, відійшов назад, щоб знайти нас у натовпі, й вигукнув:

— А ось ви де… Ходімо, приділи увагу своїм гостям, — сказав він, давши мені по-батьківськи дружнього стусана у бік, — усі про тебе запитують.

Серед чужих гостей він і Піппа були тут єдиними людьми, на яких було справді цікаво дивитися: вона схожа на фею в невагомій зеленій сукні з прозорими рукавами, він такий елегантний, такий приємний на вигляд у двобортному темно-синьому костюмі, чудових старих черевиках марки «Піл енд Ко».

— Я… — Я безнадійно роззирнувся навкруги.

— Про нас не турбуйся. Ми знайдемо тебе згодом.

— Гаразд, — сказав я, опановуючи себе.

Я залишив їх роздивлятися портрет Джона Адамса поблизу роздягальні, де вони чекали, коли місіс Дефріз здасть свою норкову шубу, і пішов блукати кімнатами, заповненими людьми, — проте я не впізнав там нікого, крім місіс Барбур, з якою мені зовсім не хотілося зустрітися; але вона побачила мене, перш ніж я встиг її проминути, і схопила за рукав. Вона стояла у дверях, тримаючи в руці келих джину з лаймом, а її атакував похмурий спритний старигань із темно-червоним обличчям, дзвінким голосом і пучками сивого волосся над кожним вухом.

— Ох, Медора, — казав він, відхиляючись назад на підборах. — Досі сама чарівність. Люба наша старушенція. Рідкісна й переконлива. А їй же скоро виповниться дев’яносто! Її родина, звичайно, найчистішого нью-йоркського походження, і вона любить завжди про це нагадувати — о, ви побачили б її, як вона поводиться з санітарами… — тут він дозволив собі поблажливо захихотіти, — це просто жахливо, моя люба, але й кумедно, принаймні, думаю, вам би теж так здалося… вони тепер перестали наймати кольорових санітарів (здається, їх тепер називають саме так? Кольорових? Бо Медора має надмірну схильність до, скажімо так, жаргону своєї молодості). А надто тоді, коли вони намагаються затягти її у ванну. Вона готова вчинити бійку, коли її опановує такий настрій, так, принаймні, розповідають. За одним афроамериканським медбратом вона ганялася з кочергою. Ха-ха-ха! Ну, ти розумієш… Не доведи Господи. Думаю, можна сказати, що вона належить до покоління мюзиклу «Хатина на небесах». Кажуть, її батько мав маєток у Вірджинії — здається в окрузі Ґучленд, так? То був шлюб із розрахунку, як я розумію. Проте її син — ви, звичайно, знайомі з її сином? — став для неї справжнім розчаруванням. Надто любив випивати. Та й дочкою вона не може пишатися. Вона не створена для світського товариства. Це, звісно, м’яко сказано. Неймовірно товста. Повна хата котів, якщо розумієте, про що я. Що ж до брата Медори, Овена, то він був дуже милий чоловік, помер від серцевого нападу в роздягальні спортклубу… мав дуже інтимну хвилину в тій роздягальні, якщо ви мене розумієте… чудовий був чоловік Овен, але його можна назвати загубленою душею, він пішов із життя, по-справжньому не знайшовши себе, так мені здається.

— Тео, — сказала місіс Барбур, несподівано викинувши до мене руку, коли я намагався прослизнути повз неї, — так людина, затиснута в охопленому пожежею автомобілі, може в останню хвилину вхопитися за руку рятувальника. — Тео, я хочу познайомити тебе з Гейвістоком Ірвінгом.

Гейвісток Ірвінг обернувся, щоб поглянути на мене гострим і, як мені здалося, не вельми прихильним поглядом.

— Теодор Декер?

— Боюся, що так, — сказав я, заскочений зненацька.

— Я бачу. — Мені його погляд подобався все менше й менше. — Ти здивований, що я тебе знаю. Річ у тім, що я знаю твого шанованого партнера, містера Гобарта. І я знав також твого шанованого попередника, містера Блеквелла.

— Он як, — сказав я з підкресленою байдужістю.

У торгівлі антикваріатом я щодня зустрічався з непривабливими стариганями його породи, й місіс Барбур не відпустила мою руку, а лише стиснула її міцніше.

— Гейвісток — прямий нащадок Вашингтона Ірвінга[184], — сказала вона підбадьорливим тоном. — Він пише його біографію.

— Як цікаво.

— Так, це досить цікаво, — поблажливо погодився Гейвісток. — Хоч у сучасному академічному світі Вашингтон Ірвінг дещо втратив популярність. Сучасні вчені маргіналізували його, — сказав він, задоволений тим, що застосував таке розумне слівце. — Це не зовсім американський голос, кажуть вони. Надто він космополітичний, надто європейський. У цьому, думаю, немає нічого дивного, оскільки Ірвінг навчався своєї майстерності в Еддісона[185] й Стіла[186]. В усякому разі, мій видатний предок, безперечно, схвалив би мою повсякденну діяльність.

— Яку саме?

— Роботу в бібліотеках, читання старих газет, вивчання давніх урядових записів.

— А навіщо вам урядові записи?

Він безтурботно махнув рукою.

— Вони становлять інтерес для мене. І навіть більший інтерес для мого близького колеги, який іноді розкопує чимало цікавої інформації про перебіг подій… Я думаю, ви знайомі один з одним?

— Про кого ви?

— Про Лусіуса Ріва.

У тиші, що запала після цього, базікання натовпу та дзенькіт келихів стали такими гучними, ніби через кімнату пролетів потужний порив вітру.

— Атож, про Лусіуса. — Насмішкувато підняті брови. Тонко, як у гравця на флейті, стиснуті губи. — Саме про нього. Я не сумнівався, що його ім’я вам знайоме. Ви продали йому дуже цікавий подвійний комод, якщо пам’ятаєте.

— Справді, продав. І я хотів би викупити його назад, якщо він дасть себе переконати.

— Я вас розумію. Але він не хоче його продавати, як і я б не захотів, — сказав він, кинувши на мене лукавий погляд. — Бо на ринку з’явилась інша, набагато цікавіша річ.

— Боюся, про цю цікавішу річ йому доведеться забути, — люб’язно відповів я.

Я здригнувся, почувши ім’я Ріва, суто інстинктивно, як ото відстрибують від мотузки або кільця дроту, що лежить на підлозі.

— Забути? — Гейвісток дозволив собі засміятись. — О, я дуже сумніваюся, що він про неї забуде.

У відповідь я всміхнувся. Але Гейвісток подивився на мене ще нахабніше.

— Можна тільки подивуватися, які цікаві речі знаходяться сьогодні в комп’ютері, — сказав він.

— Справді?

— Атож, ви знаєте, Лусіус зовсім нещодавно знайшов деяку інформацію про інші цікаві речі, що їх ви продали. Я думаю, покупці навіть не знають, який цікавий товар їм дістався. Дванадцять обідніх стільців роботи Дункана Файфа в Даллас? — сказав він, цмулячи шампанське. — І такий «рідкісний шератон» покупцеві в Х’юстон? І хіба мало подібного товару ви відвантажили в Лос-Анджелес?

Я докладав усіх зусиль, щоб зберегти незворушний вираз обличчя.

— Речі музейного рівня. Звичайно ж, — він підключив до розмови місіс Барбур, — усі ми знаємо, що «музейний рівень», власне, залежить від того музею, про який ми говоримо. Ха-ха! Але Лусіус справді зробив добре діло, дослідивши деякі з ваших найдивовижніших останніх продажів. І після свят він планує подорож до Техасу. А! — сказав він, відходячи від мене легким танцювальним кроком, коли вдягнена в льодово-синій атлас Кітсі підпливла, щоб привітатися з нами. — Приємне й прекрасне поповнення наших рядів! Ти маєш чарівний вигляд, моя люба, — сказав він, нахиляючись, щоб поцілувати її. — Ми щойно розмовляли з твоїм майбутнім чудовим чоловіком. Ми відкрили таких несподіваних спільних знайомих — не повіриш!

— Справді?

Лише тоді, коли вона обернулася до мене — подивилася відкритим поглядом і цьомнула в щоку, — я зрозумів: Кітсі не була на сто відсотків переконана, що я прийду. Її полегкість, коли вона побачила мене, була очевидною.

— То ви поділилися з Тео та мамою всіма плітками? — запитала вона, обертаючись до Гейвістока.

— О Кітті-кицю, яка ж ти злюка! — Він спритно підхопив Кітсі під лікоть, а другою рукою поплескав її по руці. Такий собі диявол з обличчям пуританина — тонкий, приязний, жвавий. — Я бачу, моя люба, що тобі треба випити, як і мені. Ходімо звідси вдвох — ти не проти? — Він озирнувся на мене. — І знайдемо затишний куточок, де зможемо побазікати про твого нареченого.

ХХХІІ

— Богу дякувати, він пішов, — промурмотіла місіс Барбур, після того як Гейвісток із Кітсі подалися до столу з напоями. — Світське базікання неймовірно стомлює мене.

— І мене теж.

Піт струменів із мене. Як він довідався? Усі меблі, про які він згадав, я відправляв за допомогою однієї компанії-перевізника. Та все одно — мені розпачливо хотілося випити, — як він довідався?

Місіс Барбур — я усвідомив — щось сказала.

— Пробачте?

— Я сказала, чи це не дивно? Я приголомшена, що сюди прийшло так багато людей. — Вона була вдягнена дуже просто — чорна сукня, чорні черевички на підборах і чудова брошка у формі сніжинки, але чорний не був кольором місіс Барбур, і він лише надавав їй хворобливого й сумного вигляду. — Чи повинна я ходити на такі зібрання? Думаю, повинна. О Боже, поглянь-но, онде чоловік Анни, який же він зануда! А чи погано з мого боку казати, що я з радістю посиділа б удома?

— Хто той чоловік, який щойно говорив зі мною? — запитав я в неї.

— Гейвісток? — Вона притулила долоню до лоба. — Рада, що він завжди так наполегливо повторює, як його звуть, бо інакше я не змогла б вас відрекомендувати.

— А я був подумав, що він ваш щирий друг.

Розгубившись, вона закліпала віями, і мені стало соромно за свій тон.

— Власне, — рішуче відповіла вона. — Він мій близький знайомий. Тобто — він розмовляє зі мною, як близький знайомий. Але він так розмовляє з усіма.

— Як ви з ним познайомилися?

— Гейвісток — волонтер у Нью-Йоркському історичному товаристві. Він знає все і знайомий із кожним. Хоч, між нами кажучи, не думаю, що він справді прямий нащадок Вашингтона Ірвінга.

— Справді?

— Так, але, попри це, він чарівний. Тобто він знає абсолютно кожного… стверджує, що він рідня не тільки Вашингтону Ірвінгу, а й Асторам[187], і хто зможе довести протилежне? Дехто вважає цікавим той факт, що багато родичів, на яких він посилається, вже померли. Проте, знову-таки, Гейвісток чоловік чудовий або вміє бути таким. Він часто навідує старих жінок — ти ж чув від нього про одну з таких щойно. Він справжній довідник з історії Нью-Йорка — знає дати, імена, генеалогії. Перед тим як ти підійшов, він розповідав мені про історію кожної будівлі на цій вулиці, про всі відомі скандали, про вбивство в сусідньому таунгаузі 1870 року — він знає абсолютно все. Хоч кілька місяців тому на ланчі він розважав сусідів по столу вкрай непристойною історією про Фреда Астера[188], яка, на мій погляд, просто не може бути правдивою. Фред Астер! Щоб він лаявся, як матрос і влаштовував істерики! Я повторюю, що зовсім не повірила тій його розповіді — ніхто з нас не повірив! Ченсова Бабуся знала Фреда Астера, коли він працював у Голлівуді, й вона казала, що то був один із наймиліших чоловіків. Вона ніколи не чула, щоб хтось говорив протилежне. Звичайно, декотрі з колишніх зірок поводилися жахливо, й ми також чули всі ці історії. Ох, — із розпачем у голосі продовжила вона без жодної паузи, — як я стомилась і хочу їсти!

— Сядьте, — сказав я, підвівши її до вільного стільця, мені було її дуже шкода. — Принести вам чогось поїсти?

— Ні, не треба. Я хочу, щоб ти посидів зі мною. Хоч, думаю, я не маю права тебе привласнювати, — сказала вона непереконливим тоном. — Почесного гостя.

— Обіцяю, я лише на хвилину. — Я ковзнув поглядом по кімнаті. Офіціанти носили таці з закусками, а в сусідній кімнаті був накритий стіл, але мені терміново треба було поговорити з Гобі. — Я повернуся так швидко, як тільки зможу.

На щастя, Гобі був дуже високий — фактично вищий за всіх, тому мені було неважко знайти поглядом його, маяк безпеки в натовпі.

— Гей, — гукнув хтось, зловивши мене за руку, коли я вже майже дістався до Гобі. Це був Платт у зеленому оксамитовому костюмі, який тхнув нафталіном, пом’ятий, стривожений і вже добре напідпитку. — Між вами двома уже все о’кей?

— Ти про що?

— Ви з Кітсі вже все залагодили?

Я не знав, як йому відповісти. Після кількох секунд мовчанки він закинув пасмо свого русявого з просивиною волосся за вухо. Обличчя в нього було рожеве й розпухле від передчасного середнього віку, і я подумав (уже не вперше), що, відмовившись дорослішати, Платт утратив усю свою свободу; що, протинявшись так довго без діла, він розтратив до останньої крихти свої спадкоємні переваги; і тепер йому завжди судилося блукати на задвірках вечірок із келихом джину з лаймом у руках, тоді як його набагато молодший брат Тодді, який ще навчався в коледжі, стояв і жваво спілкувався в гурті людей, серед яких директор коледжу Ліги плюща, фінансист-мільярдер і видавець серйозного часопису.

Платт досі дивився на мене.

— Послухай, — сказав він. — Я знаю, що це не моє діло, але ти і Кітс…

Я знизав плечима.

— Том її не кохає, — гаряче промовив Платт. — Твоя поява — це найкраще, що будь-коли траплялося з Кітсі, й вона це знає. А як він до неї ставиться! Вона була з ним, мушу тобі сказати, в той вікенд, коли загинув Енді. То була найважливіша причина, чому вона послала Енді подбати про тата, знаючи, що Енді з ним безпорадний, чому не поїхала до нього сама. Том, Том, Том! Тільки про Тома й розмова. І коли вони разом, то вона для нього «вічне кохання», «моя єдина» (чи, принаймні, так вона розповідає), але, повір мені, за її спиною він висловлюється зовсім по-іншому. Бо, — він роздратовано затнувся, — як він водив її за ніс, постійно канючив гроші, волочився за дівками, а їй брехав, на все це мені було гидко дивитися, мамі й татові теж. Бо, по суті, вона для нього такий собі талон на харчування. Таке його ставлення до неї. Але не питай мене, чому вона втратила розум через нього. У неї просто дах поїхав.

— І, схоже, досі не повернувся.

Платт скривив фізіономію.

— Ой, та припини. Вона ж із тобою одружується.

— Кейбл не належить до тих чоловіків, які одружуються.

— Ну, знаєш, — Платт зробив глибокий ковток джину. — Я не позаздрю тій дівчині, з якою Том одружиться. Мені її буде шкода. Кітсі може бути імпульсивною, але вона не дурна.

— Та ні.

Кітсі була далеко не дурна. Вона не тільки виходила заміж за хлопця, який подобається її матері, а й спала з тим чоловіком, якого справді кохала.

— У них би ніколи нічого не вийшло. Як мама каже: «Це одержимість». «Мотузка з піску».

— Вона сказала мені, що кохає його.

— Дівчатам завжди подобаються засранці, — сказав Платт, не завдавши собі клопоту заперечити мені. — Ти хіба не знаєш?

«Ні, — подумав я, — це не зовсім так. Чому тоді Піппа не кохає мене?»

— Мені здається, тобі треба випити, приятелю. Мені теж, — сказав він, допиваючи джин.

— Слухай, мені треба поговорити з одним чоловіком. І твоя мати, — я обернувся й показав рукою в тому напрямку, де я її посадив. — Їй також треба випити й чогось поїсти.

— Мама, — сказав Платт із таким виглядом, ніби я йому щойно підказав, що він забув про чайник, який залишив на плиті, й поквапився геть.

ХХХІІІ

— Гобі!

Він, здавалося, стрепенувся, відчувши доторк моєї руки, і швидко обернувся.

— Усе гаразд? — миттю запитав він.

Мені покращало вже від того, що я був поруч із ним, — мені було приємно дихати чистим повітрям Гобі.

— Послухай-но, — сказав я, нервово роззирнувшись навкруги, — чи не могли б ми трохи…

— То оце і є наречений? — запитала жінка з того гурту, з яким він спілкувався.

— Атож, ми вас вітаємо!

До мене стали протискатися незнайомі люди.

— Яким молодим він здається! Яким ви здаєтеся молодим! — Білява жінка, трохи старша за п’ятдесят років, міцно потиснула мені руку. — І який гарний! — додала вона, обернувшись до подруги. — Чарівний принц! На вигляд йому не більш ніж двадцять два.

Гобі чемно відрекомендував мене всьому колу — лагідно, тактовно, неквапно, — такий собі приязний світський лев.

— Ееем, — я роззирнувся навкруги, — пробач, Гобі, що я тебе відриваю, сподіваюся, це не буде дуже грубо з мого боку…

— Хочеш поговорити віч-на-віч? Звичайно, я нічого не маю проти. Ви пробачите мені?

— Гобі, — сказав я, коли ми відійшли у відносно безлюдний куток. Волосся на скронях у мене було мокре від поту. — Ти знаєш чоловіка на ім’я Гейвісток Ірвінг?

Бліді брови опустилися.

— Кого? — запитав він і, придивившись до мене уважніше, додав: — Із тобою точно все гаразд?

Його тон і вираз його обличчя показали мені, що він знає набагато більше про мій психічний стан, аніж намагається показати.

— Звичайно, — відповів я, поправивши на носі окуляри. — Я в нормі. Але послухай-но. Гейвісток Ірвінг, це ім’я тобі щось говорить?

— Ні. А мало б щось говорити?

Плутаючись у словах — мені до смерті хотілося випити, даремно я не зупинився біля бару, коли йшов сюди, — я все йому пояснив. Поки я говорив, обличчя Гобі ставало все блідішим і блідішим.

— Ти його бачиш? — запитав він, дивлячись понад головами натовпу.

— Гмм, — юрби людей біля столів із наїдками, таці з розкришеним льодом, офіціанти в рукавичках цілими відрами розкривають устриці, — онде він.

Гобі, який погано бачив без окулярів, двічі моргнув і короткозоро примружився.

— Отой? — запитав він і підніс руки до скронь, щоб зобразити пучки волосся над вухами.

— Так, то він і є.

— Он як.

Він із грубою, невигадливою простотою склав на грудях руки, і цей жест на мить дозволив мені побачити іншого Гобі; не антиквара в пошитому на замовлення костюмі, а копа або суворого священика, яким би він міг стати за свого колишнього життя в Олбані.

— Ти його знаєш? Хто він? — запитав я.

— Ну…

Гобі невпевненим рухом поляпав по нагрудній кишені, шукаючи сигарету, курити яку було тут заборонено.

— Ти його знаєш? — повторив я наполегливіше, неспроможний відвести погляд від бару, де стояв Геймісток.

Іноді з Гобі було дуже важко витягти інформацію, коли йшлося про делікатні проблеми, — він намагався змінити тему, замкнутися, висловлювався вельми невиразно; а для розпитувань не було гіршого місця, аніж заповнена людьми кімната, де хто завгодно міг підійти й урвати розмову.

— Не те щоб знаю. Ми мали з ним справи. Що він тут робить?

— Він друг нареченої, — сказав я — і Гобі подивився на мене здивованим поглядом, його збентежив тон, яким я це сказав. — Звідки ти його знаєш?

Гобі швидко закліпав віями.

— Розумієш, — сказав він, — його справжнього імені я не знаю. Мені й Велті він відрекомендувався як Слоун Ґріскем. Але насправді його звуть якось зовсім інакше.

— Хто він?

— Вибивач, — коротко відповів Гобі.

— Зрозуміло, — сказав я після розгубленої мовчанки.

Вибивачем в антикварному бізнесі називали шахрая, який задурював голову якомусь старенькому й проникав у його дім, щоб виманити якусь цінну річ, а іноді й цілком пограбувати.

— Тут, звичайно, для нього багате поле діяльності, — сказав Гобі, хитнувшись на підборах. — Він дурисвіт найвищого класу — він і його партнер. Спритні, як сатана, ці двоє.

Лисий чоловік з осяйною усмішкою й пасторським комірцем проштовхувався до нас. Я згорнув руки і спробував стати так, щоб відгородити Гобі від нього, сподіваючись, що він його не побачить і не урве свою розповідь, аби привітатися.

— Лусіан Рейс. Принаймні так він мені відрекомендувався. О, це була ще та парочка. Гейвісток, або Слоун, чи як там він називає себе тепер, заморочував своїм базіканням старих жінок, та й старих чоловіків також, довідувався, де вони живуть, приходив до них із візитом… полював на них на благодійних обідах, похоронах, на важливих американських аукціонах, хоч би де вони відбувалися. Хай там як, — Гобі уважно роздивився свій трунок, — він з’являвся до них зі своїм дорогим другом, містером Рейсом, і поки старенькі відволікалися, розважаючи гостя… це просто жахливо. Вони цупили коштовності, картини, срібло, все, на що могли накласти руки. Але зрештою, — провадив він, змінивши тон, — це було давно.

Мені так хотілося випити, що я не міг не поглядати раз у раз у бік бару. І побачивши, як Тодді показує на мене старому подружжю, яке мені всміхалося, либонь, сподіваючись, що їх проведуть крізь натовп і познайомлять зі мною, я вперто обернувся до них спиною.

— Вони полювали на старих? — перепитав я в Гобі, сподіваючись витиснути з нього щось іще.

— Так — мені сумно казати це, але вони грабували цілком безпорадних людей. Кожного, хто пускав їх у свій дім. Часто старенькі мали небагато цінностей, і вони обчищали їх за один візит, але якщо там було що пограбувати… то вони надсилали кошики з фруктами, вели задушевні бесіди, поплескували їх по руках протягом не одного тижня…

Священик, чи пастор, чи хто він там був, побачивши, що я заклопотаний, підняв руку — мовляв, поговоримо згодом — і пропхався геть у натовпі, і я відповів йому вдячною усмішкою. Чи це був той самий єпископ, отець Як-Там-Його-Звуть, який мав обвінчати нас? Чи один із католицьких священнослужителів із церкви Святого Ігнатія, з якими місіс Барбур почала водити компанію після того, як загинули Енді та її чоловік?

— Вони надзвичайно спритні. Іноді прикидаються оцінювачами меблів, пропонуючи свої послуги безкоштовно, й у такий спосіб проникають у дім. А вже зовсім гидко вони поводяться зі справді безпомічними старими — лежачими, психічно хворими: обманюють медсестер, називаючи себе членами родини. А проте… — Гобі похитав головою, — ти що-небудь їв? — запитав він тоном, який явно свідчив про намір змінити тему розмови.

— Їв, — збрехав я. — Дякую, але скажи мені…

— Дуже добре, — сказав він із полегкістю. — Там є устриці й ікра. А ще смачні краби. Ти не прийшов сьогодні на ланч. Я залишив тобі тарілку тушкованої яловичини, трохи зеленої квасолі й салату — і бачив, що ти її не торкався, так і стоїть у холодильнику…

— А що у вас із Велті було з ним спільного?

Гобі закліпав очима.

— Про що ти? — неуважно запитав він. — А, — він кивнув головою в напрямку Ґріскема, — ти про нього?

— Авжеж.

Святкове освітлення кімнати: лампи, дзеркала, розпалені каміни, блискучі люстри — наповнило мене кошмарним відчуттям, що за мною стежать з усіх боків.

— Ну, знаєш. — Він перевів погляд (винесли повну чашу ікри, й він уже наготувався піти до столу, але потім передумав). — Він прийшов до нашої крамниці багато років тому, щоб продати коштовності й срібло. Сказав, що ці речі дісталися йому в спадок. Проте там була сільничка, старовинна й дуже цінна, і Велті її знав, бо він знав ту леді, якій її продав. І він знав, що її обшахрували двоє вибивачів, які проникли до неї в дім, повідомивши, що збирають старі книжки для благодійності. Одне слово, Велті взяв у нього ті речі на продаж і зателефонував тій бабусі й у поліцію. А щодо мене, — він витер лоба квітчастою хусточкою з крамниці «Ліберті», яку дістав із кишені; його голос лунав так тихо, що я мало не попросив його говорити гучніше, але не наважився, — то за півтора року до того я купив у того самого чоловіка спадщину і мав би здогадатися, що там було щось не так, — але не виявив нічого такого, що здалося б мені підозрілим. Новісінький будинок на Східних Вісімдесятих і рідкісна колекція американського антикваріату, навалена купою посеред кімнати: чайні скриньки, годинники-банджо, статуетки з китового вуса, віндзорські стільці, яких було досить, щоб відкрити школу, — але ні килимів, ні канапи, ні столів, нічого, з чого можна було б їсти або на чому спати, — словом, я переконаний, що ти відразу зрозумів би, про що йдеться, на відміну від мене. Не було там ніякої спадщини, ніякої тітки. Він просто винайняв ту квартиру, щоб зберігати в ній накрадене. І я мав би про все здогадатись, але мене збив з пантелику той факт, що він мав власну крамничку, зовсім маленьку, на Медісон, неподалік від старого «Парк-Бернет»[189], то було дуже гарне місце, й відчинялося воно лише за попередньою домовленістю. «Шевалє Антиквар». Там у нього були першокласні французькі речі, що не належали до моєї компетенції. Щоразу, коли я там проходив, крамничка була зачинена, я завжди зазирав у вікно. Я не знав, кому вона належить, аж доки він не сконтактував зі мною щодо тієї спадщини.

— І що далі? — запитав я, знову обернувшись спиною до юрби й телепатично посилаючи подалі Платта, який урочисто вів у нашому напрямку директора свого видавництва, щоб познайомити його зі мною.

— І, — зітхнув він, — якщо коротко, то справа дійшла до суду, в якому ми з Велті давали свідчення. Слоун — dilapidateur[190], як називав його Велті, — на той час розчинився в повітрі, крамничка була очищена за одну ніч, «Ремонт», і більше ніколи не відчинилася, звичайно. А от Рейса, якщо я не помиляюся, посадили до в’язниці.

— Коли це було?

Гобі вкусив ніготь вказівного пальця й замислився.

— Мабуть, років тридцять тому, якщо не всі тридцять п’ять.

— А Рейс?

Він зсунув брови.

— І він тут? — мовив Гобі й знову став оглядати натовп.

— Ні, я його не бачив.

— У нього волосся ось таке завдовжки. — Гобі відміряв пальцями нижче від шиї. — Спадає на комір. Як ото англійці його носять. Англійці певного віку.

— Сиве?

— Тоді — ні. Може, тепер воно й стало білим. І маленький злостивий рот, — він випнув губи, — ось такої форми.

— Це він.

— Що ж. — Гобі дістав із кишені лупу з ліхтариком, перш ніж зрозумів, що зараз вона йому не потрібна. — Ти запропонував повернути йому гроші. Тоді, якщо це справді Рейс, я не розумію, чому він на тебе тисне, бо він зовсім не в тому становищі, щоб зчиняти бучу або ставити якісь вимоги, чи не так?

— Так, — сказав я після тривалої паузи, але це була така велика брехня, що я мусив докласти великих зусиль, щоб витиснути з себе це слово.

— Тоді не переймайся так сильно, — сказав Гобі з явною полегкістю, що цю неприємну тему можна закрити. — З цього приводу ти сьогодні повинен переживати найменше. Хоча, — він поплескав мене по плечу, намагаючись знайти поглядом місіс Барбур, — ти, звичайно, повинен попередити Саманту. Щоб вона не пускала цього мерзотника в дім. Нехай там з якої причини. Привіт! — сказав він, обертаючись до літнього подружжя, яке нарешті проштовхалося крізь натовп і вичікувально всміхалося в нас за спиною. — Джеймс Гобарт! Дозвольте відрекомендувати вас нареченому.

XXXIV

Вечірка мала тривати від шостої до дев’ятої години. Я всміхався, пітнів, намагався протиснутися до бару, але мене постійно затримували, відштовхували, а іноді й фізично відтягували за руку — я був точно як Тантал, що помирав від спраги, стоячи по шию у воді. «А осьде він, головний герой вечора!» «Щасливий хлопець!» «Вітаємо!» «Теодоре, ти мусиш познайомитися з кузеном Гаррі Френсісом; Лонгстріти та Абернати — це родичі з батьківського боку, бостонська гілка родини, дідусь Ченса був першим кузеном — його теж звали Френсіс? О, то ви вже знайомі? Чудово! А осьде… Елізабет, ось ти де, дозволь мені викрасти тебе на мить, ти маєш чудовий вигляд, цей синій колір дивовижно тобі пасує, я дуже хочу відрекомендувати тебе…» Зрештою я відмовився від наміру добряче випити (й поїсти) і, перебуваючи під дедалі сильнішим тиском незнайомців, стояв, вихоплюючи келихи з шампанським в офіціантів, які раз у раз проходили повз, а іноді й закуски — крихітні кіш-лорени, мініатюрні млинці з ікрою, незнайомці приходили й відходили, а я стояв там, як приклеєний, киваючи натовпам високородних, багатих і могутніх людей…

(«Ніколи не забувай, що ти до них не належиш», — прошепотів мені на вухо мій приятель-наркоман із фінансового відділу, коли побачив, як я штовхаюся серед важливих клієнтів на аукціоні імпресіоністського й модерного мистецтва…)

…мерзнучи й усміхаючись разом із різними людьми, коли підходив фотограф, перебуваючи в полоні нудних розмов про гольф, політику, дитячий спорт, дитячі школи, про третій, четвертий і п’ятий будинки в Гіері, Г’яннісі, Парижі й Лондоні, в Джексон-Гоул і на Юпітері, й хіба не жахливо забудували Вейл, адже пригадуєте, яким гарним було це затишне маленьке село… де ви катаєтесь на лижах, Тео? Ви катаєтесь на них? Тоді, безперечно, ви з Кітсі повинні приїхати до нашого будинку на…

Я намагався не втрачати з поля зору Гобі й Піппу, але майже їх не бачив. Кітсі грайливо підтягувала до мене різних людей, знайомила їх зі мною, а потім зникала, як пташка, що тікає з підвіконня. Гейвісток, Богу дякувати, мені на очі не потрапляв. Нарешті натовп почав рідшати, хоч і не дуже швидко, гості посунули до роздягальні, а офіціанти почали прибирати з фуршетного столу торти й таці з десертами; і тут, затягнутий у розмову з гуртом кузенів Кітсі, я знов окинув поглядом залу, шукаючи Піппу (як я несвідомо робив цілий вечір, намагаючись побачити її руду голівку, яка була для мене єдиним цікавим чи важливим об’єктом у залі), — і, на свій превеликий подив, побачив її з Борисом. Вони жваво розмовляли. Він нахилився над нею, легенько обхопив її за плече, похитуючи пальцями з незапаленою цигаркою. Вони шепотілися. Сміялися. Мені здалося, він кусав її за вухо.

— Пробачте, — сказав я й швидко перетнув залу в напрямку до каміна, біля якого вони перебували; помітивши мене, вони дружно обернулися й простягли до мене руки.

— Привіт! — сказала Піппа. — А ми саме розмовляли про тебе.

— Поттере! — сказав Борис, обхопивши мне рукою.

Хоч він і був одягнений на свято, в синій костюм у тонку смужку (мене завжди дивували орди багатих росіян у «Ральф Лорені» на Медісон-авеню), він мав у собі щось таке, що неможливо було відчистити: його очі, схожі на чорнильні плями, надавали йому несамовитого й ненадійного вигляду, і хоч волосся він, безперечно, мив, воно все одно здавалося брудним.

— Радий тебе бачити!

— Навзаєм. — Бориса я, звичайно, запросив, але не сподівався, що він прийде, — не в його натурі було запам’ятовувати такі дрібниці, як дати або адреси, або з’являтися вчасно, якщо він їх запам’ятовував. — Ти ж знаєш, хто це? — сказав я, обертаючись до Піппи.

— Звичайно, вона мене знає! Вона знає про мене все! Ми з нею тепер найближчі друзі! А зараз, — сказав він мені зі штучною церемонністю, — дозвольте мені сказати вам кілька слів у приватній розмові. Ти нас, будь ласка, пробач, — сказав він, звертаючись до Піппи.

— Знову приватні розмови? — вона грайливо штовхнула мій черевик своєю балеткою.

— Не турбуйся! Я поверну його тобі. А поки що до побачення. — Він послав їй повітряний поцілунок. А потім пошепотів мені на вухо, коли ми відійшли: — Вона чудо! Боже, як я люблю руденьких дівчат!

— І я їх люблю, але одружуюся не з нею.

— Не з нею? — Він здавався здивованим. — Але ж вона привіталася зі мною! Назвала мене на ім’я. Отакої, — сказав він, придивившись до мене ближче. — Та ти почервонів. Атож, ти почервонів, Поттере! — прокаркав він. — Як маленька дівчинка!

— Заткнись! — прошепотів я, озираючись назад, чи вона не почула.

— Отже, ти одружуєшся не з нею? Не з Рудою Голівкою? Погано, погано! — Він окинув поглядом залу. — А з ким же тоді?

Я показав рукою на Кітсі.

— Он із тією.

— З отією, що в небесно-голубій сукні? — Він приязно вщипнув мене в руку. — Господи, Поттер! З нею? Та це ж найвродливіша дівчина в цій залі! Богиня! — Він прикинувся, ніби хоче впасти навколішки.

— Облиш! — Я вхопив його за руку й поквапно втримав на ногах.

— Янгол! Вона прилетіла сюди прямо з раю! Чиста, як сльоза дитини! Надто гарна для таких, як ти…

— Схоже, що так усі вважають.

— …хоча, — він вихопив у мене з руки склянку з горілкою й зробив великий ковток, перш ніж повернути, — вона здається холодною на перший погляд, чи не так? Я люблю дівчат більш гарячих. Вона — лілея, сніжинка! В інтимних стосунках вона не така заморожена, сподіваюсь?

— Ти здивувався б.

Його брови підскочили вгору.

— Он як. То це ти про неї мені казав…

— Про неї.

— Вона зізналася?

— Так.

— Тому ти не поряд із нею. Ти сердишся.

— Типу того.

— Проте, — Борис розчесав свою чуприну пальцями, — ти повинен зараз піти й поговорити з нею.

— Чому?

— Бо ми зараз звідси підемо.

— Підемо? Чому?

— Бо я хочу, щоб ти прогулявся зі мною.

— Навіщо? — запитав я, обдивляючись залу, не бажаючи, щоб він розлучив мене з Піппою, розпачливо намагаючись знайти її знову.

Свічки, помаранчевий відсвіт вогню в каміні, біля якого вона щойно стояла, нагадали мені тепло винного бару, так ніби світло могло провести мене назад до вчорашнього вечора та маленького дерев’яного столу, за яким ми сиділи, торкаючись коліньми, а її обличчя омивало таке саме помаранчеве світло. Мусив існувати спосіб, щоб я міг перейти через залу, схопити її за руку й повернути в ту мить.

Борис відкинув волосся з очей.

— Ходімо! Коли я розповім, навіщо ти мені потрібен, ти будеш у захваті! Але тобі треба повернутися додому, по паспорт. Готівка також знадобиться.

Над плечем Бориса — незворушні обличчя чужих, холодних жінок. Профіль місіс Барбур, злегка обернутий до стіни, вона стискала руку веселого священика, який уже не здавався таким веселим.

Борис смикнув мене за руку.

— Ти мене слухаєш?

Це був той самий голос, який повертав мене на землю багато разів від розколотих небес, які смерділи клеєм, коли я лежав із розплющеними очима й приглушеними почуттями на ліжку, дивлячись на сліпучі синьо-білі вибухи на стелі.

— Ходімо! Поговоримо в автомобілі. Я купив для тебе квиток…

Ходімо? Я подивився на нього. Це було все, що я почув..

— Я тобі все поясню. Не дивися на мене такими очима. Усе дуже добре. Можеш не турбуватися. Але насамперед ти повинен домовитися, тебе не буде в місті днів два. Максимум три. — Він махнув рукою. — Отже, біжи, домовся зі Сніжинкою, і драпаймо звідси. Тут не можна курити, так? — сказав він, озираючись навкруги. — Схоже, ніхто тут не курить.

Драпаймо звідси. Це були єдині наповнені змістом слова, які хтось промовив до мене протягом усього вечора.

— Бо тобі треба негайно з’їздити додому. — Він, як і в дитинстві, намагався перехопити мій погляд. — Узяти свій паспорт. І гроші. Скільки в тебе є?

— Достатньо, в банку, — сказав я, підсунувши окуляри на перенісся, його тон дивним чином мене протверезив.

— Я говорю не про банк. І не про завтра. Я про гроші, які ти маєш при собі. Тепер.

— Але ж…

— Я можу повернути її. Повір мені. Але ми не можемо затриматися тут довше. Ми повинні негайно виїхати. Якомога швидше. Поквапмося. — І він по-дружньому копнув мене в гомілку.

XXXV

— А ось і ти, любий, — сказала Кітсі, просунувши руку мені під лікоть і зіп’явшись навшпиньки, щоб поцілувати мене в щоку. Цей поцілунок негайно зловили фотографи, які стояли біля неї: один із соціальної хроніки, а другий найнятий спеціально для вечора Анною. — Усе чудово, чи не так? Ти дуже виснажений? Я сподіваюся, моя родина не перевтомила тебе занадто. Анно, люба, — вона простягла руку до Анни де Лармессен у жорсткій сукні з тафти, з жорстким білявим волоссям, зморшкуватою шиєю, яка не відповідала шкірі її гладенького, без єдиної зморшки обличчя, — усе просто божественно… Ти не проти, щоб ми зробили сімейний знімок? Лише ти, я і Тео? Ми троє?

— Послухай, — нетерпляче сказав я, як тільки закінчилося наше недоладне позування для «сімейної фотографії» й Анна де Лармессен (яка, безперечно, не вважала, що я маю бодай віддалений стосунок до їхньої сім’ї) пішла попрощатися з якимись набагато важливішими гостями, — я маю піти.

— Але ж, — вона здавалася спантеличеною, — здається, Анна замовила для нас стіл у якомусь ресторані…

— Ти повинна будеш пояснити мою відсутність. Для тебе це не буде проблемою, хіба не так?

— Тео, не будь таким осоружним.

— Але ж твоя мати нікуди не поїде. Я в цьому переконаний. — Було майже неможливо вмовити місіс Барбур поїхати до ресторану на вечерю, якщо це був не такий ресторан, щодо якого вона була певна, що не зустріне там нікого зі своїх знайомих. — Скажи, що я повіз її додому. Скажи, їй стало погано. Скажи, що мені стало погано. Ти що-небудь придумаєш.

— Ти сердишся на мене?

Слово з лексикону Барбурів: сердишся. Слово, яке Енді часто вживав, коли ми були дітьми.

— Серджуся? Ні. — Тепер, коли все заспокоїлось і я звик до цієї думки (Кейбл? Кітсі?), ця новина ніби перетворилася на образливу плітку, що не мала ніякого стосунку до мене. Я помітив, що Кітсі наділа сережки моєї матері, і це дуже мене розчулило, тим більше що вона мала цілковиту рацію, вони зовсім їй не пасували, серце мені стислось, і я доторкнувся до них, а потім і до її щоки.

— Ооо! — заволали глядачі в нас за спиною, задоволені, що вони нарешті побачили якісь вияви почуттів між щасливими нареченими.

Кітсі, яка вмить перейнялася цим настроєм, схопила мою руку й поцілувала її, спричинивши новий вибух оплесків.

— Гаразд? — сказав я їй на вухо, коли вона пригорнулася до мене. — Якщо хтось запитає, то я поїхав у справах бізнесу. Одна стара леді попросила, щоб я подивився її майно.

— Ну звичайно. — Чого-чого, а витримки їй було не позичати. — Ти коли повернешся?

— О, швидко, — сказав я без особливої переконаності в голосі. Я був би щасливий покинути залу і йти днями й місяцями, аж доки не дійду до якогось мексиканського пляжу, де я міг би блукати сам-один, не перевдягаючись, аж поки моє вбрання зотліло б на мені і я став би божевільним грінго в окулярах у черепаховій оправі, який ремонтував би стільці та столи для тамтешніх мешканців. — Бережи себе. І не пускай того Гейвістока до матері в дім.

— Знаєш, — вона говорила так тихо, що я майже її не чув, — він чимало набридав їй останнім часом. Постійно телефонував, прагнучи навідати її, принести квіти, шоколад, такий милий старигань. Мама не хоче з ним бачитись. А я почуваюся трохи винною, що вічно мушу йому відмовляти.

— Ось це даремно. Не допускай, щоб він прийшов. Він шахрай. А тепер бувай, — сказав я голосно, цьомнуши її в щоку (знову заклацали фотокамери; це був той знімок, на який фотографи полювали протягом усього вечора), і пішов сказати Гобі (що захоплено роздивлявся якийсь портрет, майже притискаючись до нього носом), що я від’їжджаю на короткий час.

— Гаразд, — сказав він обережно, обернувшись до мене. Протягом усього того часу, коли я працював у нього, я ніколи не брав відпустки, ніколи не виїздив із міста. — Ти поїдеш із… — Він кивнув на Кітсі.

— Ні.

— У вас усе гаразд?

— Усе в нормі.

Він подивився на мене; подивився через залу на Бориса.

— Знай, якщо тобі щось буде потрібно, ти завжди можеш звернутися до мене, — несподівано сказав він.

— Гаразд, — відповів я, захоплений зненацька, не зрозумівши, що він має на увазі і як йому відповісти, — дякую.

Він стенув плечима — вигляд у нього чомусь був збентежений — і знов обернувся до портрета. Борис був біля бару, пив шампанське й доїдав рештки млинців з ікрою. Побачивши мене, він осушив келих і кивнув головою на двері: мотаймо звідси!

— До побачення, — сказав я Гобі, потис йому руку (чого раніше ніколи не робив), а він так і залишився стояти біля портрета, дивлячись мені навздогін розгубленим поглядом.

Я хотів попрощатися з Піппою, але її ніде не було видно. Де вона? У бібліотеці? У туалеті? Я був сповнений рішучості ще раз подивитися на неї — нехай один тільки раз, — перш ніж поїду звідси.

— Ти не знаєш, куди вона поділася? — запитав я в Гобі, швидко обійшовши залу.

Але він тільки похитав головою. Тож я стривожено постояв кілька хвилин біля роздягальні, чекаючи, коли вона повернеться, аж доки Борис із повним ротом закусок схопив мене за руку й потяг сходами вниз до виходу.

Частина V

Ми маємо мистецтво, щоб не померти від правди.

Фрідріх Ніцше

Розділ XI

Канал джентльмена

І

«Лінкольн» виїхав із-за рогу — та коли водій зупинив біля нас машину, то я побачив, що за кермом не Юрій, а невідомий мені чоловік, із такою зачіскою, ніби його підстригали у витверезнику, й гострим крижаним поглядом.

Борис познайомив нас російською мовою.

— Прівєт! Мєня зовут Анатолій, — сказав чоловік за кермом, подавши мені руку, змережану індиговими коронами та зірками, наче та українська великодня писанка.

— Анатолій? — обережно запитав я. — Очєнь пріятно.

Після цього ринув потік російської мови, з якого я не зрозумів жодного слова, і я в розпачі обернувся до Бориса.

— Анатолій, — люб’язно повідомив мені Борис, — не знає жодного англійського слова. Правда, Толю?

У відповідь Анатолій подивився на нас серйозним поглядом у дзеркало заднього огляду й почастував іще однією промовою. Я майже не сумнівався, що татуювання в нього на пальцях має тюремне походження: чорнильні смуги означали, скільки тобі дали, скільки відсидів, позначки часу проростали, як річні кільця.

— Він каже, що ти висловлюєшся дуже чемно, — іронічно зауважив Борис. — Ввічливість у тебе на п’ятірку.

— А де Юрій?

— Учора відлетів, — повідомив Борис, засунувши руку в нагрудну кишеню піджака.

— Відлетів? Куди відлетів?

— До Антверпена.

— Моя картина там?

— Ні. — Борис витяг з кишені два аркуші, які роздивився в слабкому світлі, перш ніж передати один мені. — Але моя квартира в Антверпені, і моя машина також. Юрій візьме машину й деякі речі і приїде нас зустріти.

Тримаючи папір на світлі, я побачив, що це роздрук електронного квитка.

ПІДТВЕРДЖЕННЯ

ДЕКЕР ТЕОДОР DL2334

Від НЬЮАРК ЛІБЕРТІ (EWR) До АМСТЕРДАМ,

НІДЕРЛАНДИ (AMS)

ПОСАДКА 12:45

ЧАС У ПОЛЬОТІ 7 ГОД 44 ХВ

— Від Антверпена до Амстердама лише три години їзди, — сказав Борис. — Ми прилетимо у Схіпгол[191] приблизно в один час, я, можливо, за годину після тебе — я доручив Міріам купити нам квитки на різні літаки. Мій летить через Франкфурт. Твій прямий.

— Сьогодні?

— Так — як бачиш, часу в нас зовсім мало…

— А навіщо лечу я?

— Бо мені може знадобитися допомога, а я не хочу залучати до цієї справи ще когось. Крім хіба Юрія. Але я не сказав навіть Міріам, навіщо ми туди летимо. Я, звичайно, міг би їй сказати, — урвав він мене. — Але чим менше людей про це знатимуть, тим буде краще. Хай там як, а ти мусиш заскочити додому й узяти свій паспорт і стільки грошей, скільки знайдеш. Толя відвезе нас до Ньюарка. Щодо мене, — він поплескав по своїй ручній поклажі, яку я лише тепер помітив на задньому сидінні, — то я цілком готовий. Чекатиму на тебе в машині.

— А гроші?

— Візьми скільки маєш.

— Ти повинен був сказати мені раніше.

— Не було потреби. Щодо готівки, — він став нишпорити навколо, шукаючи сигарету, — то це не смертельно. Скільки маєш, що знайдеш… Бо це не важливо. Гроші більше для годиться.

Я скинув окуляри, протер скельця рукавом.

— Тобто?

— Тому що, — він постукав кісточками пальців по голові, давній його жест, дурбелик, мовляв, — я планую заплатити їм, але не всю суму, яку вони зажадали. Винагородити їх за те, що вони мене обікрали? У такому разі хіба вони не стануть грабувати мене та обкрадати, коли їм заманеться? Яку науку я їм подам? «Цей мужик — слабак. Ми можемо робити з ним усе, що завгодно». Але, — він конвульсивно схрестив ноги, поляпав себе по кишенях, шукаючи запальничку, — я хочу, аби вони думали, що ми їм усе заплатимо. Можливо, тобі треба зупинитися біля банкомата і зняти гроші, ми можемо зробити це в дорозі до аеропорту або в самому аеропорті. На нові банкноти приємно дивитися. Здається, до Європейського Союзу дозволено ввозити не більш як десять тисяч готівки? Але решту я поскручую трубочками, перемотаю гумками і провезу у своїй валізі. Крім того, — він запропонував мені сигарету, — я думаю, що несправедливо вимагати, аби ти заплатив усю суму. Я додам готівки, коли ми туди дістанемося. Це буде моїм подарунком тобі. І банківський чек — принаймні підроблений банківський чек, підроблений депозит, якщо хочеш. Офшорний банк на Карибах. Має дуже добрий вигляд, цілком законний. Хоч я не знаю, наскільки ця частина нашої оборудки досягне успіху. Нам доведеться імпровізувати. Ніхто з мізками в голові не візьме чек замість готівки за такий товар. Але я думаю, вони не мають досвіду й перебувають у розпачливому становищі, тож, — він схрестив пальці, — я сподіваюся. Побачимо.

ІІ

Поки Анатолій об’їздив квартал, я прибіг до крамниці й загріб усі гроші, які ми ще не встигли віднести до банку, десь близько шістнадцяти тисяч. Потім побіг нагору і — поки Поппер вистрибував і кружляв, виючи від тривоги, — пожбурив у сумку кілька речей: паспорт, зубну щітку, бритву, шкарпетки, спідню білизну, перші-ліпші костюмні штани, двійко чистих сорочок, светр. Бляшанка з малинівкою лежала на дні шухляди зі шкарпетками, і я схопив був її теж, але потім кинув геть і швидко засунув шухляду.

Коли я біг коридором, а собака не відставав від мене, мою увагу несподівано привернули гумові чоботи Піппи, що стояли біля її спальні: їхній літній зелений колір поєднувався в моїй свідомості з нею та зі щастям. На мить я зупинився в непевності. Потім повернувся до своєї кімнати, схопив перше видання «Озми в країні Оз» і написав записку так швидко, щоб у мене не лишилося часу передумати: «Щасливої тобі дороги. Я кохаю тебе. Без жартів». Подмухав на папір і вклав його до книжки, а ту — на підлогу біля її чобіт. У результаті на килимі утворилася композиція («Смарагдове місто», зелені гумаки, барви Озми), щось ніби хайку або інше досконале поєднання слів, які мали пояснити їй, що вона означає для мене. Якусь мить я стояв нерухомо — дзиґарі цокали, повертаючи мені спогади з дитинства, двері розчинялися, відкриваючи світлі денні марення, коли ми гуляли разом на літніх моріжках, — і я рішуче побіг до своєї кімнати, щоб узяти там намисто, яке одного разу нагадало мені на аукціоні про неї; я дістав його з темно-синьої оксамитової скриньки та обережно повісив на один чобіт так, щоб зблиск золота засяяв у променях світла. Це був топаз XVIII століття, намисто для королеви фей, із величезним кулоном-діамантом і каменями медового кольору, що мали відтінок її очей. Коли я відірвав погляд від стіни з її фотографіями навпроти й побіг сходами вниз, я був опанований майже тим страхом, який відчуває дитина, коли пожбурить камінь у шибку якогось вікна. Гобі зрозуміє, скільки коштувало мені це намисто, коли побачить його. Але на той час, коли Піппа знайде його та записку, я вже буду далеко.

ІІІ

Ми відлітали з різних терміналів, тому попрощалися біля хідника, де Анатолій мене висадив. Скляні двері розсунулися з нечутним зітханням. Усередині приміщення я проминув охорону, і ступив на блискучу підлогу передсвітанкової зали вильотів, переглянув монітори, й пройшов повз темні крамниці з опущеними металевими решітками, «Брукстоун», «Тай Рек», хотдоги «Натанз», тихо лунає музика 70-х («Любов, любов триматиме нас разом… про мене думай ти щоразу…»), повз фантомні виходи на посадку, перекриті канатами і порожні, якщо не враховувати студентів, які дрімали, витягшись на повний зріст відразу на чотирьох кріслах, повз безлюдний бар, досі відчинений, безлюдний кіоск, де продавали йогурти, безлюдну крамничку дьюті-фрі, де, як наполегливо радив мені Борис, я зупинився й купив пляшку горілки («краще перестрахуватися… там випивку продають лише в підконтрольних державі крамницях… можливо, навіть варто взяти дві пляшки»), і зрештою дійшов до свого (де вже штовхалося безліч людей) виходу на посадку — там стояли національно колоритні родини з порожніми очима, сиділи на підлозі, схрестивши ноги, туристи й посхилялися над лептопами бізнесмени з лискучими обличчями, які, схоже, звикли постійно перебувати в дорозі.

Літак був переповнений. Проштовхуючись по запрудженому пасажирами проходу (економ-клас, посередині центрального ряду з п’ятьма кріслами), я дивувався, як Міріам пощастило купити мені квиток. На щастя, я був надто стомлений, аби думати про щось інше. І заснув ще до того, як погасло світло, що вимагало не розстібати ремені безпеки, — проспавши напої, проспавши обід, проспавши всі кінофільми, прокинувшись тільки тоді, коли шторки були підтягнуті вгору, світло заповнило салон і стюардеса проїхала по проходу з візком, роздаючи коробки зі сніданком: гілочка крижаного винограду, стаканчик із крижаним соком, масляний яєчно-жовтого кольору круасан, запакований у целофан; і що питимете, каву чи чай?

Ми домовилися зустрітися біля конвеєра з багажем. Бізнесмени мовчки хапали свої валізи й тікали — до своїх зустрічей, своїх маркетингових планів, своїх коханок — хто міг знати, куди вони бігли? Юні крикливі планокури з райдужними латками на рюкзаках штовхалися й намагалися схопити чужі торби, сперечаючись про те, в який кофішоп завалитися, щоб у таку рань курнути трави: «О, хлопці, ходімо до „Синього птаха“, однозначно», «Ні, стривай, а чому не на Гарлемерстрат? Я серйозно, я цю назву записав на папері. На оцьому клаптику? Ні, чуваки, послухайте, нам треба піти до бару, назву якого я не пам’ятаю, але вони дуже рано відчиняються і мають кльові сніданки. й там тобі подадуть прямо на стіл і млинці, й помаранчевий сік, і травичку Аполлон-13, і все, що замовиш».

Вони пішли собі — п’ятнадцятеро або двадцятеро юних, безтурботних, із блискучим волоссям, сміючись, закидаючи за плечі рюкзаки й сперечаючись по те, як найдешевше доїхати до міста. Хоч я не мав свого зареєстрованого багажу, проте стояв біля конвеєра десь годину, спостерігаючи, як ретельно обмотана валіза знову й знову кружляє на стрічці, аж доки ззаду підійшов Борис і «привітався», обхопивши мене за шию мертвою хваткою і намагаючись наступити на задники моїх черевиків.

— Ходімо, — сказав він, — у тебе жахливий вигляд. Ходімо чогось поїмо й поговоримо. Юрій нас чекає біля входу з машиною.

IV

Я, власне, не сподівався побачити місто, яке вже наготувалося святкувати Різдво: ялинові гілки, мішура, прикрашені зірочками вітрини й холодний вітер від каналів, вогні, святкові кіоски, люди на велосипедах, іграшки, кольори та цукерки, святкова штовханина й блиск. Маленькі собачки, маленькі діти, пліткарі, роззяви та носії, клоуни у високих капелюхах і шинелях та маленький танцюрист у різдвяному костюмі в стилі Аверкампа[192]. Я ще не зовсім прокинувся, й усе здавалося мені не більш реальним, аніж скороминущий сон про Піппу, який я бачив у літаку, де зустрів її в парку серед багатьох високих водограїв, над якими в небі низько й велично висіла планета з кільцями, схожа на Сатурн.

— Ньївмаркт, — сказав Юрій, коли ми вийшли на великий майдан, де стояв казковий замок із баштами, а навколо нього відкритий ринок, зрізані ялинки, злегка притрушені снігом, притупували ногами торгівці в теплих рукавицях, ілюстрація з дитячої книжки. — Хо, хо, хо!

— Тут поліціянтів завжди багато, — похмуро сказав Борис, який ударився в двері, коли Юрій зробив крутий поворот.

З кількох причин я не хотів оселятися в убогому помешканні й наготувався висловити протест, якщо мене запхають у тісну кімнату, де доведеться спати на підлозі. На щастя, Міріам забронювала мені номер у готелі, що стояв на березі каналу в одному зі старих кварталів міста. Я поставив сумки, замкнув гроші в сейфі й вийшов на вулицю, щоб зустрітися з Борисом. Юрій поїхав запаркувати автомобіль.

Борис кинув сигарету на бруківку й розтоптав її черевиком.

— Я давно тут не був, — сказав він. З рота в нього йшла пара, і він кинув схвальний погляд на тепло вдягнених пішоходів, які йшли вулицею. — Моя квартира в Антверпені — я там мешкаю з бізнесових причин. Також дуже гарне місто — ті самі морські хмари, те саме світло. Ми з тобою якось туди з’їздимо. Але я завжди забуваю, як мені й в Амстердамі подобається. Ти помираєш із голоду, мабуть? — запитав він, по-дружньому вщипнувши мене за руку. — Не хочеш трохи прогулятися?

Ми пішли вузькими вулицями та вологими алеями, надто вузькими для проїзду автомобілів, проминаючи затягнуті туманом крамнички кольору вохри, в яких продавали стародруки та запилюжену порцеляну. Перейшли через пішохідний місток над каналом: брунатна вода, самотня брунатна качка. На воді погойдується напівзатоплений пластиковий стаканчик. Вітер був сирим і вологим, поколював памороззю, а простір навколо здавався вогким і застояним.

— Хіба канали не замерзають узимку? — запитав я.

— Так, але, — Борис витер носа, — гадаю, на них впливає глобальне потепління. — У своєму пальті й костюмі після вчорашньої вечірки він здавався водночас абсолютно не на своєму місці й абсолютно вдома. — Яка собача погода! Може, заскочимо, як ти гадаєш?

Брудний бар, чи кав’ярня, чи що воно там на березі каналу був оздоблений темним деревом і розмальований морськими сценами: веслами, рятувальними колами, червоні свічки горіли тут навіть серед білого дня, всередині вогко, безлюдно. Каламутне, димуче світло. Краплі води сконденсувалися на підвіконнях. Ніяких меню. У глибині закладу була чорна дошка з надряпаними крейдою назвами страв, незрозумілими для мене: dagsoep, draadjesvlees, kapucijnerschotel, zuurkoolstamppot[193].

— Тут дозволь замовити їжу мені, — сказав Борис і справді все замовив, причому, на мій подив, нідерландською мовою.

Принесли типово Борисові страви — пиво, хліб, сосиски та картоплю зі свининою і кислою капустою. Борис, щасливо запихаючись, розповів мені про його першу й останню спробу покататися містом на велосипеді (катастрофа, падіння), а також про те, як він любить поїдати в Амстердамі молоді оселедці, на щастя, був не сезон, бо, згідно з його розповіддю, їсти їх треба, тримаючи за хвоста й поступово засовуючи рибину собі в рот від голови; але я був надто спантеличений новим оточенням, щоб слухати його надто уважно, й колупався виделкою в картопляному пюре, відчуваючи, як химерна незвичайність міста давить на мене — запахи тютюну, солоду й мускатного горіха, стіни кав’ярні, сумно-коричневі, як палітурка оправленої в шкіру старовинної книжки, а далі — вузькі провулки й плюскіт солоної води, низьке небо й старі будівлі, що підпирають одна одну з понурим, поетичним виглядом, ніби готові щомиті обвалитись; і брукована самотність цього міста навіювала відчуття — мені, принаймні, — місця, куди приїздиш для того, щоб води зімкнулися над твоєю головою.

Незабаром до нас долучився і Юрій, засапаний, із червоними щоками.

— Паркування автомобіля тут неабияка проблема, — сказав він. — Пробачте, що затримався. — Він простяг руку до мене. — Радий вас бачити! — сказав він, обнявши мене з несподіваною щирою теплотою, ніби ми були старими друзями, які давно не бачились. — Усе гаразд?

Борис, який допивав уже другий кухоль, заговорив про Горста.

— Я не розумію, чому він не переїде жити до Амстердама, — сказав він, зі смаком відкусивши шмат ковбаси. — Постійно нарікає мені на Нью-Йорк. Жах, жах, жах! Тоді як тут, — він махнув рукою в бік затуманеного вікна, — усе те, що він любить. Навіть мова схожа на його рідну. Чи він справді хоче жити щасливо, Горст? Мати бодай невеличку частку радості? Тоді йому треба лише заплатити двадцять тисяч баксів за ту його лікарню швидкої інтоксикації, а потім приїхати сюди, курити «серпанок Будди»[194] й днями стовбичити в музеях.

— Горст? — запитав я, дивлячись то на одного, то на другого.

— Що?

— Він знає, що ти тут?

Борис ковтнув свого пива.

— Горст? Ні, він не знає. Буде набагато краще, якщо Горст довідається про все після того, як ми завершимо справу. Тому що, — він злизав із пальця гірчицю, — моя підозра була небезпідставною. Нашу картину вкрав падлючий Саша. Брат Ульріки, — сердито докинув він. — А через Ульріку Горст перебуває в такому становищі, що користі з нього мало. Тому буде набагато краще, якщо я сам цим займуся, розумієш? У такий спосіб я зроблю Горсту послугу — таку, про яку він не забуде.

— Що ти маєш на увазі під «сам цим займуся»?

Борис зітхнув.

— Це, — він розглянувся навкруги, чи ніхто не підслуховує, хоч у барі зовсім не було людей, — дуже складно, і я міг би говорити про це днів три, але можу й трьома фразами розповісти, що сталося.

— А Ульріка знає, що він її поцупив?

Він закотив очі.

— Не маю уявлення.

Цієї фрази я навчив Бориса багато років тому, коли ми бешкетували в моєму домі після школи. Не маю уявлення. Припини. Задимлена пустеля, сутінки, опущені штори. Поворуши мізками. Погляньмо правді у вічі. І не мрій. Ті самі тіні на його обличчі. Золоте світло проникає крізь скляні двері біля басейну.

— Думаю, Саша був би ідіотом, якби сказав Ульріці, — мовив Юрій зі стривоженим виразом обличчя.

— Мені невідомо, що Ульріка знає, а чого не знає. Це не має значення. Вона завжди віддасть перевагу своєму братові перед Горстом, як вона доводила багато разів. Можна було б подумати, — він величним жестом подав знак офіціантці, щоб вона принесла кухоль пива Юрію, — можна було б подумати, що Саша має розум затаїтися на якийсь час, та де там! Він не може віддати картину під заклад у Гамбурзі або Франкфурті, бо Горст довідався б про це через секунду. Тому він привіз її сюди.

— Послухай-но, якщо ти знаєш, у чиїх руках картина, треба зателефонувати в поліцію.

Мовчанка й здивовані погляди після моїх слів були такими, ніби я виставив каністру з бензином і запропонував організувати колективне самоспалення.

— Я маю на увазі… — сказав я, захищаючись, після того як офіціантка принесла Юрію пиво, поставила його на стіл і пішла, а ні Юрій, ні Борис не промовили й слова. — Це ж найбезпечніший варіант? І найлегший? Копи знайдуть картину, і ви не матимете до неї жодного стосунку?

Продзвенів велосипедний дзвінок, жінка проїхала по хіднику, зашаруділи колеса, за спиною промайорів чорний відьомський плащ.

— Бо, — продовжив я, переводячи погляд з одного на другого, — коли ви згадаєте, через які випробування пройшла ця картина, через які вона мала пройти, — я не знаю, Борисе, чи ти розумієш, яких зусиль треба докласти лише для того, щоб перевезти її з одного міста в інше. Лише для того, щоб належно запакувати її? Навіщо ризикувати?

— І я так думаю.

— Анонімний дзвінок. Людям, які займаються крадіжками творів мистецтва. Це не звичайні копи — вони не мають жодного стосунку до звичайних копів, їм потрібна лише картина. Вони знають, що з нею робити.

Борис відкинувся на своєму стільці. Він роззирнувся навкруги. Потім подивився на мене.

— Ні, — сказав він. — Це хибна думка. — Тон у нього був такий, ніби він розмовляв із п’ятирічною дитиною. — І хочеш знати чому?

— Подумай. Це найпростіший спосіб. Тобі не доведеться робити взагалі нічого.

Борис обережно поставив на стіл свій кухоль із пивом.

— Це буде найкращий спосіб повернути її неушкодженою. Зрештою, їм міг би зателефонувати і я, дідько, я міг би навіть попросити Гобі, щоб він їм зателефонував, — я заклав руки за голову, — хай би як це сталося, ви не наразилися б на жоден ризик. Тобто я хочу сказати, — я був стомлений, дезорієнтований; я не міг витримати погляду двох очей, що вп’ялися в мене, наче свердла, — якщо це зроблю я або хтось інший, хто не належить… еее… до вашої… еее… організації…

Борис реготнув.

— Організації? Ну, знаєш, — він так енергійно труснув головою, що волосся впало йому на очі, — думаю, нас і справді можна назвати організацією, позаяк нас не менш як троє! Але нас не так багато, й ми не вельми організовані, як ти можеш бачити.

— Тобі треба чогось поїсти, — сказав мені Юрій, порушивши напружену мовчанку; він дивився на мою неторкану тарілку зі свининою й картоплею. — Він повинен поїсти, — сказав він Борисові. — Скажи йому, нехай поїсть.

— Та хай помирає з голоду, якщо йому так хочеться. Про мене, — сказав Борис, схопивши шмат свинини з моєї тарілки й запхавши його до рота.

— Потрібен лише один дзвінок. Я сам подзвоню.

— Ні, — сказав Борис, зненацька розлютившись і рвучко відсунувши свій стілець. — Ти не подзвониш. Ні, ні, заткнися, ти, блядь, нікуди не подзвониш, — сказав він, агресивно задерши підборіддя, коли я спробував урвати його, — несподівано я відчув руку Юрія на своєму зап’ястку, я цей дотик знав дуже добре, він належав до давно забутої мови Веґаса, коли мій тато шаленів на кухні — кому належить цей дім? і хто за нього платить? — І я хочу, — владним голосом промовив Борис, скориставшись паузою в моїй відповіді, якої він не чекав, — я хочу, щоб ти негайно перестав базікати про цю ідіотську ідею з «дзвінком» «Подзвоню, подзвоню», — сказав він, коли не дістав відповіді від мене, кумедно вимахуючи рукою в повітрі, наче «подзвоню» було абсурдним дитячим словом, таким як «єдиноріг» або «фея». — Я знаю, ти хочеш нам допомогти, але ця пропозиція з твого боку ніяк нам не допоможе. Тому забудь про неї. Ніяких більше «дзвінків». Але, — приязно додав він, переливши частину свого пива в мій напівпорожній кухоль, — я вже тобі пояснив. Чому Саша так квапиться? Чи розважливо він поводиться? Чи розраховує він свої дії на хід або й на два ходи вперед? Ні. Отже, Саша втік до цього міста. Його тутешні приятелі впливають на нього погано. Йому потрібні гроші. І він доклав усіх зусиль, що приховати свої наміри від Горста, проте натомість потрапив до моїх рук.

Я не сказав нічого. Зрештою, я можу й сам зателефонувати до поліції. Немає жодного сенсу втягувати в це Бориса або Юрія.

— Нам дуже пощастило, правда ж? А наш грузинський друг — дуже багатий чоловік, але він надто далекий від світу Горста, і колекціонер із нього ніякий, він навіть не знав, як називається картина. Лише пташка — маленька жовта пташка. Але Вишня думає, він правду сказав, що бачив її. Він дуже могутній чоловік у сфері нерухомості. І тут, і в Антверпені. Грошей купа, а Вишні він майже як батько рідний, але високоосвіченим його не назвеш, якщо ти розумієш, про що я.

— Де тепер картина?

Борис сильно потер ніс.

— Я не знаю. Вони ж нас не повідомляють, правда? Але Вітя ввійшов у контакт, повідомив, що знає покупця. І вже домовлено про зустріч.

— Де?

— Місце поки що не призначене. Вони вже міняли його разів п’ять. Параноїки, — сказав він, покрутивши пальцем біля скроні. — Вони можуть змусити нас чекати день або два. І повідомити про місце зустрічі не більше як за годину.

— Вишня, — почав я й зупинився.

Вітя — це скорочене російське ім’я Вишні, від Віктора, але ж Вишня — лише кличка, а про Сашу я нічогісінько не знав: ані який його вік, ані яка в нього кличка, ані який він на вигляд, нічого, крім того, що він брат Ульріки — й не факт, що це варто було сприймати буквально, адже Борис мав звичай називати братом кого завгодно.

Борис облизав жир із великого пальця.

— Моя ідея полягала в тому, щоб улаштувати зустріч у твоєму номері. Мовляв, ти американець, велика цяця, дуже цікавишся картиною. — Він понизив голос, оскільки офіціантка підійшла, щоб замінити порожній кухоль повним; Юрій підсунувся ближче, чемно киваючи головою. — Отже, вони мали б прийти у твій номер. Так робилося завжди. Усе дуже по-діловому. Але, — він ледь помітно стенув плечима, — вона в цій справі новачки й охоплені параноїдальним страхом. Вони хочуть призначити власне місце для зустрічі.

— Яке саме?

— Поки що не знаю! Хіба я щойно про це не сказав? Вони весь час змінюють свої наміри. Якщо вони хочуть, щоб ми зачекали, ми зачекаємо. Ми повинні навіяти їм думку, що вони головні в цій справі. А зараз пробач, — сказав він, потягуючись і позіхаючи, потираючи пальцями обведені чорними колами очі. — Я стомився! Хочу подрімати. — Він обернувся й сказав щось Юрію українською, а потім знову повернувся до мене. — Пробач, — повторив він, нахилившись до мене та обнявши мене за плечі. — Ти знайдеш дорогу до свого готелю?

Я спробував обережно випручатися з його обіймів.

— Знайду. А де зупинилися ви?

— На Зеедейку, у подруги.

— Біля Зеедейку, — уточнив Юрій, підводячись на ноги з люб’язним і дещо військовим виглядом. — З давніх-давен там китайський квартал.

— Адреса яка?

— Не пам’ятаю. Ти ж мене знаєш. Я не вмію запам’ятовувати точні адреси й усякі такі речі. Але, — Борис поляпав по кишені, — ми зустрінемось у твоєму готелі.

— Гаразд.

Коли ми жили у Веґасі й нам доводилося розлучатись (тікаючи від полісменів із повними кишенями накрадених товарів), мій дім завжди був місцем зустрічей.

— Отже, я тебе там знайду. І ти маєш мій номер, а я твій. Я зателефоную, коли щось довідаюсь. А зараз, — він ляснув мене розкритою долонею по потилиці, — перестань хвилюватися, Поттере! Не роби такого нещасного обличчя! Якщо ми програємо, дуже добре, якщо виграємо, також добре! Усе буде чудово. Ти знаєш, у якому напрямку треба йти? Он туди, а потім звернеш ліворуч, коли дійдеш до каналу Сінгел. Так, так, туди. Незабаром поговоримо.

V

Я звернув не в той бік, коли йшов до готелю, і кілька годин бездумно блукав між крамницями, що були прикрашені скляними кульками, і між сірими, туманними, наче вві сні, алеями з назвами, які годі вимовити, між позолоченими буддами й азіатськими візерунками, старими мапами, старими клавесинами, затуманеними крамницями сигарного кольору з фаянсовим посудом, келихами та стародавніми дрезденськими глеками. Сонце піднялось, і канали стали важкими й блискучими, дихати над ними тепер було легше. Пікірували й горлали чайки. Пробіг собака з живим крабом у зубах. Я стомився, у голові паморочилось, і мене опанувало таке відчуття, ніби я відокремився від себе й спостерігав за всім цим звідкись ізбоку, йдучи повз крамниці, в яких продаються цукерки, кава, старовинні іграшки та дельфтські кахлі ХІХ століття, старі дзеркала й срібло, що блищать у густому світлі коньячного кольору, оздоблені візерунками французькі шафи та столи у французькому придворному стилі, прикрашені такими опуклими різними гірляндами й диктовими панно, що Гобі задихнувся б від захвату, — власне кажучи, усе це туманне, приязне, культурне місто з його флористами, пекарнями та antiekhandels[195] нагадувало мені про Гобі не лише антикварним багатством, а й тому, що в ньому, як і в Гобі, відчувалася певна гармонійність, як у дитячій розмальованій книжці, де крамарі у фартухах підмітають підлогу, а смугасті кицьки дрімають на підвіконнях.

Тут багато чим можна було помилуватись, але я був надто опанований почуттями й виснажений, крім того, мені було дуже холодно. Нарешті, розпитавши дорогу в перехожих (рожевощоких домогосподарок із букетами квітів у руках, вкритих тютюновими плямами хіпі в окулярах у дротяній оправі), я знайшов шлях через мости над каналами та по вузьких, освітлених святковими вогнями вулицях до свого готелю, де негайно обміняв невелику суму доларів біля стійки реєстрації, піднявся, прийняв душ у ванній, прикрашеній опуклим склом та хитромудрими візерунками, своєрідним гібридом ар-нуво та мистецтва якогось крижаного далекого науково-фантастичного майбутнього, і завалився спати долілиць на ліжку — мене розбудив через кілька годин мобільний телефон, що підстрибував на столику біля ліжка, і це звичне стрекотіння на мить створило враження, що я перебуваю вдома.

— Поттере!

Я сів і потягся за окулярами.

— Ммм… — Я не опустив штор перед тим, як заснути, й відблиски каналу коливалися смугами на темній стелі.

— Що з тобою? Накурився? Тільки не кажи мені, що заходив у кофі-шоп?

— Та ні, я… — Я сонно роззирнувся навкруги — слухові віконця та балки, буфети і скісна стеля, а за вікном, коли я підвівся на ноги, потираючи потилицю, — освітлені мости через канали, що відкидають червоні відблиски на чорну воду.

— Гаразд, я підіймаюся. Ти, бува, не привів до себе дівку?

VI

Щоб дійти до мого номера, треба було пройти певну відстань від стійки реєстрації й піднятися двома ліфтами, тому я неабияк здивувався, коли стук у двері пролунав майже відразу. Юрій скромно відійшов до вікна і став до нас спиною, тоді як Борис оглянув мене.

— Одягнися, — сказав він. Я був босий, у готельному халаті, волосся стояло сторчма, бо я ліг спати відразу після душу. — Тобі треба причепуритися. Піди зачешись і поголись.

Коли я повернувся з ванної (де залишив свій костюм висіти, щоб розгладилися складки), Борис критично стиснув губи:

— А чогось кращого ти не маєш?

— Це костюм від «Тьорнбулла й Ассера».

— Так, але він має такий вигляд, ніби ти в ньому спав.

— Я ж таки вже трохи його поносив. У мене є краща сорочка.

— Ну то вдягни її. — Він відкрив свій портфель на краєчку ліжка. — А свої гроші дістань і принеси сюди.

Коли я повернувся до них, застібаючи запонки, то спинився посеред кімнати як укопаний: Борис стояв, нахилившись над ліжком, і збирав пістолет. Він клацнув затвором із тією самою професійною вправністю, з якою Гобі трудився у своїй майстерні, й поставив його на запобіжник.

— Борисе, — сказав я, — що за, мать його, херня?

— Заспокойся, — сказав він, скоса глянувши на мене. Поляпав по кишенях, дістав обойму й поставив її в пістолет, ще один клац. — Це не те, що ти думаєш. Зовсім не те. Це тільки щоб полякати!

Я подивився на широку спину Юрія, цілком незворушну, — в таку професійно незворушну позу я іноді ставав у своїй крамниці, коли подружжя починало сперечатися, чи варто їм купувати якусь річ.

— Це просто. — Він майстерно покрутив пістолетом, випробовуючи його, потім підняв до ока й прицілився — такі собі сюрреалістичні жести, які керуються тим глибоким шаром мозку, де по двадцять чотири години на добу крутяться чорно-білі фільми. — Ми зустрічаємося на їхній території, і їх буде троє. Хоча, власне, тільки двоє. Двоє тих, на кого варто зважати. І я тепер можу тобі сказати: я був трохи стурбований, щоб Саша, бува, не надумав прийти. Бо в такому разі я не міг би піти з тобою. Але все склалося якнайкраще, й ось я тут, перед тобою!

— Борисе… — Поки я стояв тут, мені раптом спало на думку, ніби накрило нападом нудоти, в яке лайно я вляпався…

— Не хвилюйся. Я за тебе вже досить похвилювався. Тому що, — він поплескав мене по спині, — Саша надто нервує. Він боїться показатися в Амстердамі — боїться, що про це довідається Горст. Тому й не прийде. А для нас це дуже добра новина. Ось так.

Він клацнув затвором: сріблястий хром, чорна ртуть своєю гладенькою щільністю зачорнила навколишній простір так, ніби крапля мастила впала у воду.

— Не кажи мені, що ти візьмеш цю штуку, — сказав я, порушивши наповнену недовірою тишу.

— Візьму, звичайно. Але в кобурі — щоб тримати його тільки в кобурі. Стривай, стривай, — сказав він, піднявши долоню, — перш ніж ти заговориш, — хоч я не озивався, я лише стояв там, блідий від жаху, — скільки разів мені треба повторювати? Це лише для вигляду.

— Ти, певно, жартуєш?

— Одягайся, — коротко наказав він, ніби я не озивався. — Це все лише напоказ. Вони не наважаться на якийсь трюк, коли побачать на мені цю штуку, зрозумів? — додав він, коли я все ще стояв мовчки, витріщившись на нього. — Захід безпеки! Тому що, — знову не дав він заговорити мені, — ти чоловік багатий, і ми твоя охорона, так воно годиться. Для них це несподіванкою не буде. Усе дуже цивілізовано. І коли я бодай трохи відгорну полу свого пальта, — він мав кобуру на поясі, — вони поставляться до нас із пошаною і не намагатимуться вдатися до якого шахрайства. Значно небезпечніше з’являтися на переговори, як… — він скромно обвів кімнату очима, — наче безпорадна дівчина.

— Борисе, — я мертвотно зблід, голова пішла обертом, — я так не можу.

— Чого ти не можеш? — Він підняв підборіддя й подивився на мене. — Не можеш вийти з автомобіля і постояти біля мене п’ять хвилин, поки я виторгую для тебе твою падлючу картину? Чи ти про що?

— Ні, я цілком серйозно. — Пістолет лежав на ліжку. Він притягував до себе мій погляд. Здавалося, він кристалізував і підсилював погану енергію, яка збиралася в повітрі. — Я не можу. Без жартів. Краще забудьмо про це.

— Забудьмо? — Борис скривився. — Ось цього не треба. Ти примусив мене приваландатися сюди, й через тебе я тепер потрапив у халепу. Тепер ти, — він викинув уперед руку, — в останню хвилину починаєш висувати умови, базікати про небезпеку й навчати мене, як мені жити і діяти. Ти мені не довіряєш?

— Довіряю, але…

— У такому разі, будь ласка, довірся мені в цій справі. Ти покупець, — нетерпляче сказав він, коли я знову нічого не відповів. — У цьому суть нашої історії. Її вже залагоджено.

— Нам треба було поговорити про це раніше.

— О, припини, — роздратовано кинув він, узявши пістолет із ліжка й запхавши його в кобуру. — Будь ласка, не сперечайся зі мною, ми можемо запізнитися. Ти його взагалі не побачив би, якби затримався у своїй ванній на дві хвилини довше. І ніколи не знав би, що в мене на поясі пістолет. Тому що… Поттере, вислухай мене. Ти мене вислухаєш? Ось як усе буде. Ми заходимо, п’ять хвилин стоїмо, стоїмо, стоїмо, розмовляємо, тільки розмовляємо, ти одержуєш свою картину, всі раді й щасливі, ми виходимо звідти і йдемо кудись пообідати. Гаразд?

Юрій, який підійшов від вікна, оглянув мене згори донизу. Стривожено спохмурнівши, він щось сказав Борисові українською мовою. Незрозуміла для мне розмова на цьому не закінчилася. Після цього Борис підняв руку й відстебнув годинник, який мав на зап’ястку.

Юрій сказав іще щось, енергійно труснувши головою.

— Твоя правда, — погодився з ним Борис. — Ти маєш рацію. — Потім він звернувся до мене з кивком голови. — Візьми його.

Платиновий «Ролекс Президент». Циферблат, усипаний діамантами. Я став подумки шукати чемний спосіб відмовитись, але тут Юрій стяг зі свого мізинця перстень із величезним скошеним діамантом і подав мені його на розкритій долоні з виразом дитини, яка дарує комусь іграшку, яку сама зробила.

— Бери, — сказав Борис, коли я завагався. — Він має рацію. Ти не здаєшся достатньо багатим. Шкода, що ми не маємо для тебе іншого взуття, — сказав він, критично подивившись на мої чорні черевики на застібках, — але згодиться й це. А зараз ми складемо всі гроші в оцю сумку, — шкіряний саквояж уже й так був набитий банкнотами, — і поїдемо. — Спритні руки швидко зробили свою роботу, наче покоївка в готелі, що застеляє ліжко. — Найбільші банкноти покладемо нагору. Усі ці приємні сотні. Дуже гарно.

VII

На вулиці панувала розкішна передсвяткова лихоманка. Віддзеркалення танцювали й миготіли на чорній воді. Візерунчасті аркади нависали над вулицею, гірлянди світла сяяли над баржами, що стояли на каналах.

— Усе буде дуже легко й просто, — сказав Борис, який клацав перемикачем радіо, через «Bee Gees», через новини нідерландською мовою, французькою мовою — він хотів знайти пісню. — Я виходжу з того факту, що гроші їм потрібні негайно. Чим швидше вони позбудуться картини — тим менше шансів, що вони наштовхнуться на Горста. Вони не стануть надто придивлятися до векселя чи депозитного сертифіката. Побачать лише суму — шістсот тисяч баксів.

Я сидів сам на задньому сидінні з торбою грошей. («Бо ви повинні звикнути, сер, до того, що ви є надзвичайно важливим пасажиром!» — сказав Юрій, коли обійшов навколо машини й відчинив для мене задні дверцята.)

— Розумієш, я сподіваюся, їх одурить те, що сертифікат абсолютно справжній, — сказав Борис. — Як і вексель. Їх лише видано проблемним банком. Він з Анґільї. Росіяни приїздять в Антверпен, сюди також, на вулицю П. К. Гофтстрат[196], щоб відмити гроші, купити твори мистецтва, ха-ха! Цей банк був добрим півтора місяця тому, але тепер він проблемний.

Ми проминули канали, проминули воду. На вулицях проступали силуети барвистих неонових янголів, що нависали на вершинах будівель, наче статуї на носі кораблів. Сяяли сині блискітки, білі блискітки, зигзаги й каскади білих вогнів і різдвяних зірок, від мене вони були такі ж далекі, як і неймовірне кільце з діамантом, яке блищало на моєму мізинці.

— Слухай, що я хочу тобі сказати, — мовив Борис, забувши про радіо та обернувшись до заднього сидіння. — Я хочу тобі сказати, щоб ти не хвилювався. Від усього серця, — сказав він, зсунувши брови й витягши руку, щоб підбадьорливо поплескати мене по плечі. — Усе буде чудово.

— Як два пальці об асфальт! — сказав Юрій і радісно всміхнувся в дзеркальці заднього огляду, гордий своїм знанням такої хитромудрої фрази.

— Ти хочеш знати, який у нас план?

— Думаю, ви сподіваєтесь, що я скажу «хочу».

— Машину ми залишимо. Коли трохи від’їдемо від міста. Там нас зустріне Вишня й відвезе на зустріч у своїй тачці.

— І все це відбудеться дуже мирно.

— Абсолютно мирно. А чому? Бо ти маєш гроші. Це все, чого вони хочуть. Навіть із фальшивим депозитом їм дістанеться добрий шмат. Сорок тисяч баксів ні за що ні про що? Хіба це мало? Потім Вишня закине нас у гараж із картиною — а тоді ми звідти виходимо і святкуємо!

Юрій щось пробурмотів.

— Він щодо гаража нарікає. Щоб ти знав. Йому здається, це погана думка. Але я не хочу їхати туди власним автомобілем, а штраф за паркування — це останнє, що нам зараз потрібне.

— А де відбудеться зустріч?

— З цим буде невеличка проблема. Нам доведеться виїхати з міста, а потім туди повернутися. Вони наполягли, щоб зустріч відбулася на їхній території, і Вишня з ними погодився, бо й справді так буде краще. Принаймні там нам не загрожує втручання копів.

Ми виїхали на пустельну ділянку дороги, пряму й безлюдну, де майже не було інших автомобілів, а вуличні ліхтарі стояли набагато рідше; підбадьорливий шум та іскри старого міста, його освітлені візерунки та приховані картини — срібні ковзани, щасливі діти під ялинкою — поступилися місцем набагато похмурішій міській реальності: «Fotocadeau»[197], «Locksmith Sleutelkluis»[198], арабські назви, «Шаурма», «Тандир кебаб», ґрати на вікнах опущені, все зачинено.

— Це Овертом, — сказав Юрій. — Не вельми цікавий або приємний квартал. А це гараж мого чувака, Діми. Він виставив на сьогоднішню ніч знак «Заповнено», й ніхто нас не потурбує. Загалом ми — ох ти ж, блядь! — вигукнув він, коли перед нами нізвідки з гуркотом вискочив фургон, примусивши Юрія вильнути вбік і натиснути на гальма. — Іноді люди тут поводяться надто агресивно без видимої причини, — сердито кинув Юрій, увімкнувши фари й звернувши до гаража.

— Віддай мені твій паспорт, — сказав Борис.

— Навіщо?

— Бо я покладу його в бардачок, доки ми повернемося. Ліпше не мати його при собі, про всяк випадок. Я й свій туди покладу, — додав він, показавши його мені. — І паспорт Юрія. Юрій — громадянин Сполучених Штатів, чесно народжений в Америці, — сказав він під Юріїв сміх. — Для тебе все склалося добре, але для мене… Здобути американський паспорт дуже й дуже нелегко, і я не хочу втратити цю річ. Ти ж знаєш, Поттере, — мовив він, подивившись на мене, — що закон у Нідерландах нині вимагає постійно мати при собі посвідчення особи? Випадкова вулична перевірка, і за невиконання цього закону тебе карають. Принаймні в Амстердамі. Що це за поліційна держава? Важко повірити. Щоб тут? Я ніколи б не повірив. Нізащо. У всякому разі, — сказав він, замикаючи бардачок, — ліпше відбрехатися, заплатити штраф, аніж показати, хто ми є, якщо нас раптом зупинять.

VIII

Усередині паркувального гаража, де похмуро блимало світло оливкового кольору, на ділянці тривалого зберігання було чимало вільних місць, попри знак «Заповнено». Поки ми принюхувалися до підземного повітря, чоловік у спортивному піджаку, що стояв біля білого «рейндж-ровера», викинув свою сигарету, яка сипнула оранжевими іскрами, й підійшов до нас. Його великі залисини, окуляри-авіатори з кольоровими скельцями та напружений військовий торс надавали йому вигляду овіяного вітром відставного пілота, який випробовував складну техніку десь на тренувальному полігоні за Уралом.

— Віктор, — відрекомендувався він, коли ми вийшли з автомобіля, і мало не розчавив мою долоню у своїй.

Юрія та Бориса він плеснув по спині. Після кількох фраз російською мовою з місця водія вибрався кучерявий підліток з дитячим обличчям — Борис привітав його, ляснувши долонею по щоці, насвистуючи жваві сім нот із пісеньки «On the Good Ship Lollipop».

— Це Ширлі Т., — сказав він мені, розгладжуючи кучері хлопця. — Ширлі Темпл. Усі ми його так називаємо. А чому? Можеш угадати?

Він засміявся, коли хлопець не зміг стримати усмішку й збентеженно показав глибокі ямочки на щоках.

— Не обманюйся його виглядом, — спокійно порадив мені Юрій. — Ширлі схожий на дитину, але яйця в нього не менш міцні, аніж у будь-кого з нас.

Ширлі чемно кивнув мені головою — чи розмовляв він англійською? — мабуть, ні — й відчинив задні дверцята «рейндж-ровера», і ми троє — Борис, Юрій та я — залізли туди, тоді як Віктор Вишня сів попереду й розмовляв із нами з пасажирського сидіння.

— Усе має бути дуже легко, — сказав він мені сухим формальним тоном, коли ми залишили гараж і знову виїхали на Овертом. — Комбінація проста. — Зблизька його обличчя здалося мені широким і проникливим, із міцно стиснутим ротом і виразом напруженої обережності, і це сприяло тому, що я став менше хвилюватися про логіку подій цього вечора або її цілковиту відсутність: пересідання з машини в машину, незнання, куди їхати й що робити далі, кошмарне відчуття того, що я перебуваю в чужій країні, якої анітрохи не розумію. — Ми робимо Саші послугу, й тому він має поводитися чемно.

Довгі, низькі будівлі. Смуги світла. Я мав таке відчуття, ніби все це не насправді або це відбувається не зі мною, а з кимось іншим.

— Бо чи може Саша піти до банку й отримати там позику під заставу картини? — бубнів Віктор повчальним тоном. — Ні. А чи може Саша піти до ломбарду й узяти там позику під заставу картини? Ні, не може. А чи може Саша, з огляду обставини крадіжки, звернутися до звичного кола знайомих Горста й попрохати в них позику під заставу картини? Ні. Тому Саша надзвичайно радий появі таємничого американця — тобто тебе, — якого я до нього приведу.

— Для Саші ширятися героїном — як для нас із вами дихати, — спокійно повідомив мені Юрій. — Щойно добуде трохи грошей — скуповує наркоту, доки всі їх не витратить.

Віктор Вишня поправив окуляри.

— Атож. Він не любитель мистецтва, та й інших захоплень у нього нема. Він користується картиною як дуже цінною кредитною карткою, так принаймні він думає. Для вас інвестиція — для нього гроші. Ви даєте йому гроші й берете в нього картину як заставу — він купує наркоту, половину зберігає для себе, другу половину ділить на порції й продає, через місяць приходить до вас із удвічі більшою сумою і забирає картину назад. А що як через місяць він не принесе вам удвічі більше грошей, ніж ви йому дали? Картина залишається у вас. Усе дуже просто.

— Не так уже й просто, — Борис потягся й позіхнув, — бо ти зникаєш. А банківський сертифікат фальшивий. Що він може вдіяти? Якщо він побіжить до Горста й попросить допомоги, йому там і в’язи скрутити можуть.

— Я радий, що вони стільки разів змінювали місце зустрічі. Це здається трохи безглуздим. Але нам вигідно. Бо сьогодні п’ятниця, — сказав Віктор, скинувши свої авіатори й протерши їх об сорочку. — Я вселив їм думку, що ти схильний відмовитися від оборудки. Позаяк вони стільки разів відмовлялися від зустрічі й змінювали план, — ти взагалі тільки сьогодні приїхав, але ж вони цього не знають — отож, оскільки вони так часто змінювали план, то я сказав їм, що ти стомився і знервувався, сидячи в Амстердамі з торбою зелені, чекаючи від них звістки, тому поклав гроші назад у банк і вирішив повернутися до США. Їм це не сподобалося. Тому, — він кивнув на сумку, — завтра вже вікенд, банки зачинені, тож ти принесеш ту готівку, яка в тебе є, і — вони багато розмовляли зі мною, переважно телефоном, і одного разу я вже зустрічався з ними в барі у районі червоних ліхтарів, і вони погодилися принести сьогодні картину й зробити обмін, не зустрічаючись попередньо з тобою, бо я сказав їм, що твій літак відлітає завтра, а що вони самі наробили справ, то хай або погоджуються взяти банківський чек, або нічого не буде. Така ідея їм не сподобалась, але вони прийняли це як пояснення того, чому ти пропонуєш їм узяти вексель. Їхня поведінка значно спростила нам справу.

— Дуже спростила, — сказав Борис. — Я не був певен, що ця штука з банківським сертифікатом спрацює. Набагато ліпше, коли вони думають, що муситимуть задовольнитися векселем зі своєї вини.

— А де ми зустрінемося?

— У кав’ярні. «De Paarse Koe».

— Нідерландською мовою це означає «Фіолетова корова», — пояснив Борис. — Хіпівське місце. Поряд із кварталом червоних ліхтарів.

Довга безлюдна вулиця — зачинені крамниці господарчих товарів, купи цегли біля дороги, усе це здалося мені важливим, навіть дуже важливим, хоч ми їхали дуже швидко, й у темряві я нічого не міг розгледіти.

— Їжа там жахлива, — сказав Борис. — Соєві ростки й сухі тости з пшеничних висівок. Здавалося б, туди вчащають палкі дівулі, але насправді там самі лише сиві й гладкі баби.

— Чому ми зустрічаємося саме там?

— Бо ввечері на цій вулиці зовсім нема людей, — сказав Віктор Вишня. — Кав’ярня надвечір зачиняється, але своїх людей вони пускають і тому все тримають під контролем, зрозумів?

Усюди дивовижі. Непомітно для себе я покинув реальність і перетнув кордон нічиєї землі, де ніщо мало сенс. Сонливість, фрагментарність. Скручений дріт та камені-кругляки, накриті плівкою й відсунуті вбік.

Борис розмовляв із Віктором російською мовою. Побачивши, що я дивлюся на нього, він обернувся до мене.

— Ми говоримо про те, що Саша сьогодні у Франкфурті, — сказав він. — Він улаштував вечірку в ресторані для свого друга, якого щойно випустили з в’язниці, й ми довідалися про це з трьох різних джерел, від Ширлі також. Він вважає себе великим хитруном, поїхавши з міста. Коли до Горста дійде, що тут увечері сталося, він хоче мати можливість підняти руки й вигукнути: «Хто, я? Та я до цього зовсім не причетний!»

— Ти, — сказав мені Віктор, — ти живеш у Нью-Йорку. Я сказав, що ти торгуєш мистецтвом, що тебе були заарештували за підробку, а тепер ти здійснюєш такі оборудки, як Горст, значно менші за кількістю картин і значно більші за кількістю грошей.

— Горст — нехай благословить його Бог, — сказав Борис, — Горст був би найбагатшим чоловіком у Нью-Йорку, якби не роздавав усі свої гроші до останнього цента. Він завжди їх роздавав. Окрім себе, він утримує купу народу.

— Для бізнесу це погано.

— Так. Але йому подобається товариство.

— Нарик-філантроп, — сказав Віктор. Він промовив філáнтроп. — Добре, що вони там вряди-годи здихають, а то хто знає, скільки бевзів напхалося б до нього в те кубло. У всякому разі, що менше ти там базікатимеш, тим краще. Нікому не потрібна світська розмова. Лише справи, які вирішуються швидко. Віддай йому вексель, Борю.

Борис щось різко відповів українською мовою.

— Ні, він сам повинен віддати його. Власною рукою.

І на векселі, і на депозитному чеку були написані слова «Фарруко Франтішек, Громадянський банк Анґільї», які лише підсилили в мене відчуття, що я лечу по кривій сновидіння і не можу зупинитися.

— Фарруко Франтішек? Я — він?

Мені здавалося, що за тих обставин це мало значення — так ніби я міг у якийсь спосіб позбутися власного тіла або принаймні перетнув певну межу, за якою звільнився від таких базових речей, як власна ідентичність.

— Я не обирав імені. Довелося брати те, що було напохваті.

— Я повинен буду відрекомендуватися цим ім’ям?

Щось було не так із папером, надто тоненький, а той факт, що на папірці було написано «Громадянський банк», а не «Громадський банк», вселяло підозру, що взагалі тут щось не гаразд.

— Ні, Вишня тебе відрекомендує.

Фарруко Франтішек. Я мовчки спробував вимовити це ім’я, покатав його на язику. Хоч його було важко запам’ятати, воно було достатньо виразним і достатньо чужоземним, щоб узяти на себе загублену в просторі гіперщільність чорних вулиць, трамвайних колій, бруківки та неонових янголів — ми знову в’їхали в старе місто, історичне й непізнаване, з його каналами, велосипедними доріжками та різдвяним світлом, що танцювало на чорній воді.

— Коли ти збирався йому сказати? — запитав Бориса Віктор Вишня. — Він же повинен знати своє ім’я.

— Що ж, тепер він його знає.

Незнайомі вулиці, непередбачувані повороти, анонімні відстані. Я припинив навіть намагатися прочитати назви вулиць або збагнути, де ми є. З усього, що мене оточувало і що я міг бачити, єдиним знайомим мені об’єктом був місяць, який плив високо над хмарами і, хоч був світлим s повним, здавався дивно нестабільним, позбавленим ваги, не тим заякореним місяцем, що над пустелею, а радше місяцем-ілюзією, який міг підстрибнути у відповідь на помах чарівної палички або помчати геть і зникнути в чорній темряві.

ІХ

«Фіолетова корова» стояла на вулиці з одностороннім рухом, ширина якої дозволяла проїхати лише одному автомобілю. Усі інші заклади навколо: аптека, пекарня, крамниця велосипедів — були зачинені й замкнені, крім індонезійського ресторану в далекому кінці вулиці. Ширлі Темпл висадив нас перед самими дверима кав’ярні. Протилежна стіна була вкрита графіті: усміхнені обличчя, стріли, «Обережно — радіація!», трафаретна блискавка й слово «Сезам», криваві літери, як у фільмах жахів: «Не чіпай!»

Я подивився всередину крізь скляні двері. Кав’ярня була довга й вузька і на перший погляд порожня. Фіолетові стіни; лампа з вітражного скла під стелею; неоднакові столи та стільці, розмальовані кольорами, типовими для дитсадка; в приміщенні було темно, лише горіло світло над гриль-баром і в далекому кінці блимала вітрина-холодильник. Хворобливі домашні рослини; чорно-біла фотографія Джона і Йоко з підписом; дошка оголошень, обліплена листівками та повідомленнями про релігійні зібрання, уроки йоги та холістичні практики; на стіні — фреска з арканами Таро, а у вікні надруковане на комп’ютері меню зі стравами на смак Еверетта: морквяний суп, кропив’яний суп, кропив’яне пюре, пиріг із сочевицею — нічого надто апетитного, але це нагадало мені, що востаннє я добре попоїв, саме попоїв, а не чогось перекусив, ще в ліжку з Кітсі, коли ми з нею замовили карі.

Борис побачив, що я дивлюся на меню.

— Я теж голодний, — сказав він досить сухо. — Потім ми з тобою нормально пообідаємо. У «Блейку». Двадцять хвилин.

— Ти не зайдеш?

— Поки що ні. — Він стояв трохи збоку, щоб його не видно було зі скляних дверей, дивлячись угору та вниз по вулиці. Ширлі Темпл кружляв кварталом. — Не стій тут і не розмовляй зі мною. Приєднайся до Віктора та Юрія.

До скляних дверей із глибини кав’ярні приплентався кощавий, підозрілий на вигляд, сутулий мужик років шістдесяти з довгим вузьким обличчям, химерним волоссям, яке спадало нижче за плечі, на голові мав гостроверхий джинсовий кашкетик — словом, ніби прийшов сюди прямо з телешоу «Soul Train» 1973 року[199]. Він стояв там із ключами в руках, дивився повз Віктора на мене й на Юрія і, здавалося, вагався, чи пускати нас до кав’ярні. Його близько посаджені очі, кущуваті сиві брови й густі сиві вуса робили його схожим на підозріливого старого шнауцера. Потім з’явився ще один чоловік, набагато молодший і набагато більший, навіть за Юрія вищий десь на півголови, малайзієць чи індонезієць із татуйованим обличчям і величезними діамантами у вухах — чорне волосся зібране в пучок на маківці, що робило його схожим на одного з гарпунників із «Мобі Діка», якби гарпунник із «Мобі Діка» носив спортивні оксамитові штани й атласну бейсбольну куртку персикового кольору.

Старий шкарбан зателефонував по своєму мобільному. Він став чекати відповіді, не відриваючи від нас погляду. Потім подзвонив удруге, повернувся до нас спиною й пішов у глибину кав’ярні, розмовляючи з притиснутою до щоки та вуха рукою в стилі істеричної домогосподарки, тоді як індонезієць залишився стояти біля скляних дверей і дивитися на нас неприродно нерухомим поглядом. По телефону відбулася коротка розмова, а потім старий шкарбан повернувся і, зсунувши брови, з очевидною неохотою почав шукати на своєму кільці потрібний ключ, який потім застромив у замок, і щойно ми увійшли, як він почав щось кричати, звертаючись до Віктора Вишні й вимахуючи руками, тоді як індонезієць відійшов убік і прихилився до стіни, згорнувши руки на грудях і слухаючи.

Схоже, виникло якесь непорозуміння. Щось когось не задовольняло. Якою мовою вони розмовляли? Румунською? Чеською? Про що йшлося, я не мав ані найменшого уявлення, але Віктор Вишня тримався з холодним і сердитим виразом обличчя, тоді як сивий шкарбан усе більше розпалювався. Він сердився? Ні. Був роздратований, невдоволений, навіть підлещувався, голос у нього ставав дедалі плаксивішим, а тим часом індонезієць не відривав від нас погляду з моторошною нерухомістю анаконди. Я був на відстані футів десяти і попри те, що Юрій стояв майже впритул до мене, підпираючи мене сумкою з грішми, з умисне непроникним виразом обличчя читав написи та знаки на стіні: «Ґрінпіс», «У хутрах не заходити», «Веганам у нас сподобається», «Під захистом янголів!» Я часто купував наркотики в сумнівних місцях (у квартирах в іспанському Гарлемі, що кишіли тарганами, на обпісяних сходах багатоповерхівок у Сент-Ніколасі) і знав, що мені не варто виявляти інтерес, оскільки в моїй дотеперішній практиці оборудки такого типу відбувалися завжди однаково. Ти стоїш розслаблений і неуважний, не розмовляєш, якщо в цьому немає потреби, і, як тільки одержуєш те, по що прийшов, ідеш собі геть.

— «Під захистом янголів», обісцятися можна, — сказав Борис мені на вухо, нечутно підійшовши збоку.

Я не сказав нічого. Хоч минуло стільки років від початку нашого знайомства, для нас було елементарно просто торкнутися головами й шепотіти щось одне одному, наче в класі Спірсецької, чого в нинішній ситуації, мабуть, робити було не варто.

— Ми прибули вчасно, — сказав Борис, — але один із їхніх людей запізнюється. Ось чому Вдячний Мрець[200] так нервується. Він хоче, щоб ми дочекалися їхнього третього. Вони самі винні, що змінювали місце зустрічі так часто.

— Що тут відбувається?

— Вітя все залагодить, — сказав Борис, штурхнувши носаком висохлий кавалок шерсті на підлозі. «Дохла миша?» — подумав я, здригнувшись, перш ніж зрозумів, що то жована-пережована котяча іграшка, одна з кількох, що валялися на підлозі біля потемнілого від сечі котячого лотка, який стояв, напівсхований, з кавалками лайна та всім іншим, під столом на чотирьох осіб.

Я міркував про те, чи поліпшує роботу кав’ярні брудний лоток із котячими екскрементами, залишений там, де клієнти могли в нього вступити, не кажучи вже про те, наскільки це приємно, корисно для здоров’я чи навіть законно, коли до мене дійшло, що балачка закінчилась і обидва переговорники — Віктор Вишня та старий шкарбан — обернулися до нас із Юрієм, шкарбан підступив ближче, його погляд перестрибував від мене до сумки, що була в руках Юрія. Юрій слухняно ступив уперед, відкрив сумку, поставив її на підлогу, нахиливши голову, й відступив убік, щоб старий пень міг подивитися на неї. Старий заглянув у сумку, короткозоро примруживши очі й наморщивши носа. З роздратованим вигуком він подивився на Вишню, який залишився незворушним. Вони перекинулися ще кількома незрозумілими для мене фразами. Старий здавався невдоволеним. Потім він закрив сумку, випростався й подивився на мене — очі в нього бігали.

— Фарруко, — затинаючись сказав я, забувши своє прізвище й сподіваючись, що мені не треба буде вимовляти його.

Вишня подивився на мене промовистим поглядом: документи.

— Гаразд, гаразд, — сказав я, засунувши руку в нагрудну кишеню свого піджака, щоб дістати звідти вексель та депозитний сертифікат, і розгорнув їх, сподіваючись, що мій рух видається недбалим, мовляв, я перевіряю свої документи, перш ніж їх показати…

Франтішек… Та щойно я простяг руку — бам, сталося щось схоже на порив вітру, який залітає в дім і гримає дверима в тому напрямку, в якому не сподіваєшся нічого почути, — Віктор Вишня швидко ступив за спину старого шкарбана й ударив його в потилицю руків’ям пістолета з такою силою, що кашкет злетів у старого з голови, коліна підігнулись і він упав на підлогу, застогнавши. Індонезієць, який досі стояв, прихилившись до стіни, здавалося, здивувався з того, що відбулося, не менше, ніж я; він завмер, і наші погляди зустрілися майже по-дружньому прямо — що це за херня? — і я ніяк не міг зрозуміти, чому він не відривається від стіни, поки не оглянувся й із жахом побачив, що Борис і Юрій обидва взяли його на мушку: Борис акуратно тримав руків’я пістолета в лівій руці, а Юрій в одній руці тримав свій, а в другій сумку з грішми, і відступав до вхідних дверей.

Щось метнулось у глибині кав’ярні, хтось там вибіг із кухні: молода азіатка — ні, хлопець: біла шкіра, перелякані очі окинули поглядом кімнату, шия замотана барвистим шарфом; метляючи довгим волоссям, він одразу зник.

— Хтось там є в глибині кімнати, — швидко промовив я, кинувши погляди навсібіч, ав’ярня закрутилася навколо мене, немов на карнавальній каруселі, а серце так стугоніло, що я не міг правильно вимовити слова, я не був упевнений, що хтось їх почув — принаймні чи почув їх Вишня, він саме схопив діда за джинсовий піджак, обхопив його шию рукою, приставивши пістолет до скроні, й, не перестаючи горлати на нього не знаю вже якою там східноєвропейською мовою, потяг його до комори, тоді як індонезієць обережно відокремився від стіни й подивився на нас із Борисом поглядом, що, як на мене, тривав дуже довго.

— Ви, суки, ще пошкодуєте про це, — спокійно промовив він.

— Руки, руки, — люб’язно нагадав йому Борис. — Я повинен їх бачити.

— Я не маю зброї.

— Все одно, тримай руки на видноті.

— Гаразд, гаразд, — відповів йому індонезієць не менш люб’язно.

Він оглянув мене згори донизу, тримаючи руки вгору — запам’ятовуючи моє обличчя, як я з жахом зрозумів, заносячи його у свою базу даних, — а потім обернувся до Бориса.

— Я знаю, хто ти, — сказав він.

Холодильник із фруктовими соками миготів підводним світлом. Я чув власне дихання — вдих, видих, вдих, видих. На кухні щось брязнуло металом. Неясні крики.

— Будь ласка, лягай, — сказав Борис, показавши йому на підлогу.

Індонезієць слухняно став навколішки й дуже повільно витягся на повний зріст. Але він не здавався зляканим.

— Я знаю, хто ти, — знову сказав він трохи здушеним голосом.

Краєм ока я вловив якийсь рух, такий швидкий, що аж здригнувся: чорний, як диявол, кіт, мов жива тінь, перелетів із темряви в темряву.

— І хто ж я такий?

— Боря з Антверпена, хіба ні? — Він збрехав, що не має зброї; навіть я бачив, як вона випинається горбом у нього під пахвою. — Боря-поляк? Боря-Весела-Травичка? Приятель Горста?

— Ну то й що? — приязно запитав Борис.

Індонезієць змовчав. Борис, змахнувши головою й відкинувши волосся з очей, насмішкувато пирхнув і хотів, певно, сказати щось саркастичне, але саме в ту мить Віктор Вишня з’явився в глибині приміщення, сам, він витягував із кишені щось схоже на наручники, й серце в мене підстрибнуло, коли я побачив у нього під рукою пакунок відповідного розміру й товщини, загорнутий у білу повсть, перев’язаний двоколірною шворкою. Він поставив коліно на спину індонезійця й почав застібати наручники на його зап’ястках.

— Ходімо звідси, — сказав Борис. Але мої м’язи застигли, закам’яніли, і він легенько мене підштовхнув. — Ну ж бо! Біжи в машину!

Я тупо озирнувся — дверей я не побачив, не було дверей — а потім вони з’явились, і я вискочив назовні так швидко, що послизнувся на котячій іграшці й мало не впав, кинувшись до «рейндж-ровера», який чмихав біля хідника. Юрій стояв біля машини, дивлячись в обидва кінці вулиці під дрібним дощем, який щойно почався.

— В машину, в машину, — прошепотів він, ковзнувши на заднє сидіння й рукою показавши, щоб я сідав поруч із ним, і саме в ту мить Борис і Віктор Вишня вибігли з кав’ярні, також стрибнули в машину, й ми поїхали геть на досить спокійній і незадовільній для мене швидкості.

Х

Коли наша машина знову виїхала на головну дорогу, в ній панувала радість. Сміх, веселощі, всі давали одне одному п’ять, але моє серце так гупало, що я ледве міг дихати.

— Що сталося? — прохрипів я кілька разів, хапаючи ротом повітря й дивлячись то на одного, то на іншого, тоді як вони нехтували мною, голосно базікаючи сумішшю російської й української мов, усі четверо, включно з Ширлі Темплом. — Анґлійскій!

Борис обернувся до мене, витираючи очі, та обійняв мене за шию.

— Наші плани змінилися, — сказав він. — Усе, що сталося, було імпровізацією. На такий успіх ми не могли розраховувати. Їхній третій не прийшов.

— І ми взяли їх голіруч!

— Захопили зненацька!

— З голими сраками на унітазі!

— Але ж ти, — я мусив передихнути, щоб завершити фразу, — обіцяв зброю не застосовувати.

— Але ж нікого навіть не поранено. То яка різниця?

— Чому ми просто не заплатили?

— Бо нам пощастило! — Він викинув руки вгору. — Такий шанс буває лише раз у житті. Нам пощастило! Що вони збиралися робити? Їх було двоє — нас четверо. Якби вони мали глузд у голові, вони нас не впустили б. І я розумію, що сорок тисяч гроші не такі великі, але чому я платитиму їм бодай один цент, якщо не повинен платити? Платити за мою власність, украдену в мене? — Борис пирхнув. — Ти бачив вираз на обличчі Вдячного Мерця? Коли Вишня стукнув його по кумполу?

— Ти знаєш, на що він нарікав, той козел старий? — запитав Віктор, переможно обернувшись до мене. — Він хотів, щоб ми йому заплатили в євро. «Це що, долари? — сердито буркнув він, зобразивши кислий вираз обличчя діда. — Ви привезли мені долари?!»

— Але тепер він хотів би, щоб ці долари були в нього.

— Закладаюся, він кається, що розтулив пельку.

— Почути б його телефонну розмову з Сашею.

— Хотів би я знати, як звуть того чувака, який їх кидонув. Почастував би його випивкою.

— Цікаво, де він тепер?

— Мабуть, удома, приймає душ.

— Готує свій урок із Біблії.

— Дивиться різдвяний концерт по телевізору.

— Найімовірніше, чекає нас не в тому місці.

— А що, — моє горло зсудомило, аж я мусив зробити ковтальний рух, аби говорити далі, — а що з тим хлопчиною?

— Га? — Пішов дощ, краплі падали на лобове скло. Вулиці були чорні й блискучі.

— З яким хлопчиною?

— Пацаном. А може, то була дівчина. Він визирнув із кухні.

— Що ти сказав? — обернувся до мене Вишня — він ще не відсапався й важко дихав. — Я нікого не бачив.

— Я також.

— А я бачив.

— Яка вона була на вигляд?

— Молода. — У мене перед очима досі стояло юне примарне личко, злегка розтулений рот. — У білому халаті. Схожа на японку.

— Справді? — з цікавістю запитав Борис. — Ти вмієш відрізняти їх на вигляд? З Японії вона, з Китаю чи з В’єтнаму?

— Я добре не роздивився. Обличчя азіатське.

— То пацан був чи дівка?

— Мені здається, тут лише дівчата на кухні працюють, — сказав Юрій. — Макробіотика. Бурий рис і все таке.

— Я… — тепер я справді не був упевнений.

— Ну, знаєш, — Вишня пригладив долонею своє коротко підстрижене волосся. — Хто б вона не була, я радий, що вона втекла, бо знаєте, що я ще там знайшов? «Моссберґ 500». Обріз.

Його слова зустріли сміхом і свистом.

— Мать його розтуди.

— Де він був? Ґроздан же не…

— Ні. Висів під столом, загорнутий у якусь, — він зобразив замотаний і підвішений вантаж, — як ви її називаєте… У якусь ганчірку. Я побачив його, лише коли ліг на підлогу. Подивився вгору, а він висить у мене над головою.

— Ти ж його там не залишив?

— Ні! Я охоче взяв би його з собою, але він був надто великий, а руки в мене були зайняті. Я розгвинтив його, витяг запобіжник, і викинув на вулицю. А ще, — він дістав із кишені срібний пістолет із коротким дулом і подав його Борисові, — я знайшов там оце.

Борис підніс пістолет до світла й оглянув його.

— Симпатичний кишеньковий пістолетик. У нього під штаньми на литці була кобура. Але, на його нещастя, він виявився не досить моторним.

— Наручники, — сказав Юрій, звертаючись до мене й трохи нахиливши голову. — Вітя все передбачає.

— Ну, знаєте, — Вишня витер піт зі свого широкого лоба, — вони легенькі, носити їх зручно, й завдяки їм я багато разів не стріляв у людей. Я не люблю когось ранити, якщо в цьому немає потреби.

Середньовічне місто: покручені вулички, ліхтарі на містках, посічені дощем канали, притрушені легкою памороззю. Безліч безіменних крамничок, освітлені вітрини, білизна й пояси з підтяжками, кухонні прибори, розкладені, як хірургічні інструменти, всюди незрозумілі слова: «Snel bestellen», «Retro-stijl», «Showgirl-Sexboetiek»[201].

— З чорного ходу двері були відчинені, — сказав Вишня, виплутуючись зі своєї спортивної куртки і приклавшись до пляшки з горілкою, яку Ширлі Т. дістав із-під переднього сидіння (руки йому трохи тремтіли, а обличчя, передусім ніс, як в оленя Рудольфа, було червоне). — Вони, певно, залишили їх відчиненими для нього, для їхнього третього, щоб він увійшов із чорного ходу. Я зачинив їх і замкнув — примусив Ґроздана зачинити й замкнути, приставивши пістолет йому до голови, він хлюпав носом і ревів, як дитина…

— Цей «Моссберґ», — сказав мені Борис, узявши пляшку, яку йому передали з переднього сидіння, — штука паскудна. Якщо ствол обрізаний, кулі з нього до Гамбурґа долетять. Прицілься з нього кудись далеко в блядську порожнечу, і перестріляєш половину людей, які стоятимуть навколо тебе.

— А непогана думка, правда? — по-філософськи зауважив Віктор Вишня. — Сказати, що їхній третій ще не прийшов, мовляв, зачекайте ще хвилин п’ять. Пробачте, затримка вийшла, він буде через хвилину. А він уже сидить у задній коморі з обрізом у руках. Нормально підстрахувалися, якщо такий у них був план…

— Схоже, вони справді задумали щось подібне.

— Думаю, ми дивом вислизнули з халепи…

— Туди під’їхав автомобіль і зупинився біля передніх дверей, налякавши Ширлі й мене, — сказав Юрій, — коли ви всі були всередині кав’ярні, з автомобіля вийшли двоє хлопців, ми думали, що ми в гівні, але то були лише двоє французів, які шукали ресторан…

— Але в задній коморі, Богу дякувати, не було нікого, я поклав Ґроздана на підлогу й прикував до батареї, — сказав Вишня. — А, до речі! — Він підняв пакунок у повстяній обгортці. — Це для тебе.

Він передав його через сидіння Юрію, який обережно, кінчиками пальців, наче це була таця, яку він боявся перекинути, передав його мені. Борис, допивши свій ковток, витер рота тильним боком долоні, весело вдарив мене пляшкою по руці й заспівав: «Веселого Різдва, веселого Різдва!»

Пакунок тепер лежав у мене на колінах. Я провів долонями по краю. Повсть була такою тонкою, що я відразу відчув: це вона, моя картина, — і вага, і густина могли належати тільки їй.

— Ну ж бо, — сказав Борис, кивнувши головою, — ти ліпше розгорни, переконайся, що це не підручник з основ державного управління. Де вона була? — запитав він Вишню, коли я почав розв’язувати шворку.

— У брудному закапелку зі швабрами. В якійсь паршивій пластмасовій папці. Ґроздан привів мене прямо до неї. Я думав, він почне витребенюватись, але дуло пістолета на скроні прояснило його розум. Немає сенсу прощатися з життям, коли навколо ще стільки пиріжків із марихуаною.

— Поттере, — сказав Борис, намагаючись привернути мою увагу, а потім знову: — Поттере.

— Так?

Він підняв сумку з грішми.

— Ці сорок штук підуть Юрію та Ширлі Т. Дам їм трохи зелені. За їхні послуги. Бо лише завдяки їм ми не заплатили Саші жодного цента за честь поцупити твою власність. А щодо Віті, — він потягся через спинку сидіння, щоб потиснути йому руку, — то ми більш ніж розрахувалися. Тепер борг за мною.

— Ні, я ніколи не зможу сплатити те, що я тобі заборгував, Борю.

— Забудь про це. Дрібниці.

— Дрібниці? Дрібниці? Неправда, Борю, цієї ночі я живий тільки завдяки тобі й завдяки тобі житиму кожної ночі аж до останньої.

Історія, яку він розповідав, була цікава, якби ще я її слухав — хтось звинуватив Вишню в якомусь неназваному, але, мабуть, дуже серйозному злочині, якого він не вчиняв, узагалі не мав до нього жодного стосунку, цілком невинний, якийсь мужик накапав на нього, щоб скоротити собі термін, і якби Вишня у свою чергу не накапав на своїх вищих («що було б украй нерозумно, якщо я хотів і далі землю топтати»), йому світило десять років відсидки, але Борис, Борис його врятував, бо він вистежив мерзотника, той перебував в Антверпені, під заставою, і розповідь про те, як йому це вдалося, була надзвичайно плутаною й цікавою, і у Вишні перехопило горло, він рознервувався й став шморгати носом, а історія ще далеко не закінчилась, і, схоже, далі там були підпал, кровопролиття, і — в якийсь спосіб — бензопилка, але на ту мить я вже не чув жодного слова, бо нарешті розв’язав шворку, і світло вуличних ліхтарів та віддзеркалення дощу осяяли мою картину, мого щигля, який — я в цьому не мав найменшого сумніву, навіть не подивившись на зворотний бік картини, — був справжнім, непідробним.

— Бачиш? — сказав Борис, урвавши Вітю в найцікавішому місці його історії. — Придивися пильніше, тепер ти бачиш, що це твоя золотая птіца? Я ж тобі казав, що ми подбали про неї, хіба ні?

Я недовірливо водив пучками пальців по краях дошки, як Фома Невіруючий по долонях Христа. Як знає кожен торгівець меблями і як підтверджує практика того ж таки Фоми Невіруючого, набагато важче обманути чуття дотику, аніж зір, і навіть через багато років мої руки дуже добре пам’ятали картину, і пальці відразу ковзнули вниз, де мали бути сліди від цвяхів, крихітні дірочки, бо колись (як то кажуть, у прадавнину) ця картина була прицвяхована над таверною або прикрашала якийсь комод, хто знає.

— Він ще там живий? — запитав Віктор Вишня.

— Думаю, так. — Борис штурнув мене ліктем під ребра. — Скажи що-небудь.

Але я не міг. Картина була справжньою, я це знав навіть у темряві. Жовті опуклі смуги на крилі й пера, тонко наведені кінчиком держальця пензля. Щербинка на верхньому лівому краї, якої там не було, крихітне ушкодження менш як у два міліметри, але в усьому іншому картина бездоганна й неушкоджена. Я став іншим, а картина — ні. І в міру того, як світло ковзало по ній, мене опанувало дивне відчуття власного життя, яке здалося мені безладним і раптовим викидом енергії, біологічними радіоперешкодами, випадковим, як вуличні ліхтарі, що пробігали повз наші вікна.

— Яка ж вона гарна! — з любов’ю в голосі промовив Юрій, нахилившись через моє праве плече, щоб подивитися на картину. — Така чиста! Як ромашка! Ти ж розумієш, що я хочу сказати? — запитав він, штовхнувши мене ліктем, коли я нічого не відповів. — Квітка, одна посеред поля. Знаєш… — Він показав захопленим жестом: це дивовижно! — Ти розумієш, що я хочу сказати? — Він знову штурхнув мене в бік, але я ще був надто приголомшений, аби йому відповісти.

Борис тим часом щось бурмотів, звертаючись до Віктора наполовину англійською, наполовину російською, про птіцу та про щось іще, чого я не міг зрозуміти, про матір і дитину, про велику любов.

— Ти все ще хочеш зателефонувати копам від мистецтва? — запитав він, обхопивши мене рукою за плече й наблизивши голову до моєї голови, як тоді, коли ми були малими хлопцями.

— Ми ще можемо зателефонувати їм, — сказав Юрій, засміявшись і вщипнувши мене за другу руку.

— А й справді, Поттере! Зателефонуймо їм? Мабуть, він уже не хоче? Така чудова думка більше не приходить йому в голову, — сказав Борис через мене Юрію, піднявши брови.

ХІ

Коли ми заїхали в гараж і вилізли з машини, усі ще сміялися і розповідали про свої пригоди багатьма мовами, усі, крім мене, — я був блідий і наче заціпенів, мене опанував шок, недавні спогади миготіли переді мною в темряві, і я був такий ошелешений, що не міг промовити жодного слова.

— Подивіться на нього, — сказав Борис, коротко урвавши себе на середині фрази і стукнувши мене по руці. — Він має такий вигляд, ніби йому щойно відсмоктали найкраще в житті.

Вони всі реготали, дивлячись на мене, навіть Ширлі Темпл, весь світ перетворився на сміх, що розламувався й дзвенів металом, відбиваючись від кахляних стін, мареннєвий і фантасмагоричний, я переживав відчуття, що світ зростає і роздимається, наче казкова куля, відлітає до зірок, і я теж зареготав, хоч досі почувався геть приголомшеним і весь тремтів.

Борис закурив сигарету. Його обличчя здавалося зеленим у підземному світлі.

— Загорни цю річ, — люб’язно промовив він, кивнувши на картину, — а потім ми її покладемо у готелі в сейф і організуємо тобі справжнє відсмоктування.

Юрій спохмурнів.

— Я думав, що спочатку ми підемо поїсти.

— Ти маєш рацію. Я помираю з голоду. Насамперед обід, а потім відсмоктування.

— У «Блейка»? — запитав Вишня, відчиняючи пасажирські дверці «лендровера».

— За годину?

— Домовилися.

— Терпіти не можу ходити в такому вигляді, — сказав Вишня, смикнувши комір сорочки, яка була наскрізь мокра від поту й прилипла до тіла. — Але коньяку хильнув би. Якогось євро по сто за пляшку. Я б зараз цілу кварту перехилив. Ширлі, Юрій, — він щось сказав українською мовою.

— Він сказав, — пояснив мені Борис під гучний регіт, — що сьогодні нас пригощають Ширлі та Юрій. Із оцього…

Юрій тріумфально підняв сумку.

Потім — пауза. Юрій здавався стурбованим. Він щось сказав Ширлі Темплу, а Ширлі, засміявшись йому у відповідь і загравши ямочками, відсторонив його рукою й відсунув сумку, яку Юрій намагався йому передати, і закотив очі, коли Юрій підсунув її знову.

— Не сейчас, — роздратовано кинув Віктор Вишня. — Не тепер. Поділитеся потім.

— Будь ласка, — сказав Юрій, знову відсуваючи від себе сумку.

— О, припини. Розділите гроші потім, а то ми стовбичитимемо тут усю ніч.

— Я хочу, чтобы Ширли взяла это, — сказав Юрій так виразно й чітко, що навіть я зі своїм примітивним русскім зрозумів його.

— Не візьму! — відповів Ширлі англійською мовою, і — не стримавшись — поглянув на мене, аби переконатися, що я його почув, схожий на хлопчика в школі, який пишається своєю правильною відповіддю.

— Ну, годі вам. — Борис, уперши руки в боки, роздратовано поглянув на сперечальників. — Хіба має значення, хто повезе гроші у своїй машині? Хтось із вас готовий ушитися з ними? Ми всі тут друзі. То що ви зробите? — запитав він, коли ніхто з них не зрушив із місця. Залишите гроші тут на підлозі, щоб їх знайшов Діма? Вирішуйте хто-небудь.

Запала тривала мовчанка. Ширлі, стоячи зі складеними руками, рішуче похитав головою у відповідь на наполегливі вимоги Юрія, а потім зі стурбованим виглядом щось запитав у Бориса.

— Гаразд, гаразд, я згоден, — нетерпляче відповів Борис. — Рушаймо, — сказав він Юрію. — Ви троє поїдете разом.

— Ти переконаний?

— Не сумнівайтеся. Ви сьогодні попрацювали як слід.

— Ви дасте собі раду?

— Ні, — сказав Борис, — ми двоє підемо пішки. Звичайно, звичайно, — сказав він, уриваючи заперечення Юрія, — ми обійдемося без вас, їдьте собі. — І ми всі сміялися, коли Вітя, Ширлі та Юрій помахали нам на прощання («Давайтє!»), посідали в «рейндж-ровер» і поїхали вгору схилом, знову виїхавши на Овертом.

ХІІ

— Ох яка ніч! — сказав Борис, чухаючи живіт. — Я помираю з голоду! Їдьмо звідси й ми. Хоча, — він подивився назад, зсунувши брови, на «рейндж-ровер», який від’їздив, — а втім, байдуже. Ми від них не відстанемо. Тут зовсім близько. Від «Блейка» до твого готелю легко дійти пішки. А ти, — сказав він мені, похитавши головою, — не будь таким легковажним. Загорни картину. І перев’яжи шворкою, не можна ж її просто так тягати.

— Правда, — сказав я, — правда.

І підійшов до автомобіля, щоб покласти картину на капот, поки нишпоритиму в кишенях, шукаючи шворку.

— Можна мені подивитися? — запитав Борис, підходячи до мене.

Я відгорнув повсть, і ми двоє на мить застигли в незручних позах, схожі на тих фламандських дворян, які стоять на краю картини з зображенням Різдва.

— Ми мали великий клопіт, — Борис припалив сигарету й випустив дим, відвернувшись від картини, — але він себе виправдав, так?

— Так, — погодився я.

Наші голоси звучали жартівливо, але тихо, наче в хлопців, що почуваються ніяково в церкві.

— Я тримав її в себе довше, ніж будь-хто, — сказав Борис. — Якщо ми порахуємо дні. — А тоді додав зовсім іншим тоном. — Пам’ятай, якщо тобі захочеться, я можу завжди влаштувати так, що ти одержиш за неї гроші. Лиш одна оборудка, й ти забезпечиш себе на все життя.

Але я тільки похитав головою. Я не міг сформулювати словами те, що почував, це почуття було глибоким і суто внутрішнім, яким ми обмінялися багато років тому в музеї з Велті.

— Я лише пожартував. Начебто. Але все дуже серйозно, — сказав він, потерши кісточками пальців мій рукав. — Картина належить тобі. Цілком і безповоротно. Чом би тобі не потримати її трохи в себе, поки намилуєшся, а потім повернути в музей?

Я промовчав. Я вже сушив собі голову, як провезти її через кордон.

— Ну ж бо, загорни її. Нам треба забиратися звідси. Згодом ти зможеш дивитися на неї, скільки захочеш. О, дай-но її мені, — він висмикнув шворку з моїх незграбних рук — я все ще вовтузився з нею, намагаючись знайти її кінці. — Дозволь мені зробити це, бо інакше ми тут простовбичимо всю ніч.

ХІІІ

Картину було загорнуто й перев’язано, Борис узяв її під пахву і, востаннє затягнувшись сигаретою, обійшов машину до водійського місця й наготувався сісти за кермо, коли позаду нас пролунав спокійний і дружній голос з американським акцентом:

— З Різдвом!

Я обернувся. Їх було троє: двоє чоловіків середнього віку, що ліниво наближалися до нас із таким виглядом, ніби хотіли зробити нам послугу, — вони зверталися до Бориса, а не до мене, і, здавалося, були раді бачити його, а попереду них дріботів той азіатський хлопець. Його біле вбрання було аж ніяк не халатом для роботи на кухні, а якимсь асиметричним одіянням, виготовленим із білої вовни близько дюйма завтовшки. Він тремтів, і губи в нього посиніли від страху. Він був неозброєний, чи так здавалось, і добре, бо що я насамперед помітив в інших двох — великих мужиків із діловитим виглядом — це синій метал револьверів, який виблискував у слабкому люмінісцентному світлі. Проте навіть при цьому я не відразу все зрозумів — мене ошукав дружній голос; я думав, вони зловили хлопця й ведуть його до нас — аж поки я подивився на Бориса й побачив, що він завмер на місці й побілів, як крейда.

— Пробач, що ми так чинимо з тобою, — сказав американець Борисові, хоч тон його голосу не свідчив про те, що він жалкує, радше він був задоволеним.

Він був широкоплечий, у м’якому сірому пальті, мав знуджений вигляд, і, незважаючи на вік, було в ньому щось вередливе й дитяче, якась перезрілість, м’які білі руки і м’яка менеджерська байдужість.

Борис — із сигаретою в зубах — наче закам’янів.

— Мартін.

— Ага, привіт, — приязно підтвердив Мартін, тоді як другий мужик, білявий головоріз у бушлаті, з грубими рисами обличчя, як у персонажів нордичного фольклору, підійшов до Бориса, обхопив його за стан, забрав пістолет і передав Мартінові. У своїй розгубленості я подивився на хлопця в білому, але того наче вдарили молотком по голові, і те, що відбувалося перед його очима, втішало його не більше, ніж мене.

— Я знаю, тобі хріново, — сказав Мартін, — але ж ти візьми до уваги. — Його лагідний голос був разючим контрастом до його очей, бридких, як в отруйної гадюки. — Мені теж хріново. Ми з Фріцом були в «Піма» й не мали наміру нікуди тарабанитись. Ти бачиш, яка погода? Де наше сніжне Різдво?

— Що ти тут робиш? — запитав Борис, який, попри його нерухомість, був такий переляканий, яким я ніколи його не бачив.

— А що ти думаєш? — Мартін комічно стенув плечима. — Я здивований, як і ти, якщо це має якесь значення. Ніколи б не подумав, що Саша наважиться звернутися до Горста. Але ж у такій паскудній ситуації до кого він міг би звернутися ще? Ану віддай, — сказав він, приязно змахнувши пістолетом, і я з жахом побачив, що він навів його на Бориса й показав дулом на загорнутий у повсть пакунок у його руках. — Давай-но її сюди.

— Ні, — різко відповів Борис, відкинувши волосся з очей.

Мартін закліпав очима з виразом малого хлопця, чию забаганку несподівано для нього відмовляються задовольнити.

— Що ти сказав?

— Ні.

— Чого, чого? — засміявся Мартін. — Ні? Ти зі мною жартуєш?

— Борисе! Віддай йому картину! — затинаючись, промовив я, завмерши від жаху, тоді як той, кого назвали Фріцом, приставив дуло пістолета Борисові до скроні, а тоді схопив його за волосся й смикнув так рвучко, що Борис застогнав.

— Я тебе розумію, — приязно промовив Мартін, по-спільницькому подивившись на мене, ніби хотів сказати: «Ох, ці росіяни, ну й пришелепкуваті ж». — Ну, гаразд. Кінчай із цим. Віддай картину.

Борис знову застогнав, бо Фріц іще раз смикнув його за волосся, і через автомобіль він кинув на мене недвозначний погляд, який я зрозумів так ясно, ніби він звернувся до мене словами, — то був короткий і дуже специфічний знак очима, яким ми користувалися ще в ті дні, коли щось крали в крамницях: тікай, Поттере, бери ноги на плечі й тікай.

— Борисе, — сказав я після недовірливої паузи, — будь ласка, віддай їм картину, — але Борис лише застогнав знову, в розпачі, коли Фріц притис дуло пістолета йому під підборіддя, а Мартін ступив уперед, щоб забрати в нього картину.

— Чудово. Дякую, — сказав він голосом, у якому пролунав певний подив, запхавши пістолет собі під пахву й намагаючись розв’язати шворку, яку Борис зав’язав хитромудрим маленьким вузлом. — Оце накрутив! — Пальці в нього ледве-ледве ворушились, і, коли він потягся до картини, я зрозумів чому: він був під глибоким кайфом. — Але пробачте мені. — Мартін озирнувся, ніби хотів, щоб відсутні друзі теж побачили, як він добре впорався зі своєю справою, ще раз стенув плечима і, розплутуючи шворку на картині, сказав:

— Відведи їх он туди, Фріце.

І кивнув головою, показуючи на схожий на в’язницю куток гаража, де було зовсім поночі, й коли Фріц трохи відвернувся від Бориса, щоб показати мені пістолетом — мовляв, іди й ти, — я зрозумів, похоловши від жаху: Борис знав, чим усе закінчиться, від тієї миті, коли їх побачив, тому він і порадив мені тікати, принаймні спробувати втекти.

Але в ту мить, коли Фріц махав мені пістолетом, ми всі втратили з виду Бориса, чия сигарета раптом спалахнула снопом іскор. Фріц зойкнув і ляснув себе по щоці, потім, спотикаючись, відступив назад і вхопився за комір, коли сигарета впала йому на шию. У ту саму мить Мартін — морочачись із картиною якраз навпроти мене — підняв голову, і я ще тупо дивився на нього через дах автомобіля, коли почув справа від себе, як щось тричі ляснуло, що змусило нас обох обернутися туди. Коли ляснуло вчетверте (я заплющив очі й відхилився), струмінь теплої крові бризнув на автомобіль і вдарив мене в обличчя, а коли я знову розплющив очі, хлопчик-азіат відступав назад, проводячи рукою по животу, де червоніла кров, наче на фартусі різника, а я дивився на те місце, де була голова Бориса, й бачив освітлений напис «Beetaalautomaat op»[202]; кров струменіла з-під автомобіля, а Борис лежав долі на ліктях і ворушив ногами, намагаючись підвестися, я не міг зрозуміти, поранений він чи ні. І я, здається, бездумно перебіг до нього, бо в наступну мить, яку я усвідомив, я був на протилежному боці автомобіля й намагався допомогти йому піднятися, кров була всюди, Фріц перетворився на безформну купу, що привалилася до машини, з діркою в голові завбільшки з бейсбольний м’яч, і я встиг помітити, що пістолет Фріца лежить на підлозі, і тут почув, як Борис голосно скрикнув, і побачив Мартіна, який примружившись, із кров’ю на рукаві, нишпорив у себе під пахвою, шукаючи свій пістолет.

Усе сталося так, ніби перемоткою кінострічки мене викинуло вперед на кілька хвилин, бо я зовсім не пам’ятаю, як підняв із підлоги пістолет, пам’ятаю лише, як від пострілу моя рука підлетіла вгору, звук пострілу я почув лише тоді, коли мене пересмикнуло й гільза вдарила мене в обличчя, тоді я вистрелив знову, напівзаплющивши очі, моя рука підстрибувала з кожним пострілом, спусковий гачок виявляв великий опір, і я щоразу ніби підіймав важку засувку дверей, вікна автомобіля розлетілися на друзки, Мартін підняв руку, навколо розліталися скалки скла й шматки бетону, я поцілив Мартіну в плече, його м’який одяг став мокрим і темним, на ньому розповзалася темна пляма, запах пороху й оглушливе відлуння, що проникло глибоко в мій череп, схоже не так на звук, що вдарив у мої барабанні перетинки, як на стіну, яка обвалилась у моїй свідомості й відкинула мене в якусь тверду внутрішню чорноту з мого дитинства, і гадючі очі Мартіна зустрілися з моїм поглядом, і він нахилився над дахом автомобіля з націленим у мене пістолетом, і тоді я вистрелив у нього знову і влучив йому в голову над оком, звідти бризнув струмінь крові, від якого я ухилився, і тоді десь позаду себе я почув тупотіння ніг по бетону — хлопець-азіат у білому одязі біг угору схилом у напрямку вулиці, тримаючи картину під пахвою, відлуння звучало в обкладеному кахлями просторі, і я мало не пристрелив його також, але все знову перемоталось, і я відхилився від автомобіля, перегнувся надвоє, упершись руками в коліна, а пістолет опинився на підлозі, я не пам’ятав, як випустив його з руки, хоча звук почув, він усе торохтів і торохтів по підлозі, а я досі чув відлуння пострілів і відчував, як здригається пістолет у мене в руці, блюючи й перегнувшись навпіл, відчуваючи, як тече й зсідається в мене на язиці кров Фріца.

З темряви до мене долинуло тупотіння ніг, і я знову не міг бачити, хто там біжить, або бодай ворухнутися, мене оточувала чорнота, і я падав, хоч знав, що не можу впасти, бо сидів на викладеній із кахлів низенькій стінці, затиснувши голову між колінами, дивлячись униз на червоне мокротиння чи блювоту на блискучій, пофарбованій епоксидкою бетонній підлозі між моїми черевиками, й тут з’явився Борис, засапаний і закривавлений, він біг до мене, і його голос долинав до мене через мільйон миль, Поттере, з тобою все гаразд? Він утік, я не зміг його наздогнати.

Я притулив долоню до обличчя й подивився на червоні мазки на ній. Борис щось мені говорив досить енергійно й наполегливо, та хоч він трусив мене за плече, я бачив лише, як ворушаться його губи, й чув якусь беззмістовну мішанину слів, що долинала до мене, наче крізь звуконепроникне скло. Дим після пострілів із пістолета нагадував мені підбадьорливий нашатирний запах мангеттенських гроз і мокрої бруківки міських вулиць. Двері світло-блакитного «міні-купера» були в червону крапочку, наче яйце вільшанки. Ближче до мене підповзала темна пляма з-під Борисового автомобіля, блискуча атласна калюжа у три фути завширшки, що сунула вперед, наче амеба, і я думав, як скоро вона досягне моїх черевиків і що мені робити, коли вона їх досягне.

Із силою, але без гніву Борис врізав мені потужного ляпаса. Цей удар не мав у собі нічого особистого, він просто хотів привести мене до тями. Надати, так би мовити, першу допомогу.

— Ходімо, — сказав він. — Не забудь свої окуляри, — додав він, показавши на них кивком голови.

Мої окуляри — забризкані кров’ю, але не розбиті — лежали біля моїх ніг. Я не пам’ятав, коли вони з мене спали.

Борис сам їх підняв, витер скельця рукавом і віддав мені.

— Ходімо, — сказав він, схопивши мене за руку й піднявши на ноги. Його голос звучав рівно й заспокійливо, хоч він був забризканий кров’ю, і я відчував, як тремтять йому руки. — Усе скінчилося. Ти нас урятував. — Від пострілів у мене дзвеніло у вухах, наче цілий рій цикад там стрекотів. — Ти молодець. А зараз нумо сюди. Поквапмося.

Він провів мене повз скляний офіс, зачинений і темний. Моє пальто з верблюжої шерсті було заляпане кров’ю, і Борис зняв його з мене, як гардеробник, вивернув і повісив на бетонний стовп.

— Цього тобі доведеться позбутися, — сказав він, бридливо здригнувшись. — Сорочки також. Не тепер — потім. А зараз ходімо сюди.

Він відчинив двері й пропхався в них за мною, увімкнувши світло.

Затхлий туалет, що смердів сечею й таблетками для пісуарів. Умивальника там не було, лише кран і злив у підлозі.

— Швидше, швидше, — сказав Борис, відкривши кран на повну потужність. — Тут не до краси. Лише — уф!

Він скривив гримасу, підсунувши голову під струмінь води, бризкаючи на обличчя, шуруючи його долонею…

— Твоя рука, — автоматично сказав я.

Він тримав її якось не так, як треба.

— Так, так, — бризки холодної води розліталися всюди, заповнили все повітря, — він мене поранив, не тяжко, лише подряпина. О Боже, — сказав він, спльовучи й розбризкуючи воду, — я мусив тебе послухати. Адже ти намагався мене остерегти. Борисе, сказав ти, хтось тут є. На кухні! Але хіба я тебе послухав? Ні. Цей малий гівнюк — китайчик — коханець Саші. Ву, Ґу чи як там його, я не в змозі запам’ятати, як його звуть. А, бля, — він знову підсунув голову під струмінь і забулькотів водою, — ти врятував нас, Поттере, я вже думав, нам кінець…

Випроставшись і відступивши від крана, він потер руками обличчя, розчервоніле й мокре.

— О’кей, — сказав він, витираючи від води очі, потім підтягнув мене до крана, що гуркотів і плювався, — а зараз ти. Підсовуй туди голову — так, так, вода холодна! — Він тримав мою голову й не дав мені ухилитися. — Пробач! Я знаю! Руки, обличчя…

Холодна, як крига, вода забила мені ніс, я ще ніколи не відчував такого холоду, зате це трохи привело мене до тями.

— Швидше, швидше, — сказав Борис, відтягуючи мене від крана. — Костюм темний, на ньому нічого не видно. Щодо сорочки ми нічого не зможемо вдіяти, дай-но я підійму тобі комір. Твій шарф у машині, так? Обмотаєш його навколо шиї. Ні, ні, не треба… — Я тремтів і хотів надягти пальто, зуби в мене цокотіли від холоду, уся верхня частина тіла була мокра. — Гаразд, накинь його на плечі, але навиворіт, бо геть замерзнеш.

— Твоя рука.

Хоч його пальто було темне, а світло слабке, я побачив обпалену пляму на його біцепсі, чорне волосся там злиплася від крові.

— Не звертай уваги. Дрібниці. Боже, Поттере, — сказав він, прямуючи до свого автомобіля майже бігцем, я намагався не відстати, запанікувавши від самої думки про те, що можу загубитися й залишитися тут сам. — Мартін! Цей поганець хворів на тяжкий діабет, я вже кілька років чекав, коли він здохне. Вдячний Мерцю, перед тобою я теж у боргу! — Він поклав тупоносий револьвер собі в кишеню, потім із нагрудної кишені костюма дістав пакетик із білим порошком, який відкрив і все з нього висипав.

— Ну от, — сказав він, обтрусивши руки й відступивши назад. Він сполотнів, зіниці не рухались, і навіть коли він дивився на мене, то, здавалося, не бачив. — Це все, що вони шукатимуть. У Мартіна, безперечно, був такий порошок, ти бачив, які вони обидва були накачані. Тому він так і гальмував — і Фріц теж. Вони не чекали цього дзвінка — не сподівалися, що сьогодні їм доведеться попрацювати. Боже, — він заплющив очі, — як же нам пощастило! — Спітнілий, смертельно блідий, він витер лоба. — Мартін мене знає, він знає, що я ношу, він не чекав, що я маю ще один пістолета, а ти — тебе вони взагалі не брали до уваги. Сідай у машину, — сказав він. — Ні, ні, — він схопив мене за руку; я плентався слідом за ним, наче сновида, до водійського місця, — не сюди, тут чого тільки не навалено. Ох! — Він завмер, здавалося, на цілу вічність у миготливому зеленавому світлі, потім обернувся до власного револьвера, що лежав на підлозі, підняв його й начисто витер клаптем тканини, який дістав із кишені, а тоді, обережно тримаючи його тканиною, кинув на підлогу.

— Ух! — сказав він, намагаючись вирівняти дихання. — Це зіб’є їх із пантелику. Їм знадобляться роки, щоб визначити походження оцієї штуки. — Він замовк, підтримуючи поранену руку другою рукою, й окинув мене поглядом знизу вгору. — Кермувати зможеш?

Я нічого не відповів. Голова в мене йшла обертом, я тремтів. Моє серце, після того як воно на кілька хвилин зупинилося й застигло, тепер загупало тяжкими, гострими, болючими ударами, наче хтось бив мене кулаком у груди.

Борис похитав головою, клацнув язиком.

— Сідай з другого боку, — сказав він, коли я знову поплентався слідом за ним на неслухняних ногах. — Ні, ні. — Він обвів мене навколо машини, відчинивши передні дверцята з боку пасажира й легенько мене підштовхнувши.

Я вимок до рубця. Мене морозило. Нудило. На підлозі лежала пачка жувальної гумки «Стіморол». Автомобільна мапа: Франкфурт, Оффенбах, Ганау.

Борис обійшов навколо машини, оглянувши її. Потім обережно повернувся до водійського місця, трохи хитаючись, намагаючись не вступити в калюжу крові, й сів за кермо, взявши його в обидві руки й зробивши глибокий вдих.

— О’кей, — сказав він, видихнувши повітря, розмовляючи сам із собою, як пілот перед вильотом на небезпечне завдання. — Пристебнімося. Ти також. Стоп-сигнали працюють? А задні фари? — Він поплескав себе по кишенях, покрутився на сидінні, увімкнув обігрів на максимум. — Пального повен бак — добре. Сидіння підігріваються — буде тепло. Не можна, щоб нас зупинили, — сказав він. — Бо я не можу водити машину.

Безліч дрібних звуків: тріскотіння шкіри на сидіннях, вода, що скапувала з мого рукава.

— Ти не можеш кермувати? — запитав я в напруженій дзвінкій тиші.

— Можу, звичайно. Тобто вмію. Я, — він зрушив машину з місця, поклавши руку на спинку мого сидіння, — чому, думаєш, тримаю власного шофера? Думаєш, це моя фантазія? Ні. Я маю судимість, — сказав він, піднявши вказівний палець, — мене зловили за кермом п’яного.

Я заплющив очі, щоб не бачити закривавленої купи, повз яку ми проїздили.

— Тому, розумієш, якщо нас зупинять, то мене візьмуть під арешт, а нам цього аж ніяк не треба. — Я ледве міг чути, що він говорить, бо у вухах мені дзвеніло. — Ти мені допомагатимеш. Дивитимешся на вуличні знаки й не дозволятимеш виїхати на автобусну смугу. Велодоріжки тут червоні, на них також виїздити не можна, тож ти поглядай і на них.

Ми знову виїхали на Овертом, прямуючи в Амстердам: «Locksmith Sleutelkluis», «Vacatures», «Digitaal Printen», «Haji Telecom», «Onbeperkt Genieten»[203], арабські літери, смуги світла, усе наче в кошмарі — я ніколи не виїду з цієї паскудної дороги.

— Тут треба повільніше, — похмуро сказав Борис. Він здавався виснаженим і змученим. — Trajectcontrole[204]. Допомагай мені стежити за знаками.

На манжетах у мене була кров. Великі яскраві краплі.

— Trajectcontrole. Це означає, що спеціальний автомат підказує поліції: ти перевищив швидкість. Полісмени тут їздять у машинах без жодних знаків, принаймні більшість із них, й іноді вони їдуть за тобою тривалий час, перш ніж спинять тебе остаточно. Нам пощастило — машин на шосе сьогодні ввечері зовсім мало. Вікенд, я думаю, та й свято. Але тут і район такий, де не надто бурхливо Христос рождається, якщо ти мене розумієш. Ти зрозумів, що сталося? — запитав Борис, перевівши дух і почухавши носа.

— Ні, — відповів йому хтось інший, а не я.

— Усе це Горст. Обидва хлопці працювали на Горста. Фріц, можливо, був єдиною людиною в Амстердамі, яку він міг так швидко зірвати з місця, але — Мартін, блядь! — Він говорив швидко й плутано, так швидко, що слова зашпортувались і не встигали вилітати, і погляд у нього був безвиразний і плаский. — Хто ж міг знати, що Мартін у місті? Знаєш, як познайомилися Горст і Мартін? — сказав він, подивившись на мене скоса. — У психлікарні. У крутій божевільні в Каліфорнії. Горст її називав: готель «Каліфорнія». Це було давно, коли родина Горста ще спілкувалася з ним. Горст там від наркозалежності лікувався, а Мартіна тримали там, бо він був справжній, натуральний псих. Такий божевільний, які людям очі виколюють. Я бачив, як Мартін робить такі речі, про які навіть говорити не хочу…

— Твоя рука.

Вона боліла йому. Я бачив, як сльози блищали в його очах.

Борис скривився.

— Ет! Не звертай уваги. Пусте. Ой, — сказав він, піднявши лікоть так, щоб я міг обмотати шнур від телефонної зарядки навколо його руки — я висмикнув його із гнізда й двічі обмотав навколо рани, затягнувши так сильно, як тільки міг, — молодець, тепер мені менше болітиме. Дякую. Хоч потреби, власне, й не було. Лише подряпина, хоч синець і досить серйозний, я думаю. На щастя, пальто в мене досить грубе. Прочистимо рану — якийсь антибіотик і щось проти болю, — й усе зі мною буде гаразд. Мені, — глибокий тремтливий вдих, — конче треба знайти Юрія і Вишню, сподіваюся, вони поїхали прямо до «Блейка». Діму також треба попередити про рейвах, який ми зчинили в його гаражі. Це його не потішить, — з’являться копи, проблем буде безліч, — але все матиме вигляд якоїсь випадкової сутички. Підстав прив’язувати його до цього не буде.

Миготіли фари автомобілів. Кров стугоніла в моїх вухах. Машин на дорозі було небагато, але кожна примушувала мене здригнутися.

Борис застогнав і провів долонею по обличчю. Він щось говорив дуже швидко й схвильовано.

— Що ти сказав?

— Я кажу, це якась нісенітниця. Я все ще не можу розібратися. — Голос у нього звучав надтріснутим стакато. — Бо я про що думаю — може, я помиляюся, може, я параноїк, — але раптом Горст знав усе від самого початку? Знав, що картину поцупив Саша? Але Саша вивіз картину з Німеччини й спробував позичити гроші під її заставу за спиною Горста. А потім, коли справи склалися погано, Саша запанікував, і до кого він міг звернутися? Звичайно, я лише висловлюю вголос свої думки, можливо, Горст і не знав, що Саша її взяв, можливо, він би й ніколи про це не довідався, якби Саша не повівся так безтурботно й так по-дурному, — прокляття, ми знову виїхали на цю кругову дорогу, — несподівано сказав Борис. Ми з’їхали з Овертому й кружляли по колу. — У якому напрямку я повинен їхати? Увімкни навігатор.

— Я… — Я потицяв у кнопки. Незрозумілі слова, меню, якого я не міг прочитати. Geheugen, Plaats[205], я повернув ручку, інше меню, Gevarieerd, Achtergrond[206].

— О, прокляття. Ми спробуємо цей напрямок. Боже, ще б трохи і… — сказав Борис, звернувши надто круто й розбризкуючи воду. — А ти кремінь, Поттере. Фріц майже відключився, куняв уже практично, але Мартін — о Боже! І тут ти! Виявився таким хоробрим. Ура! Я навіть забув, що ти тут є. Але ти тут був! Невже й справді ніколи зброї в руках не тримав?

— Ні.

Вологі чорні вулиці.

— Дозволь мені щось сказати, на перший погляд кумедне. Але це комплімент. Ти стріляв, як дівчина. Ти знаєш, чому це комплімент? Тому що, — сказав Борис, захлинаючись, із гарячковою невиразністю, — у загрозливій ситуації, якщо є чоловік, який ніколи не стріляв, і жінка, яка ніколи не стріляла, то жінка — так казав Бобо — має набагато більше шансів влучити у свою ціль. Більшість чоловіків хочуть здаватися крутими, вони надивилися надто багато кінофільмів, вони надто нетерплячі й стріляють надто швидко. Прокляття, — несподівано лайнувся Борис, натиснувши на гальма.

— Що таке?

— Цього нам не треба.

— Чого нам не треба?

— Ця вулиця закрита.

Він увімкнув задній хід. Здав назад.

Будівництво. Паркани з бульдозерами за ними, будинки з порожніми вікнами, затягнутими синім пластиком. Гори труб і цементних блоків, графіті нідерландською мовою.

— Що нам робити? — запитав я, порушивши мертву тишу, яка стояла в машині, після того як ми виїхали на іншу вулицю, на якій зовсім не було ліхтарів.

— Ну, я не бачу тут мосту, по якому ми могли б перетнути канал. А там далі тупик, отже…

— Ні, я тебе запитую, що нам робити?

— Ти про що?

— Я… — мої зуби так цокотіли, що я не міг вимовити й слова. — Борисе, нам капут.

— Ні! Нічого нам не буде. Пістолет Ґроздана, — він незграбно поляпав себе по кишені пальта, — я викину в канал. Вони не зможуть простежити його до мене, якщо не зможуть простежити до нього. А більше немає нічого, що прив’язало б нас до тих подій. Через мій пістолет? Він чистісінький. На ньому немає номера. Навіть шини на колесах машини в мене нові. Я передам машину Юрію, і він сьогодні вночі поміняє їх. Не переживай, — сказав Борис, коли я йому нічого не відповів. — Ми в безпеці. Мені знову тобі це казати? У БЕЗ-ПЕ-ЦІ. (Він продекламував це слово, з великими зусиллями розчепіривши чотири пальці, за кожним складом.)

Машина підстрибнула на вибоїні, я здригнувся й несвідомо затулив обличчя долонями.

— А чому так? Тому що ми з тобою старі друзі — тому що довіряємо один одному. І тому що… О Боже, там стоїть коп, ліпше я зменшу швидкість.

Я роздивлявся свої черевики. Черевики, черевики, черевики. Я міг думати лише про те, що коли я їх узував кілька годин тому, я ще не був убивцею.

— Бо, Поттере, Поттере, подумай про це. Послухай мене, будь ласка, хвилину. Що, якби я був чужим тобі хлопцем, кимось таким, кого ти не знав би й кому ти не довіряв би? Якби ти їхав тепер із гаража з незнайомцем? Тоді твоє життя було б пов’язане з цим незнайомцем навічно. Тобі довелося б бути дуже обережним із цією особою до кінця свого життя.

Холодні руки, холодні ноги. Закусочна. Супермаркет, освітлені піраміди фруктів і цукерок, «Verkoop Gestart»[207].

— Своє життя, свою свободу тобі довелося б довірити незнайомцеві. Страх та й годі. Тобі було б дуже й дуже скрутно. Але, на щастя, про наші пригоди ніхто не знає, крім нас. Навіть Юрій!

Неспроможний говорити, я похитав головою, намагаючись відновити дихання.

— Хто? Китайчик? — Борис зневажливо пирхнув. — Кому він може сказати? Він неповнолітній і до того ж проживає тут нелегально. Він навіть не вміє розмовляти жодною пристойною мовою.

— Борисе, — я легенько нахилився вперед; я боявся, що знепритомнію, — він забрав картину.

— А, — Борис скривив болісну гримасу. — Боюся, картину ми вже не побачимо.

— Як не побачимо?

— Ось так і не побачимо. Мені від цього страшенно прикро. Серце болить. Бо що я можу тобі сказати? Цей Ву, Ґу чи як там його, що він бачив? Тепер він думатиме лише про себе. Він наляканий до смерті. Убивство! Депортація! Він не схоче, щоб його приплутали до цієї справи. Забудь про картину. Він не має уявлення про її справжню цінність. І якщо в нього виникне проблема з копами… Щоб не загриміти за ґрати, він зробить усе, щоб якомога швидше її позбутися. Тож, — він слабко стенув плечима, — сподіваймося, що цей малий гівнюк утече. Бо інакше птіцу, найімовірніше, спалять, а попіл викинуть у канал.

Вуличні ліхтарі віддзеркалювалися на дахах припаркованих автомобілів. Я почувався так, ніби перебуваю поза власним тілом. Я не міг собі уявити, що коли-небудь знову в нього повернуся. Ми знову були в старому місті, торохтіли по бруківці, нічне чорно-біле зображення було ніби взяте з картин Арта ван дер Неера, з сімнадцятого століття, воно тисло на нас з обох боків, і срібні монети танцювали в каналах на воді.

— О, знову проїзд закрито, — застогнав Борис, знову натискаючи на гальмо і їдучи заднім ходом, — треба знайти інший шлях.

— А ти знаєш, де ми тепер?

— Так, звичайно, — сказав Борис із якоюсь моторошною неживою бадьорістю. — Онде твій канал. Геренграхт.

— Який канал?

— В Амстердамі не заблукаєш, — сказав Борис, ніби я не озивався. — У старому місті треба лише йти по каналах, доки… О Боже, вони закрили й цей проїзд.

Градації тонів. Дивна жива темрява. Маленький примарний місяць над дзвіницями був такий крихітний, що здавався місяцем, який висить над іншою планетою, туманною і прихованою, зловісні хмари лише трохи просвічували зеленим і коричневим кольорами.

— Не турбуйся, таке відбувається весь час. Вони постійно тут щось будують. Надто захоплюються будівництвом. Тут хочуть збудувати нову лінію метро чи щось таке. Усіх це дратує. Багато звинувачень у махінаціях, ага. Але ж таке відбувається в кожному місті, хіба ні? — Його язик так заплітався, ніби він був п’яний. — Усюди будують дороги, політики багатіють. Тому всі тепер їздять на велосипедах, так швидше, але даруйте мені, я за тиждень до Різдва не сяду на велосипед. Ой, ні, — перед нами виник вузенький місток, запруджений автомобілями, — ми рухаємося чи ні?

— Я…

Ми зупинилися біля пішохідного містка. На залитих дощем шибках виднілися помітні рожеві краплі. А за один фут від нас люди ходили туди-сюди.

— Вийди з машини й подивись. О, чекай, — сказав він нетерпляче, перш ніж я встиг зібратися з духом; поставивши автомобіль на нульову передачу, він вибрався з нього сам. Я побачив його освітлену ззаду ліхтарями постать, що стояла наче на сцені посеред автомобільних вихлопів.

— Фургон, — сказав він, знову сідаючи в автомобіль.

Він захряснув за собою двері. Зробив глибокий вдих і витяг руки до керма.

— Що він робить?

Дивлячись то в один бік, то в другий, я запанікував, чекаючи, коли якийсь випадковий пішохід помітить смуги крові, підбіжить до автомобіля, загримає у вікна, відчинить двері.

— Звідки мені знати? У цьому паскудному місті надто багато машин. Поглянь-но, — сказав Борис, спітнілий і блідий у мертвотному світлі автомобіля, який стояв попереду нас; позаду під’їхали ще автомобілі, й ми опинилися в пастці, — хто знає, як довго нам тут доведеться простирчати. Ми лише за кілька кварталів від твого готелю. Ти краще вийди з машини й іди до нього пішки.

— Я…

Чи це від світла того автомобіля, який попереду нас, скляні краплі на нашому вітровому склі здаються такими червоними?

Він нетерпляче махнув рукою.

— Поттере, рушай, — сказав він. — Я не знаю, скільки мені доведеться простовбичити за цим фургоном. Боюся, щоб не з’явилася поліція. Для нас обох краще розлучитися на певний час. Геренграхт — не заблукаєш. Канали тут колами йдуть, знаєш? Лише йди он у тому напрямку, — він показав, куди мені йти, — і ти його знайдеш.

— А як із твоєю рукою?

— Це пусте. Я зняв би пальто, щоб тобі показати, але забагато мороки. А зараз іди. Мені треба поговорити з Вишнею, — сказав він, витягуючи свою мобілку. — Можливо, мені доведеться на короткий час покинути місто…

— Що?!

— …але якщо ми не бачитимемося протягом певного часу, не переживай. Я знаю, де ти. Краще не намагайся зателефонувати мені або знайти мене. Я повернуся, як тільки зможу. Усе буде о’кей. Іди, вшивайся звідси, обмотай шию шарфом якомога вище — незабаром ми поговоримо. Та не будь ти таким блідим і хворим. Ти маєш щось із собою? Тобі треба?

— Ти про що?

Він понишпорив у кишені.

— Ось, візьми. — Він подав мені глянцевий конверт із наклеєним штемпелем. — Приймай небагато, порошок дуже чистий. Із сірникову головку. Не більше. І коли ти прокинешся, тобі не буде так погано. І запам’ятай, — провадив він, набираючи номер телефону, я відчував його тяжке дихання, — тримай шарф високо на шиї і йди темним боком вулиці так довго, як тільки зможеш. Іди! — закричав він, побачивши, що я досі сиджу, так гучно, аж якийсь чоловік на пішохідному містку озирнувся. — Поквапся! Вишне, — сказав він, опустившись на сидіння з видимою полегкістю і хрипко заторохтівши українською мовою, коли я вийшов з автомобіля, в моторошному світлі фар застряглих у заторі автомобілів я почувався освітленим і мертвотно-блідим і пішов по містку назад тією дорогою, якою ми сюди приїхали. Коли я побачив його востаннє, він висунувся з вікна і вдивлявся крізь хмари автомобільного диму, намагаючись зрозуміти, чи посувається вперед фургон, який заблокував нам дорогу, чи ні.

XIV

Наступна година чи навіть кілька годин блукання між каналами в пошуках готелю були чи не найжахливішими в моєму житті, а це багато про що говорить. Температура повітря впала, волосся в мене було мокре, одяг просяк вологою, зуби цокотіли від холоду; вулиці були достатньо темні, щоб здаватися однаковими, але не досить темні, щоб я міг блукати по них в одязі, залитому кров’ю чоловіка, якого щойно вбив. Я йшов по цих темних вулицях швидко, і відлуння моїх кроків навдивовижу звучало, як тупотіння впевненої в собі людини, хоч почувався я так само ніяково й так само виставленим напоказ, як сновида, що подорожує голим у кошмарі; я намагався триматися якнайдалі від ліхтарних стовпів і переконати себе — зі змінним успіхом, — що моє пальто навиворіт здається цілком нормальним, нічого незвичайного в ньому ніхто не бачить. Люди на вулицях були, але небагато. Боячись, що мене потім можуть упізнати, я скинув окуляри, бо з досвіду знав: окуляри — це моя головна прикмета, їх люди помічали найпершими, їх вони запам’ятовували — і хоч дорогу знайти це мені точно не допомагало, зате наділяло ірраціональним відчуттям безпеки й заспокоєння; назви вулиць, яких я не міг прочитати, затуманені корони ліхтарних стовпів, що випливали з темряви, розмазане світло автомобільних фар і світлові «хвости» від святкової ілюмінації створювали враження, ніби я спостерігаю їх у розфокусований бінокль.

У результаті я проминув свій готель на два або три квартали. Крім того, я не звик до європейських готелів, куди після певної години можна потрапити лише подзвонивши, і коли нарешті я, чхаючи, промерзнувши до самих кісток, опинився перед потрібними мені дверима, то ще довго стояв і смикав їх за ручку, наче зомбі, круть-верть, круть-верть, із тупою ритмічністю метронома, надто отупілий від холоду, аби зрозуміти, чому я не можу потрапити всередину. Тупим поглядом я дивився у вестибюль крізь скло на чорну блискучу стійку реєстрації: порожньо.

Потім із глибини приміщення вибіг зі здивовано піднятими бровами акуратно вдягнений чоловік із темним волоссям і в чорному костюмі. Його очі перелякано зблиснули, коли зустрілися з моїми, і я зрозумів, який у мене вигляд, але потім він відвів погляд і став шукати ключ.

— Пробачте, сер, ми замикаємо двері після одинадцятої години, — сказав він і, все ще уникаючи дивитися на мене, додав: — Для безпеки наших пожильців.

— Я потрапив у дощ.

— Розумію, сер, — сказав він. До мене дійшло, що він дивиться на манжету моєї сорочки, де коричнева пляма застиглої крові завбільшки з четвертак. — Ми маємо парасольки біля приймальної стійки, якщо в них виникає потреба.

— Дякую. — Потім я недоречно бовкнув: — Я розлив на себе шоколадний соус.

— Співчуваю вам, сер. Ми будемо раді вивести ці плями в пральні, якщо захочете.

— Це було б чудово. — Чи чув він нюхом на мені кров? У нагрітому вестибюлі я смердів нею, іржею та сіллю. — До того ж я посадив плями на свою улюблену сорочку. Профітролі. — Заткнись, заткнись. — Хоч вони були дуже смачні.

— Радий це чути. Ми з задоволенням замовимо вам стіл у ресторані на завтрашній вечір, якщо захочете.

— Дякую. — Я відчував кров у роті, відчував її запах і смак повсюди, я міг лише сподіватися, що вона не пахне йому так сильно, як мені. — Це буде чудово.

— Сер? — покликав він мене, коли я рушив до ліфта.

— Так?

— Думаю, вам потрібен ключ? — Він зайшов за стійку, знайшов там ключ. — Двадцять сьомий, так?

— Так, — підтвердив я, водночас вдячний йому за те, що він підказав мені номер моєї кімнати, і стривожений тим, що він згадав її так відразу, навіть не замислившись.

— Добраніч, сер. Приємного перебування.

Два різні ліфти. Нескінченний коридор, застелений червоним килимом. Увійшовши до своєї кімнати, я ввімкнув усе світло: настільну лампу, лампу біля ліжка, усі лампи в люстрі, — кинув пальто на підлогу й відразу пішов у душ, розстібаючи на ходу свою закривавлену сорочку, спотикаючись, як монстр Франкенштейна, якого женуть вилами. Я згорнув липку купу свого одягу, вкинув її на дно ванни й увімкнув на повну потужність гарячу воду, струмочки рожевої води виливалися з-під моїх ніг, поки я шкрябав себе мочалкою з ароматизованим лілією гелем для душу, аж поки врешті відчув, що пахну як похоронний вінок, а шкіра горить вогнем.

Сорочку можна було викидати: вода у ванні вже стала чистою, а коричневі бризки та плями на ній залишалися. Залишивши її відмокати далі, я взявся за шарф і піджак — просякнуті кров’ю, але надто темні, щоб її було помітно, — а потім і за пальто, обережно вивернувши його (навіщо я вдягнув на вечірку пальто з верблюжої шерсті? Чому не темно-синє?). Одна його вилога була ще так-сяк, а з другою справи було зовсім кепські. Бризки кольору темного вина несли в собі якийсь заряд, що знову переніс мене у світ пострілів: поштовх, вибух, траєкторія польоту кулі. Я підсунув пальто під кран, полив його шампунем і став шкрябати й чистити взуттєвою щіткою, яку взяв у шафі; після того як шампунь закінчився і гель для ванни також, я нашурував пляму милом і знову став її терти, як ото невдатний слуга в казці, приречений виконати неможливу роботу до світанку або померти. Нарешті, коли мої руки вже тремтіли від перевтоми, я вичавив на пляму зубну пасту просто з тюбика і став чистити її зубною щіткою — цей спосіб, на диво, виявився ефективнішим, ніж будь-який із попередніх, але пляму мені так і не пощастило вивести.

Нарешті я покинув цю марну працю й повісив пальто над ванною, щоб із нього стекла вода: воно нагадало мені мокрий привид містера Павликовського. Я дуже намагався не вимазати кров’ю рушники й туалетним папером, який старанно скручував і змивав в унітаз кожні кілька хвилин, ретельно витирав іржаві плями й бризки крові на кахлях. Щілини між кахлями я вичищав зубною щіткою. Клінічна чистота. Стіни блищать віддзеркаленим світлом. Примножуються нескінченні самотності. Ще довго після того, як зникла остання рожева пляма, я працював, виполіскуючи та перучи рушники для обтирання рук, які забруднив і які досі здавалися підозріло рожевими, — а потім, майже не тримаючись на ногах від утоми, став під душ, пустивши таку гарячу воду, яку ледве міг витримати, і знову взявся шкребти себе з ніг до голови, знову й знову, натираючи волосся бруском мила й плачучи від мильної піни, що потрапляла мені в очі.

XV

Я прокинувся в якусь невизначену годину від пронизливого дзвінка у двері, який змусив мене підстрибнути, наче ошпареного. Простирадла були сплутані й мокрі від поту, жалюзі опущені, тому я не мав ані найменшого уявлення, котра зараз година й навіть день чи ніч. Я ще не зовсім прокинувся. Накинувши халат, я відчинив двері на ланцюжок і запитав:

— Борис?

Жінка у формі, зі спітнілим обличчям.

— Прання, сер.

— Що, вибачте?

— На рецепції мені сказали, що ви просили забрати у вас одяг до пральні.

— Е…

Я подивився на дверну ручку. Як після всього, що зі мною напередодні сталося, я не здогадався повісити на двері напис «Не турбувати»?

— Одну хвилинку.

Зі своєї валізи я дістав сорочку, яку вдягав на вечірку Анни, — ту саму, про яку Борис сказав, що вона не досить добра для Ґроздана.

— Ось, — сказав я, передавши сорочку крізь двері, а потім попросив: — Зачекайте.

Піджак від костюма. Шарф. Обидва чорні. Чи варто віддати їх? Вони були пом’яті й мокрі на дотик, та коли я ввімкнув настільну лампу й пильно їх розглянув — в окулярах, своїм натренованим Гобі оком, підсунувши тканину під самий ніс, — то не побачив ніякої крові. Клаптем білої тканини я тицьнув у кілька місць, щоб побачити, чи не стане вона рожевою. Вона справді зарожевіла, але дуже слабенько.

Покоївка досі чекала, й необхідність поспішати була для мене певною полегкістю — рішення треба приймати швидко, немає коли вагатися. З кишень я дістав свій гаманець, сирувату, але, на подив, не розм’яклу оксиконтинку, яку поклав до кишені, перш ніж піти на вечірку до Анни де Лармессен (чи думав я коли-небудь, що буду вдячний пігулці за властивість довго не розчинятися? Ні), й Борисів блискучий конверт, а піджак і шарф передав покоївці.

Зачинивши двері, я відчув велику полегкість. Але через тридцять секунд мене опанувала тривога, сплески якої іноді підіймалися до крикливого крещендо. Необмірковане рішення. Безумство. Чим я думав?

Я ліг. Та незабаром підхопився на ноги. Потім знову ліг і спробував заснути. Та незабаром я вже сидів у ліжку й у пориві напівсонної маячні, супроти власної волі, зателефонував на рецепцію.

— Слухаю вас, містере Декер, чим я можу допомогти?

— Знаєте… — Я міцно заплющив очі; навіщо я заплатив за кімнату кредиткою? — Мені спало на думку, я щойно віддав костюм у хімчистку, він ще тут?

— Пробачте?

— Ви відсилаєте одяг для прання кудись інде? Чи перете його тут, на місці?

— Відсилаємо, сер. Ми працюємо з дуже надійною компанією.

— Ви маєте змогу з’ясувати, чи його ще не відіслали? До мене дійшло, що він мені буде потрібний сьогодні ввечері для участі в одній зустрічі.

— Зараз я це з’ясую, сер. Не кладіть слухавку.

Я чекав із почуттям безнадії, дивлячись на пакетик героїну, що лежав на моєму нічному столику, на конверті був штемпель — райдужний череп, слово «afterparty»[208]. Через мить клерк за приймальною стійкою знову підійшов до телефону.

— На котру годину вам потрібен костюм, сер?

— Скоро.

— Боюся, його вже забрали. Машина щойно від’їхала. Але хімчистку в нас роблять того ж таки дня. Ви матимете свій піджак не пізніш як о п’ятій годині, я вам гарантую. Вам щось іще потрібне, сер? — запитав він після паузи.

XVI

Борис мав рацію, коли говорив про свій порошок, що він у нього дуже чистий, чистісінький білий: я так відключився, проковтнувши звичайну дозу, що протягом невизначеного часу приємно гойдався на самому краю смерті. Міста, століття. Я з насолодою ковзав туди-сюди по повільних хвилинах, зачарований за опущеними шторами, по порожніх хмарах сновидінь та по рухливих тінях, по безруху, як на розкішних мисливських натюрмортах Яна Венікса з підвішеними за ноги мертвими птахами із закривавленими крилами, й останнім проблиском розуму, який мені лишився, я, як мені здавалося, розумів таємну велич помирання, до самого кінця недоступне людству знання: ні болю, ні страху, дивовижне відсторонення — на поховальному човні ти відпливаєш у нескінченну неозорість, наче імператор, відпливаєш, відпливаєш, спостерігаючи далеку метушню на березі, вільний від усіх людських почуттів любові, страху, горя та смерті.

Коли дзвінок у двері розколов мої марення через кілька годин, а могли минути сотні років, я навіть не здригнувся. Я з приємністю підвівся на ноги, — щасливо хитаючись у повітрі, тримаючись за меблі, поки йшов, — й усміхнувся дівчині у дверях: білява, сором’язлива на вигляд, вона принесла мені мій одяг, загорнутий у целофан.

— Ваші речі, містере Декер, — як і всі голландці, вона промовляла моє прізвище «Декка» — як Декка Мітфорд, давній знайомий місіс Дефріз. — Просимо пробачення.

— Що?

— Я сподіваюся, ми не завдали вам незручностей.

Чудесна дівчина. Які сині очі! Який чарівний акцент!

— Пробачте?

— Ми пообіцяли принести вам їх на п’яту годину. На рецепції сказали, що хімчистку вам у рахунок не включать.

— О, все гаразд, — відповів я, міркуючи, чи не дати їй чайові, і зрозумівши, що я тепер неспроможний ані думати про гроші, ані їх рахувати, зачинив двері, кинув одяг біля ліжка й хитаючись підійшов до нічного столика — подивитися на годинник Юрія: шоста двадцять — це примусило мене усміхнутися. Наркота врятувала мене від гострої тривоги — врятувала принаймні на годину двадцять хвилин. Якби не вона, я метався б, телефонував до портьє, уявляв, що внизу вже розташувалися копи, які прийшли по мене. Але наркота наповнила мене ведичним спокоєм. Тривога! Яка втрата часу! Усі священні книги мають рацію. Безперечно, тривога — це ознака примітивної й духовно нерозвиненої особи. Що там писав Єйтс про вражених китайських мудреців? Усе гине й створюється знову. У їхніх стародавніх очах іскриться сміх. Ось у чому мудрість. Люди лютували й плакали і руйнували все на світі протягом століть, скаржилися на своє жалюгідне маленьке життя — а який у цьому сенс? Що приносив їм цей марний смуток? Погляньте на степові лілеї, як вони ростуть: не працюють, не прядуть[209]. Чому ми переживаємо з тієї або іншої причини? Хіба ми, як розумні істоти, не прийшли на землю, аби бути щасливими в той короткий термін життя, який нам даровано?

Безперечно, так. Саме тому я анітрохи не засмутився, прочитавши коротку наперед заготовану записку, яку покоївка підсунула мені під двері («Шановний гостю, ми хотіли прибрати у Вашій кімнаті, але, на жаль, не змогли в неї зайти…»), саме тому з великою радістю наважився вийти в коридор у купальному халаті й передати покоївці величезну купу мокрих рушників — кожен рушник у моїй кімнаті був просякнутий вологою, бо я обгорнув ними своє пальто, щоб вони витягли з нього воду, на деяких досі лишалися рожеві сліди, яких я раніше не помітив… Чи потрібні чисті рушники? Звичайно! О, сер, ви забули свій ключ. Двері за вами замкнулись? О, стривайте хвилину, я вам їх відімкну! І саме тому навіть після цього я, не вагаючись ані секунди, замовив обід у номер, поблажливо дозволивши коридорному закотити стіл із наїдками на коліщатках усередину, до самого ліжка (томатний суп, салат, клубний сандвіч, смажена картопля, усе це я виблював через півгодини, це було найкраще блювання в моєму житті, я так тішився ним, що не міг утриматися від веселого сміху. Найкраща наркота в житті!). Я відчував, що захворів. Стільки годин, проведених у мокрій одежі за нуля градусів, відбилися на мені лихоманкою й переохолодженням, але я поблажливо дозволяв собі не помічати цієї недуги. Адже йшлося тільки про захворювання тіла, вразливого, схильного до хвороб. Хвороба, біль. Чому люди так цим переймаються? Я вдягнув весь той одяг, який був у моїй валізі (дві сорочки, светр, ще одні штани, дві пари шкарпеток), сидів, цмулячи кока-колу з міні-бару, і — все ще під кайфом, але вже відходячи — провалювався в бурхливі марення й виходив з них: необроблені діаманти, блискучі чорні комахи, мене також навідало надзвичайно виразне марення про Енді, геть мокрого, в промоклих тенісних черевиках, що хлюпали, тягнучи за собою воду в мою кімнату, з ним було щось не гаразд, щось дивне як твої справи, Тео?

так собі, а як ти?

теж не блискуче, я чув, що ви з Кітсі одружуєтеся, тато мені сказав

круто

авжеж круто, але ми прийти не зможемо, тато має бути присутній на зборах у яхт-клубі

це дуже кепсько

і тоді ми вирушили кудись удвох, Енді і я, з важкими валізами ми хотіли сісти на яхту, щоб попливти каналом, але Енді сказав, що на яхту він нізащо не сяде, і я його зрозумів, тому розгвинтив цю яхту на частини й склав їх у мою валізу, ми вирішили понести її суходолом, усі її частини разом із вітрилами, такий був у нас план, треба було лише йти понад каналами, і вони нас вивели б туди, куди ми хотіли прийти, або, навпаки, туди, звідки ми вийшли, але розібрати яхту виявилося набагато складнішою роботою, аніж я собі уявляв, це було зовсім не те, що розібрати стіл або стілець, і її частини були надто великими, щоб поміститись у мою валізу, і там був також величезний гвинт, який я намагався запхати разом зі своїм одягом, і Енді знудився й пішов пограти в шахи з кимось, чиє обличчя мені не сподобалось, і він сказав, якщо ти не можеш спланувати все наперед, тобі доведеться пристосовуватися до того, як складатиметься ситуація.

XVII

Я прокинувся, наче мені врізали ляпасf, мене нудило, й усе тіло свербіло, ніби під шкірою повзали мурахи. Наркота поступово вивітрювалася з організму, а паніка поверталася з ревом, удвічі сильніша, ніж була, і спітнілий, весь у гарячці, я, вже без сумніву, був геть хворий. Поплентавшись до ванної й знову все з себе виблювавши (не по-наркоманськи весело, а зі звичайною огидою), я повернувся в кімнату й із тремтінням у тілі подивився на свій піджак і шарф, подумавши, як мені пощастило. Усе для мене закінчилося о’кей (а може, ще не закінчилося?), хоч могло б закінчитися дуже погано.

Я незграбно дістав костюм і шарф із целофанового пакування, підлога піді мною гойдалася, наче палуба корабля, і довелося спертися на стіну, щоб утриматися на ногах, — начепив окуляри й сів на ліжку, щоб роздивитися їх на світлі. Тканина здавалася зношеною, а так усе було гаразд. Але потім я знову засумнівався. Тканина була надто чорною. Я то бачив плями, то не бачив. Мій зір ще не прийшов до норми. Можливо, це трюк, можливо, якщо я спущусь у вестибюль, там на мене вже чекають копи, але ні — я відігнав цю думку — припускати таке безглуздо. Вони конфіскували б мій одяг, якби знайшли щось підозріле на ньому, хіба ні? Звичайно ж, вони не повернули б його випрасуваним і чистим.

Я ще частково перебував десь далеко, ніби це й не зовсім я. Якимсь чином моє сновидіння про яхту проникло в мій готельний номер, тож це була тепер не тільки кімната, а й каюта корабля. У вбудованих шафках (над моїм ліжком і під карнизами) акуратно прилаштовані мідні ручки, начищені до блиску, як на флоті. І дерево тут корабельне: палуба розгойдується, за вікнами хлюпотить чорна вода каналів. Я у своїй маячні знявся з якоря і кудись дрейфую. Над водою висне густий туман, вуличні ліхтарі просвічують крізь нього сірим і тьмяним світлом, розм’яклі й розмиті до тонкого серпанку.

Свербить, свербить. Шкіра горить вогнем. Нудить, голова розколюється. Що вищого ґатунку наркота, то сильнішого вона завдає болю, психічного й фізичного, коли вивітрюється. Я знову бачив, як із лоба в Мартіна вилітають згустки крові, але тепер на глибшому рівні, це відбувалося майже всередині мене, я відчував кожну пульсацію, кожну бризку — і навіть гірше, мене заморозило відчуття того, що моя картина тікає від мене. Заляпане кров’ю пальто, ноги хлопчика, який схопив її й кудись поніс. Затемнення. Катастрофа. Людям, які залежать від законів біології, немає пощади; ми живемо протягом якогось часу, трохи хвилюємось і помираємо та гниємо в землі, як покидьки. Час швидко нас усіх руйнує. Але зруйнувати або втратити річ, яка не знає смерті, порвати зв’язки сильніші, ніж тимчасові, — це вже окрема метафізична подія, що дає нам скуштувати новий смак розпачу.

Батько сидить за столом для гри в бакара опівночі в охолодженому кондиціонером повітрі. Завжди є щось більше, прихований рівень речей. Талан ховається в чорному настрої та в його маніфестаціях.

Він звірявся з зірками, чекав ретроградного Меркурія, щоб зірвати великий куш, прагнучи знання поза межами звичайного. Його щасливим кольором був чорний, щасливим числом — дев’ятка. Здай-но карти ще раз, друзяко. Існує схема, і ми її частини. Але якщо ти глибоко проникнеш у цю ідею схеми (чого батько ніколи не завдавав собі клопоту робити), ти натрапиш на таку чорну порожнечу, яка категорично зруйнує все, що ти завжди сприймав як світло або думав, що це воно.

Розділ XII

Наше місце

І

Перед Різдвом усі дні злилися в один, бо через свою хворобу й добровільну самотність я втратив спроможність стежити за часом. Я залишався у своїй кімнаті, напис «Прошу не турбувати» висів на дверях. А телебачення, замість вносити бодай невелику частку нормальності, лише посилювало безлад, який панував в інформаційному просторі: ані логіки, ані структури, що показуватимуть далі — невідомо, це могло бути що завгодно, то «Вулиця Сезам» нідерландською мовою, то голландці, які розмовляють, сидячи за столом, то ще більше голландців, які розмовляють, сидячи за столом; можна було, звичайно, дивитись і «Sky News», і CNN, і BBC, проте жодних місцевих новин англійською не передавали (нічого значущого, нічого такого, що стосувалося б або мене або подій у гаражі), хоч одного разу я мало не підстрибнув, коли, перемикаючи канали, натрапив на давній американський серіал про копів і з подивом побачив на екрані свого 25-річного батька: роль без слів, їх у нього таких було чимало, він там стовбичив позаду політичного кандидата на прес-конференції, схвально киваючи на обіцянки того суб’єкта й протягом якоїсь миті подивившись у камеру прямо через океан у майбутнє, на мене. У цьому було стільки іронії, багатозначної, моторошної, що я з жахом витріщив очі й роззявив рота. Попри стрижку та кремезнішу постать (у ті дні він часто ходив у тренажерний зал і тягав залізо), він був точною копією мене. Але найбільше мене вразило, яким порядним і чесним він видавався (близько 1985 року) — мій на той час уже пов’язаний з криміналітетом батько, що скочувався до алкоголізму. Ніщо з його вдачі, з його майбутнього не відбивалося на його обличчі. Натомість він здавався рішучим, уважним, зразком упевненості й перспективності.

Після цього телевізор я більше не вмикав. Мій контакт із реальністю тепер усе більше обмежувався обслугою, при цьому їжу в номер я замовляв лише перед світанком, коли ще не починало розвиднятись і рознощики були повільними й сонними.

— Ні, принесіть мені, будь ласка, голландські газети, — сказав я (англійською) коридорному, який розмовляв нідерландською мовою і приніс мені разом із булочкою, кавою, шинкою, яйцями та цілим комплектом голландських сирів «International Herald Tribune».

А що він знову й знову приносив мені «Tribune», я почав спускатися сходами чорного ходу ще до світанку по місцеві газети, акуратно розкладені на столі біля самих сходів, там, де я міг не потрапляти на очі черговому біля стійки реєстрації.

Bloedend. Moord[210]. Сонце, здавалося, не сходило до дев’ятої ранку, а потім з’являлося задимлене й затуманене, відкидаючи неяскраве, слабке, очищувальне світло, наче створювало сценічний ефект у якійсь німецькій опері. Мабуть, у складі зубної пасти, якою я чистив лацкан свого пальта, був перекис або якийсь інший відбілювальний засіб, бо той клапоть, який я нею натирав, злиняв до білої плями з крейдяними краями завбільшки з мою долоню — ледь помітна примара мозкової рідини Фріца. Близько пів на четверту світло дня починало згасати, близько п’ятої ставало зовсім поночі. Тоді, якщо на вулиці не було багато людей, я відгортав відлоги й комір пальта, обмотував шию шарфом і, намагаючись не підіймати голову, пірнав у темряву й ішов до азіатського міні-маркету, розташованого за кількасот ярдів від мого готелю, де за ті євро, які в мене залишалися, купував собі сандвічі, яблука, нову зубну щітку, краплі від кашлю, аспірин та пиво. «Is alles»[211]? — питала мене бабця явно ламаною нідерландською мовою. Вона рахувала свої монети з нестерпною повільністю. Клац, клац, клац. Хоч у мене були кредитки, я був сповнений рішучості не користуватися ними — ще одне довільне правило в грі, яку я вигадав сам для себе, цілком ірраціональний запобіжний захід, бо кого я хотів одурити? Що могла змінити купівля кількох сандвічів у цілодобовій крамниці, якщо в готелі вже є дані моєї картки?

Ясність мого розуму затьмарював частково страх, а частково — хвороба, бо застуда, яку я підхопив, не минала. Мені здавалося, що з кожною годиною мій кашель ставав глибшим, а легені боліли більше. Правду казали про любов голландців до чистоти, про голландські засоби для чищення — у маркеті був неймовірний вибір найрізноманітнішої побутової хімії з невідомими мені назвами, і я повернувся до свого номера з пляшкою, на якій був намальований білий лебідь на тлі засніженої гори, з черепом та перехрещеними кістками з протилежного боку. Та хоч засіб був достатньо сильним, щоб вивести смуги з моєї сорочки, він виявився надто слабким, щоб усунути плями з коміра, які злиняли від печінково-брунатних ляпок до зловісних кругів, що налізали один на одного, як отруйні гриби. Я прополоскав сорочку вчетверте чи вп’яте — з очей у мене текли сльози, потім зібгав її, зав’язав у целофанову торбину й запхав у самий кінець найвищої полиці в шафі. Я не міг кинути її в канал, бо знав, що вона випливе на поверхню, а якогось тягарця в мене не було, і боявся винести її на вулицю й запхати у сміттєвий бак — хтось побачить, і мене схоплять, я знав, що станеться саме так, це знання було глибоким та ірраціональним, як інколи знаєш подальший розвиток подій уві сні.

На короткий час. Що означає «на короткий час»? Усе займе щонайбільше три дні, сказав мені Борис в Анни де Лармессен. Але він тоді не врахував появу Фріца й Мартіна.

Дзвони й гірлянди, різдвяні зорі у вітринах крамниць, стрічки та позолочені горіхи. Уночі я спав у шкарпетках, у брудному пальті, у светрі з високим коміром, крім того що накривався ковдрою, бо навіть до кінця вивернутий проти годинникової стрілки, як рекомендувалося в переплетених шкірою готельних інструкціях, регулятор на батареї не допомагав прогріти кімнату настільки, щоб полегшити мою лихоманку. Білий гусячий пух, білі лебеді. Кімната смерділа хлоркою, як дешеве джакузі. Чи долітав цей сморід до покоївок у коридорі? Мені дали б не більше десяти років за крадіжку музейної картини, але, вбивши Мартіна, я переступив межу в інший світ, з якого повернення не було.

Проте я якось прилаштувався витримувати думки про смерть Мартіна чи, радше, обминати їх. Цей учинок — із його вічністю, незворотністю — закинув мене в настільки інакші світи, що для багатьох практичних аспектів життя я був уже по суті мертвий. У мене було таке відчуття, ніби я перебуваю поза всім, ніби дивлюся на землю з крижини, що відпливає все далі в море. Того, що зроблено, не повернеш. Мене більше немає.

Та й добре. Я небагато важив у системі речей, як, до речі, й Мартін. Нас легко забудуть. Ми послужимо людям соціальним або моральним уроком, не більше. Але картину — картину пам’ятатимуть і оплакуватимуть її втрату завжди, принаймні доти, доки триватиме історія, доки льодовики розтануть і вулиці Амстердама підуть глибоко під воду. Кому відомі й цікаві імена турків, які висадили в повітря дах Парфенону? Імена мулл, які наказали зруйнувати статуї Будди в Баміянській долині? Але живі вони чи мертві, а їхні діяння вічні. Це найгірший вид безсмертя. З наміром чи без, я погасив світло в самому серці світу.

Втручання вищої сили: ось як страхові компанії називають такі катастрофи, настільки рідкісні або загадкові, що ніяк інакше їх і не поясниш. Можна, звичайно, послатися на випадковість, але деякі події так далеко відходять від страхових таблиць, що навіть страховики мусять посилатися на надприродні явища, аби пояснити їх, — гниле моє щастя, якось сказав мій батько однієї ночі, коли ми сиділи в густій темряві біля басейну й він курив «вайсрой», сигарету за сигаретою, щоб відігнати комарів, то був один із небагатьох випадків, коли він намагався поговорити зі мною про смерть моєї матері, про те, чому іноді відбуваються такі несподівані події, чому я, чому вона, чому ми опинилися в неслушний час у неслушному місці, такою була наша доля, зі своєю ймовірністю один на мільйон, для нього то не була якась відмовка, а (я це зрозумів, коли пішов від нього) вияв віри й найкраща відповідь, яку він міг мені дати, щось подібне до «На все воля Аллаха» або «Така воля Божа», проте для нього наймогутнішим Богом була Фортуна, перед якою він і схиляв голову.

А що, якби він опинився на моєму місці? Уявивши таку картину, я ледь не засміявся. Я міг виразно уявити собі, як він шастає туди-сюди кімнатою, почуваючи себе в пастці й утішаючись гостросюжетністю, такий собі коп, ув’язнений за сфабрикованим звинуваченням, якого зіграв Фарлі Ґренджер. Але я так само добре уявляв собі його підсвідоме зачарування моїм становищем, його поворотами й вивертами, так само випадковими, як перетасування карт, міг надто яскраво уявити, як він скрушно похитує головою. Планети стали невдало. Це все частина великої гри, яка має прихований зміст. Частина сюжету, хлопче, втямив? Він зайнявся б своєю нумерологією чи чимось подібним, звірявся б із гороскопом для Скорпіонів, підкидав монети, консультувався з зорями. Хоч би що казали про мого тата, а в тому, що він не мав чіткого світогляду, його точно не звинуватиш.

Перед святом готель став заповнюватися постояльцями. Подружжя. Американські військові розмовляють у коридорах із притаманною їм різкістю, прямотою й авторитетністю. Я лежу в ліжку зі своєю наркотичною лихоманкою і мрію про засніжені гори, чисті й моторошні, телевізійну хроніку альпійських видів Берхтесґадена, штормовий вітер, що здіймає хвилі на морі на картині, яка висить над моїм столом. А на темних розбурханих водах стрибає один невеличкий човен.

Батько: Відклади пульт, коли я розмовляю з тобою.

Батько: Не скажу, що це катастрофа, але таки облом.

Батько: Він що, завжди має їсти з нами, Одрі? Сидіти з нами за столом кожного довбаного вечора? Ти не можеш наказати Аламеді, щоб вона нагодувала його, перед тим як я прийду?

«Уно», «Морський бій», «Чарівний екран», «Чотири в ряд». У своїй різдвяній панчосі з подарунками я знаходжу зелених солдатиків і бридких гумових комах.

Містер Барбур: Сигнал із двох прапорів.

Віктор: «Прошу допомоги».

Ехо[212]: «Повертаю праворуч».

Квартира на Сьомій авеню. Сірий дощовий день. Протягом багатьох годин я монотонно грав на губній гармошці — туди-сюди, туди-сюди.

У понеділок, а може, то був вівторок, коли я нарешті набрався сміливості підняти темні штори, був уже такий пізній час, що почало смеркатись, і я побачив біля готелю телевізійників — вони чатували на туристів, які приїздять сюди на Різдво. Англійські голоси, американські голоси. У церкві святого Миколая звучали різдвяні концерти, з ярмаркових яток продавали пончики з цукровою пудрою. «Мало не потрапив під велосипед, але загалом чудово проводжу час». Груди мені боліли, я знов опустив штори, став під гарячий душ і стояв під потужними струменями води, доки шкіра не запалала вогнем. Весь квартал сяяв святково освітленими ресторанами, казковими вітринами, в яких були виставлені кашемірові пальта й грубі светри ручного плетіння, теплий одяг, який я не здогадався взяти з собою. Але я навіть не наважувався зателефонувати вниз і замовити кави — через нідерландськомовні газети, які гарячково гортав від самого світанку: в одній із них на першій шпальті було фото паркувального гаража з поліційною стрічкою, що перекривала вхід.

Розгорнуті газети валялися на підлозі в ногах ліжка, наче мапа якогось жахливого місця, де мені зовсім не хотілося опинитись. Знову й знову, неспроможний утриматися, між короткими снами й гарячковими уявними розмовами з уявними людьми я починав гортати газети, намагаючись знайти в них хоч якісь знайомі чи схожі на англійські слова, але майже не знаходив: Amerikaan dood aangetroffen[213]. Heroïne, cocaïne. Moord: мордування, замордовано, смертельність, убивство. Drugsgerelateerde criminaliteit: Frits Aaltink afkomstig uit Amsterdam en Mackay Fiedler Martin uit Los Angeles[214]. Bloedig: кривавий. Schotenwisseling[215]: що це може означати, хоча schoten, либонь, означає постріли? Deze moorden kwamen als en schok voor[216] — що це?

Борис. Я підійшов до вікна, постояв там, потім повернувся назад. Навіть у тому сум’ятті, з яким ми прощалися на мосту, я запам’ятав його наказ не телефонувати йому, він наполягав на цьому дуже твердо, хоч ми розлучилися так поквапно, що я не пам’ятаю, чи він пояснив мені, чому я повинен чекати, поки він сконтактує зі мною, і в будь-якому разі я не був переконаний, чи це досі важливо. Він також дуже рішуче переконував мене, що поранений нетяжко, принаймні так я собі нагадував, хоч у потоці небажаних спогадів, які бомбардували мене від самого того вечора, перед моїми очима безперервно маячив отвір з обпаленими краями на рукаві його пальта, забризкана кров’ю чорна шерсть у світлі натрієвих ламп. Дорожня поліція цілком могла зупинити його на мосту й заарештувати за водіння машини без прав: якщо так, то виходить паскудна історія, хоч і набагато краща, ніж деякі з моїх припущень.

Twee doden bij bloedige[217]… І це не кінець. Це тривало. Наступного дня і наступного за ним разом зі своїм традиційним голландським сніданком я одержував додаткову інформацію про вбивства на Овертомі; газетні колонки тепер були вужчими, але відомостей у них давалося більше. Twee dodelijke slachtoffers. Nog een of meer betrokkenen. Wapengeweld in Nederland[218]… Фотографію Фріца опублікували разом із фотографіями кількох інших чоловіків і довжелезною статтею, прочитати її я не мав ані найменшої надії. Dodelijke schietpartij nog onopgehelderd[219]… Мене турбувало, що вони перестали писати про наркотики — хибний слід, по якому хотів пустити поліцію Борис, — і стали розглядати події під іншими кутами зору. Я спричинив ці події, й тепер історія про них розлетілася всюди, люди в усьому місті читали про них і обговорювали їх чужою для мене мовою.

У «Herald Tribune» — величезна реклама «Тіффані». «Краса і майстерність, непідвладні часові». «„Тіффані & Ко“ бажає вам щасливих свят».

Вибрики Фортуни, як любив казати мій батько. Масштабний збій систем.

Де ж Борис? У своїй лихоманці я безуспішно намагався розважити себе спогадами, як він мав звичай несподівано з’являтися саме в ту хвилину, коли ніхто його не чекав. Захрустить пальцями, примусивши дівчат здригнутися. Як він тоді заявився через півгодини після того, як почався наш обов’язковий іспит на профорієнтацію, спричинивши загальний сміх у класі, коли учні побачили його здивоване обличчя крізь заґратоване віконце в замкнених дверях. «Ааа, це йшлося про наше прекрасне майбутнє», — зневажливо кинув він, коли дорогою додому я спробував пояснити йому, що означають ці стандартизовані тести.

У своїх сновидіннях я ніяк не міг дістатися туди, куди мені було треба. Щось завжди мені перешкоджало.

Борис послав мені есемескою номер свого телефону перед тим, як ми вилетіли зі Штатів, і хоч я боявся написати йому повідомлення (не знаючи, що там із ним зараз і чи не зможуть через цей текст якось вистежити мене), але постійно собі нагадував, що знаю, як його знайти, якщо в мене виникне така потреба.

Він також знає, де я перебуваю. А проте я годинами лежав уночі, сперечаючись сам із собою, — те саме з тупою одноманітністю: а що як, а що як, ну чим це зашкодить? Зрештою в якусь хвилину цілковитої розгубленості, погано розуміючи, що й до чого, — горів нічник, і я то засинав, то прокидався — я не витримав, схопив телефон на нічному столику й відіслав йому есемеску, перш ніж устиг обміркувати цей намір: «Де ти?»

Наступні дві-три години я лежав у стані погано контрольованої тривоги, затуливши обличчя долонею, хоч світла в кімнаті й не було. На жаль, коли я прокинувся від свого просякнутого потом сну десь на світанку, телефон не подавав жодних ознак життя — він геть розрядився, бо я забув його вимкнути, — і, не бажаючи спілкуватися з персоналом на рецепції, я ще кілька годин вагався, аж поки надвечір таки наважився спуститись і запитати, чи мають вони зарядні пристрої для телефонів.

— Авжеж, сер, — сказав клерк за стійкою реєстрації, навіть не подивившись на мене. — Вам для американського?

Слава Богу, подумав я, намагаючись не надто поспішати, коли рушив сходами нагору. Телефон у мене був старий і повільний, я ввімкнув його, трохи постояв, потім мені набридло чекати, коли на екрані висвітиться логотип «Еппл», я пішов до міні-бару, налив собі випити, знову повернувся до телефону й дивився на нього трохи довше, аж поки екран засвітився і з’явилася давня шкільна світлина, яку я задля сміху поставив на заставку; ніколи я з такою радістю не дивився на десятирічну Кітсі, що зависла в стрибку, щойно пробивши штрафний. Але щойно я наготувався ввести пароль, екран несподівано затремтів, потім блимав секунд десять, на ньому виникли чорні й сірі смужки, які розпалися на цятки, з’явився сумний смайлик, клацнув і зник, залишивши по собі чорний екран.

Шістнадцята година п’ятнадцять хвилин. Небо набуло ультрамаринового кольору над дзвіницями за каналом. Я сидів на килимі, притулившись спиною до ліжка, з дротом зарядного пристрою в руці, й методично по два рази втикав його в усі розетки в кімнаті — я вмикав і вимикав телефон сотню разів, підносив його до лампи, щоб перевірити: а раптом він працює, лиш екран погас, — пробував перезарядити його, але телефон навернувся: нічого не відбувалося, холодний чорний екран, глухо, як у могилі. Напевне, сталось якесь замикання; тієї ночі, коли відбулися події в гаражі, він намок — коли я дістав його з кишені, на екрані були краплі води, та хоч я чекав добру хвилину, поки він увімкнеться, телефон, схоже, працював нормально до тієї хвилини, коли я спробував зарядити його. Уся інформація була продубльована на моєму лептопі вдома, крім єдиного, такого потрібного мені контакту — телефонного номера Бориса, який він скинув мені в машині, коли ми їхали в аеропорт.

Віддзеркалення води коливалися на стелі. Десь на вулиці дзеленчала дзвіночками різдвяна музика, колядники трохи фальшиво співали різдвяну пісню: «О Tannenbaum, О Tannenbaum, wie treu sind deine Blätter»[220].

Зворотного квитка в мене не було. Але була кредитка. Я міг замовити таксі до аеропорту. «Ти можеш замовити таксі до аеропорту», — сказав я собі. Схіпгол. Я там сяду на перший же літак. Аеропорт Кеннеді, Ньюарк. Я маю гроші. Я розмовляв сам із собою, наче дитина. Хто знає, де тепер Кітсі — найімовірніше, в Гемптоні, — але помічниця місіс Барбур, Джанет (яка досі працювала з нею, хоч місіс Барбур уже не потребувала допомоги) була особою, здатною добути тобі квиток на літак звідки завгодно, якщо попередити її за кілька годин, навіть на Святвечір.

Джанет. Згадка про Джанет абсурдним чином мене заспокоїла. Джанет, яка самим своїм виглядом уміла підняти настрій, Джанет, товста й рум’яна, у своїх рожевих вовняних кофтинках і картатих спідницях, схожа на німфу Буше у вбранні від «Джей Крю», яка на все відповідала: «Чудово!» і пила каву з рожевої чашки з написом «Джанет».

Якою все ж таки полегкістю було зібратися з думками! Хіба Борисові або нехай там кому допоможе, якщо я стовбичитиму тут без діла? Холод і вологість, нечитабельна мова. Лихоманка й кашель. Кошмарне відчуття скутості. Я не хотів їхати без Бориса, не знаючи, чи з Борисом усе гаразд, це було так, наче у фільмі про війну, коли треба тікати й покинути загиблого друга, не маючи щонайменшого уявлення, чи не потрапиш ти в ще більше пекло, і водночас я так хотів покинути Амстердам, що вже уявляв собі, як упаду навколішки, вийшовши з літака в Ньюарку, й доторкнуся чолом до бетонної підлоги.

Телефонний довідник. Олівець і папір. Мене бачили тільки троє людей: індонезієць, Ґроздан і хлопець-азіат. І хоча мене, цілком імовірно, розшукували «колеги» Мартіна та Фріца в Амстердамі (ще одна причина, щоб ушитися з міста), не було жодних підстав вважати, що поліція взагалі мною цікавиться. Навряд чи мене відстежуватимуть за паспортом.

І тут — це було так, ніби мені врізали ляпаса, — я пересмикнувся. Хтозна-чому я думав, що мій паспорт лежить унизу, де я надавав його під час заселення в готель. Але, правду кажучи, я зовсім про нього не думав після того, як Борис забрав його в мене й поклав у бардачок своєї машини.

Дуже, дуже спокійно я відсунув убік телефонну книгу, намагаючись зробити це так, щоб якомусь сторонньому спостерігачеві мої дії здалися цілком звичайними, невимушеними. За нормальних обставин усе було б дуже просто. Я з’ясував би адресу консульства, поїхав туди, став у чергу. Дочекався розмови з консульським працівником. Спілкувався б чемно й терпляче. При собі в мене є кредитки та посвідчення особи з фотографією. Гобі зміг би вислати мені факсом свідоцтво про народження. Я знервовано намагався не згадувати історію, яку Тодді Барбур якось розповів за обідом: коли він загубив свій паспорт (в Італії? Іспанії?), його зобов’язали притягти справжнісінького живого свідка, що підтвердив його особу.

Гематомне чорнильне небо. В Америці зараз ранок. Гобі збирається з’їсти ланч, іде в «Джефферсон Маркет», можливо, водночас купує продукти для ланчу, яким годуватиме гостей на Різдво. Чи Піппа досі в Каліфрпнії? Я уявив собі, як вона лежить у готелі в ліжку й тягнеться до телефону з іще заплющеними очима. Тео, це ти, в тебе якісь неприємності?

Ліпше відбрехатися, заплатити штраф, аніж показати, хто ми є, якщо нас раптом зупинять.

Мені було погано. Їхати до консульства (чи будь-куди), відповідати там на запитання, заповнювати папери — ще тільки таких проблем мені не вистачало. Я не призначав собі часових лімітів для чекання, а проте будь-який рух — рух випадковий і позбавлений сенсу, рух мухи, що дзижчить у банці, — мені здавався чимось більш осмисленим, аніж сидіти бодай на хвилину довше в номері, краєм ока вловлюючи привидів, що сновигають навколо мене.

Ще одна величезна реклама «Тіффані» в «Tribune», вітають зі святами. На протилежній сторінці інша реклама, цифрових камер, химерні літери й підпис — Жоан Міро[221].

Ви можете дивитися на картину цілий тиждень і потім жодного разу не згадати про неї.

А можете дивитися на картину секунду й потім думати про неї все своє життя.

Центральний вокзал. Це Європейський Союз, тут на кордонах не вимагають ніякого паспорта. Сідай у будь-який потяг, їдь, куди тобі заманеться. Я уявив, як накручую кола по всій Європі: Рейнський водоспад і Тірольські ущелини, кіношні тунелі й завірюхи.

Іноді сенс у тому, щоб добре зіграти поганими картами, — так часом сонно казав мій тато, майже закунявши на канапі.

Втупившись у телефон, очманілий від лихоманки, я сидів нерухомо й намагався думати. Борис за ланчем говорив, що від Амстердама до Антверпена можна доїхати потягом (і до Франкфурта, але в Німеччину я їхати не хотів), а також до Парижа. Якщо я звернуся в паризьке консульство по новий паспорт, то ймовірність того, що мене прив’яжуть до вбивства Мартіна, дещо менша. Але від того факту, що китайський хлопчик був свідком, нікуди не подінешся. Хто знає, може, інформацію про мене вже передали на поліційні комп’ютери всієї Європи.

Я пішов до ванної та побризкав водою на обличчя. Надто багато дзеркал. Я вимкнув воду й потягся до рушника, щоб витертись. Методичні дії, одна за одною. Уночі настрій у мене завжди псується, вночі мені робиться страшно. Налив собі склянку води. Ковтнув пігулку аспірину проти лихоманки. Лихоманка також на ніч завжди посилювалася. Прості дії. Я накручував себе, і я це знав. Я не знав, чи поліція має проти Бориса якісь докази, та хоч і боявся, щоб його не заарештували, але набагато більше тривожився, щоб Сашині люди не послали когось його слідами. Але це була ще одна думка, яку я намагався відігнати від себе.

ІІ

Наступного дня — в день Святвечора — я замовив чималий сніданок і примусив себе його з’їсти, хоч їсти мені й не хотілося, і викинув газету, навіть не глянувши на неї, тому що боявся: якщо я знову побачу слова Overtoom або Moord, то вже не зможу наважитися зробити те, що надумав. Добре попоївши, я зібрав усі газети за тиждень, що валялися на ліжку й навколо нього, згорнув і запхав у смітник; дістав із шафи свою зіпсовану відбілювачем сорочку — спершу перевіривши, чи пакет міцно зав’язаний, — і запхав його в інший пакет з азіатського міні-маркету (цей я залишив відкритим, щоб було зручніше нести, а також на той випадок, якщо трапиться рятівна цеглина). Потім, піднявши комір пальта й туго обмотавши його шарфом, перевернув на дверях табличку «Не турбувати» іншим боком («Будь ласка, приберіть у моєму номері») й вийшов із готелю.

Погода була препаскудною, мене це влаштовувало. Вітер із дощем і снігом віяв над каналами й задував збоку. Я йшов десь хвилин двадцять — чхаючи, жалюгідний, змерзлий, — аж поки натрапив на сміттєвий бак на пустельному розі, де не було ні автомобілів, ні пішоходів, ні крамниць, лише будинки зі сліпими вікнами, затулені щільними віконницями проти вітру.

Я швиденько запхав туди свою сорочку й пішов далі, опанований збудженням, яке підштовхувало мене ще чотири чи п’ять вулиць, попри цокотіння зубів. Ноги в мене промокли; підошви черевиків були надто тонкими для залитої дощем бруківки, і я дуже змерз. Коли тут вивозять сміття? Не має значення.

Але ж — я труснув головою, щоб прочистити її, — азіатський маркет. На целофановій торбині надрукована назва азіатської крамниці, що за кілька кварталів від мого готелю. Проте думати так було безглуздо, і я спробував викинути ці думки з голови. Хто мене бачив? Ніхто.

ЧАРЛІ: «Ствердна відповідь».

ДЕЛЬТА: «Дотримуйся дистанції, я маневрую».

Забудь. Забудь. Повернення немає.

Не знаючи, де тут стоянка таксі, я безцільно блукав хвилин двадцять або й більше, поки нарешті зловив таксі на вулиці.

— Центральний вокзал, — сказав я водієві-туркові.

Та коли він нарешті висадив мене, провізши зловісними сірими вулицями, схожими на кадри старої чорно-білої кіноплівки, я на мить подумав, що він привіз мене не туди, оскільки будівля з парадного боку була більше схожою на музей. Червоно-цегляна фантазія з фронтонами та башточками, колюча голландська вікторіанщина. Я долучився до святкової юрби, щосили намагаючись нічим не виділятись і не звертати увагу на поліціянтів, що стояли всюди, хоч би куди я дивився; я почувався розгубленим і зніяковілим, коли великий демократичний світ знову почав здійматися хвилями та обертатися навкруг мене: дідусі, студенти, стомлені молодята й дітлахи з рюкзаками за спиною, крамничні торби, стаканчики зі «Старбаксу», торохтіння коліщат під валізами, юнаки, що збирають підписи за «Ґрінпіс», і я знову поринув у людський гамір. Удень був потяг до Парижа, але мені потрібен був нічний, найпізніший.

Нескінченні черги тяглися аж до газетного кіоску.

— На цей вечір? — запитала касирка, коли я нарешті підійшов до віконця: кремезна білявка середніх літ із великими грудьми, байдуже привітна, наче звідниця на другосортній жанровій картині.

— Саме так, — відповів я, сподіваючись, що не здаюся таким хворим, яким почуваюсь.

— Скільки квитків? — запитала вона, майже не подивившись на мене

— Один.

— Зрозуміло, гаразд. Паспорт, будь ласка.

— Хвилинку, — сказав я захриплим від хвороби голосом, поплескавши себе по кишенях; я сподівався, що паспорт не вимагатимуть. — А, пробачте, я його не маю при собі, він у сейфі в готелі, але… — Я дістав своє посвідчення жителя штату Нью-Йорк, кредитки, картку соціального страхування й посунув усе це до віконця. — Ось маєте.

— Щоб подорожувати, потрібен паспорт.

— О, звичайно. — Я намагався, щоб мій голос звучав раціонально, авторитетно. — Але я збираюся їхати лише ввечері. Бачите? — Я показав на порожню підлогу біля своїх ніг; там не було багажу. — Я проводжаю свою дівчину, а що я тут, то подумав, чому б не стати в чергу й не купити собі квиток на вечір, якщо така можливість існує.

— Що ж, — касирка подивилася на екран свого комп’ютера, — у вас іще багато часу. Купите квиток, коли повернетеся сюди ввечері.

— Авжеж, — сказав я, затиснувши носа, щоб не чхнути, — але я хочу купити його зараз.

— Боюся, це неможливо.

— Будь ласка. Це мені дуже допоможе. Я стояв тут у черзі сорок п’ять хвилин і не знаю, яка черга буде ввечері. — Від Піппи, яка об’їздила залізницею всю Європу, я знав, що в поїздах паспорти ніколи не перевіряють. — Усе, чого я хочу, це купити квиток тепер, щоб устигнути залагодити всі свої справи, перш ніж приїду сюди ввечері.

Касирка пильно подивилася на мене. Потім узяла моє посвідчення особи й подивилася на фотографію, потім знову на мене.

— Слухайте, — сказав я, коли вона завагалася чи мені здалося, що вона вагається. — Ви ж бачите, що це я. Моє ім’я, мою картку соціального страхування. А зараз, — сказав я, полізши до кишені по ручку й папір, — дозвольте мені продублювати вам свій підпис.

Вона порівняла обидва підписи, поклавши їх поруч. Знову подивилася на мене й на мою картку — і, схоже, несподівано прийняла рішення.

— Я не можу прийняти ці документи.

І вона посунула мою картку крізь віконце до мене.

— Чому?

Черга позаду мене наростала.

— Чому? — повторив я. — Це ті документи, якими я користуюся замість паспорта, щоб літати в Сполучених Штатах. Підписи збігаються, — сказав я, коли вона нічого не відповіла. — Хіба ви не бачите?

— Пробачте.

— Ви хочете сказати… — Я чув, як у моєму голосі звучить розпач; вона дивилася на мене агресивним поглядом, ніби казала: я тобі не дозволю тут сперечатися! — Ви хочете мені сказати, я повинен прийти сюди ввечері й знову вистояти цю чергу?

— Даруйте, сер, я нічим не можу допомогти вам. Наступний, — сказала касирка, дивлячись через моє плече на наступного пасажира.

Коли я йшов назад, проштовхуючись крізь натовп, хтось сказав позаду мене:

— Гей! Послухай-но друже…

Спочатку, дезорієнтований спілкуванням із касиркою, я подумав, що той голос мені вчувся. Та коли розгублено обернувся, то побачив схожого на тхора тінейджера з запаленими червоними очима й поголеною головою, який перехилявся з п’ятки на носок у своїх велетенських кедах. Побачивши, як він шастає поглядом туди-сюди, я спочатку подумав, що він хоче продати мені паспорт, але натомість він нахилився й сказав:

— І не намагайся.

— Ти про що? — невпевнено запитав я, поглянувши на жінку-поліціянта, що стояла за п’ять футів від нього.

— Послухай, друже. Я їздив із паспортом сотню разів, і мене ніколи не запитували, є він у мене чи його нема. Але що сталося того разу, коли його в мене не було? Коли я приїхав до Франції, вони замкнули мене до імміграційної в’язниці, дванадцять годин годували покидьками й ставилися до мене як до покидька. То була жахлива й брудна поліційна камера. Повір мені — треба, щоб твої документи були при тобі. І щоб із ними все було гаразд.

— Твоя правда, — погодився я.

Я спливав потом у своєму пальті, яке не наважувався розстебнути. Шарфі, який не наважувався розмотати.

Мені було жарко. Боліла голова. Пішовши від нього геть, я відчував, як обпалюють мені спину люті погляди камер спостереження; і я намагався здаватися спокійним, проштовхуючись крізь юрбу, від лихоманки мене хитало, а в кишені я жмакав телефонний номер американського консульства.

Телефон-автомат я знайшов не відразу — кабіни стояли на протилежному боці вокзалу, а весь вільний простір там був напакований тінейджерами, що сиділи колом на підлозі, ніби їхнє плем’я зібралося на важливу нараду, — а ще більше часу в мене забрали спроби допетрати, як же з нього зателефонувати.

Бурхливий потік нідерландської мови. Потім мене привітав приємний американський голос: ми вітаємо вас у консульстві Сполучених Штатів у Нідерландах, чи не бажаю я перейти на англійську мову? Якісь меню, якісь варіанти вибору. Натисніть кнопку 1, якщо вам треба це, натисніть 2, якщо вам треба те, і чекайте відповіді оператора. Я терпляче виконав усі інструкції і стояв, дивлячись на натовп, аж поки зрозумів, що, можливо, я роблю помилку, дозволяючи людям бачити своє обличчя, й відвернувся до стіни.

Телефонний виклик ішов так довго, що я став провалюватися в якийсь негустий туман, коли раптом на лінії клацнуло й там пролунав бадьорий американський голос, власниця якого, схоже, зовсім нещодавно засмагала на пляжі в Санта-Крусі:

— Доброго ранку, це американське консульство в Нідерландах, чим можу вам допомогти?

— Вітаю вас, — із полегкістю сказав я. Я хотів був назватися якимсь вигаданим ім’ям лише щоб дізнатися потрібну мені інформацію, але був надто слабкий і виснажений, щоб клопотати собі цим голову. — Боюсь, я потрапив у халепу. Мене звуть Теодор Декер, і в мене вкрали паспорт.

— Ох, співчуваю. — Вона щось друкувала, я чув клацання клавіатури на протилежному кінці лінії. Десь на задньому тлі грала різдвяна музика. — Ще й час такий невдалий — усі подорожують… Ви заявили про свою втрату представникам влади?

— Що ви маєте на увазі?

— Якщо у вас украли паспорт, ви повинні негайно повідомити поліцію.

— Я… — я вилаяв себе подумки, навіщо я сказав, що паспорт у мене вкрали? — Ні, я не звертався ні до кого, бо це сталося щойно. На Центральному вокзалі. Правду кажучи, я не переконаний, що його в мене вкрали, думаю, він просто випав із кишені.

— Ну, знаєте, — ще трохи клацання по клавіатурі, — байдуже, вкрали його чи ви він випав у вас із кишені, ви повинні написати заяву в поліцію.

— Так, але я мав щойно сісти на потяг, а мені відмовляються продати квиток. А я повинен бути вночі в Парижі.

— Побудьте на лінії. — На вокзалі було надто багато людей, волога шерсть і густий натовп у перегрітому приміщенні смердять жахливо. Через мить на лінії клацнуло — вона знову взяла слухавку. — Будь ласка, надайте мені таку інформацію про себе…

Ім’я та прізвище. Дата народження. Дата й місто видачі паспорта. Я спливав потом у своєму пальті. Навколо вологі тіла, які важко дихали.

— Ви маєте документи, які підтверджували б ваше громадянство? — запитала вона.

— Пробачте…

— Колишній паспорт? Свідоцтво про народження або документ про прийняття в громадянство?

— Я маю картку соціального страхування. Та посвідчення особи, видане штатом Нью-Йорк. Свідоцтво про народження мені можуть надіслати факсом зі Сполучених Штатів.

— Чудово. Цього має вистачити.

Справді? Я аж завмер від несподіванки. Оце й усе?

— Ви маєте доступ до комп’ютера?

Комп’ютер у готелі?

— Звичайно.

— Ну то запишіть. — Вона дала мені веб-адресу. — Ви повинні завантажити, надрукувати й заповнити афідевіт щодо свого втраченого паспорта — байдуже, чи ви загубили його, чи він украдений, — і принести сюди. До нашого офісу. Він розташований поблизу Рейксмузею. Ви знаєте, де це?

Мене опанувала така полегкість, що я мовчки застиг, поки мене психоделічним туманом огортав шум і гамір натовпу.

— Отже, ось що мені буде від вас потрібне, — сказала каліфорнійська дівчина, і її бадьорий голос вихопив мене з моїх різнобарвних марень: — Афідевіт. Документи, надіслані факсом. Дві фотографії 5 × 5 із білим тлом. І копію заяви в поліцію не забудьте.

— Перепрошую? — здригнувся я.

— Я ж вам уже казала. Якщо ви втратили паспорт чи його у вас украдено, ви повинні написати заяву в поліцію.

— Я… — Я прикипів поглядом до химерної процесії арабських жінок, що пропливали повз мене, закутані в чорне з ніг до голови. — У мене не буде на це часу.

— Що ви маєте на увазі?

— Річ не в тому, що я хочу виїхати в Америку сьогодні. Річ у тім, — мені знадобилася хвилина, щоб прийти до тями; від напад кашлю з очей потекли сльози, — що мій потяг до Парижа відходить через дві години. Тому зрозумійте — я не знаю, що мені робити. Я не впевнений, що мені вдасться зробити всю цю паперову роботу та ще й добутися до поліційного відділка.

— Що ж, — у її голосі пролунав жаль, — мушу вас повідомити, що ми працюватимемо ще тільки сорок п’ять хвилин.

— Що?

— Сьогодні ми зачиняємося рано. Святий вечір, ви ж розумієте. Завтра й протягом усього вікенду також не працюємо. Але ми знову відчинимося о пів на дев’яту ранку в понеділок після Різдва.

— У понеділок?

— Пробачте, — сказала вона. — такий у нас процес.

— Але в мене справа термінова!

Хвороба підсилила мій голос.

— Термінова? А які у вас обставини — сімейні чи медичні?

— Я…

— Бо в певних рідкісних випадках ми можемо надати екстрену допомогу й у неробочий час. — Вона втратила свій дружній тон і затріскотіла, швидко зачитуючи текст з інструкції, я чув, як на задньому плані дзвенить інший телефонний дзвінок, наче в прямому ефірі на радіо. — На жаль, ця участь обмежується питаннями життя або смерті, й наші працівники повинні переконатися в тому, що це справді надзвичайна ситуація, перш ніж видати вам дозвіл їхати без паспорта. Тому якщо обставини смерті або смертельної хвороби вимагають, щоб ви поїхали до Парижа сьогодні ввечері, вам доведеться надати нам інформацію, яка засвідчить критичну необхідність вашої негайної присутності в цьому місті, таку як афідевіт від лікаря, священика або розпорядника похорону…

— Я… — У понеділок? Чорт! Я не хотів навіть думати про те, щоб звернутися до поліції. — Прошу пробачення, послухайте-но мене…

Вона наготувалася покласти слухавку.

— Гаразд. Гаразд. Принесете нам усі документи в понеділок, двадцять восьмого числа. А потім, коли ми одержимо вашу заяву, то розв’яжемо вашу справу так швидко, як тільки зможемо — пробачте, хвилинку. — Клацання. Її голос, але слабший: — Доброго ранку, консульство Сполучених Штатів у Нідерландах, ви зможете хвилинку побути на лінії? — Телефон негайно задзвонив знову. Клацання. — Доброго ранку, консульство Сполучених Штатів у Нідерландах, ви зможете хвилинку побути на лінії?

— Як швидко ви зможете це зробити для мене? — запитав я, коли вона повернулася на мою лінію.

— О, після того, як ви звернетеся до нас із заявою, ми оформимо для вас документ не більш як за десять днів. Я маю на увазі десять робочих днів. Хоч за нормальних умов я б зробила все, щоб упоратися для вас за сім днів, але ж ви розумієте, що за свята в офісі утворився певний безлад і робочий графік у нас до самого Нового Року нерегулярний. Тож — пробачте, — додала вона в напруженій мовчанці, — це забере трохи часу. Погані новини, я розумію.

— І що мені робити?

— Вам потрібна допомога на подорож?

— Я не зовсім розумію, що це означає.

З мене котився піт. Смердючим нагрітим повітрям, тяжким від запаху натовпу, дихати було майже неможливо.

— Переказані поштою гроші? Тимчасове помешкання?

— Але як я зможу потрапити додому?

— Ви мешкаєте в Парижі?

— Ні, у Сполучених Штатах.

— Так от щодо тимчасового паспорта — тимчасовий паспорт навіть не має того чипа, який вам потрібен, щоб в’їхати в Сполучені Штати, тому я сумніваюся, що в такий спосіб ви дістанетеся додому скоріше, ніж якби… — Дзелень, дзелень, дзелень. — Одну хвилинку, сер. Ви зможете трохи побути на лінії?

— Коротше кажучи, мене звуть Голлі. Дати вам мій окремий телефон на той випадок, якщо під час перебування тут у вас виникнуть проблеми чи буде потрібна допомога?

ІІІ

Моя лихоманка чомусь мала тенденцію посилюватися з настанням ночі. Та після того, як я стільки годин простовбичив на холоді, вона набула властивості підсилюватися ривками, ніби важкий предмет, який тягнуть на мотузці на вершину високої будівлі; тож, повертаючись додому, я майже не розумів, чому рухаюсь або чому я досі не впав, як я примудряюся ступити ще бодай крок, якесь хистке й слизьке забуття несло мене понад каналами й дощовими провулками, підіймало над протягами та голими дахами, звідки я, здавалося, дивився згори сам на себе; я зробив помилку, не взявши таксі на вокзалі, й тепер перед очима в мене постійно маячили целофанова торбина в сміттєвому баку, блискуче рум’яне обличчя касирки на вокзалі та Борис зі слізьми в очах і закривавленими руками, що тримався за обпалену рану на рукаві: а вітер завивав, моя голова палахкотіла вогнем і я раз у раз смикався, намагаючись уникнути якихось чорних епілептичних тіней на рівні своїх ліктів; ті чорні сплески були оманою зору, насправді нікого й нічого там не було, лише вряди-годи проїздив під дрібним дощем згорблений велосипедист.

Важка голова, горло болить. Коли нарешті я зловив на вулиці таксі, то з’ясувалося, що йти до готелю мені залишалося кілька хвилин. Коли я нарешті піднявся у свій номер — перемерзлий і тремтячий, — мене там чекала єдина приємна новина. У кімнаті в мене прибрали й наповнили мені міні-бар, який я був спустошив, випивши навіть апельсиновий лікер «Куантро».

Я дістав звідти дві міні-пляшки з джином, змішав джин із гарячою водою з-під крана й сів на обтягнутий парчею стілець біля вікна, тримаючи склянку кінчиками пальців і спостерігаючи, як спливають години. Очі в мене злипалися, я перебував у напівдрімоті, похмуре зимове світло ковзало від стіни до стіни паралелограмами, що падали на підлогу й звужувалися, аж поки зовсім зникали, надійшов час обідати, живіт у мене заболів, у горлі пересохло від жовчі, а я все ще сидів там, у темряві. Я не думав нічого нового, все те, про що завжди думав і в набагато менш складних обставинах. Думки пронизували мене потужно й несподівано, отруйний шепіт у голові майже не змовкав, хоч іноді ставав таким тихим, що звучав майже на межі чутності, але в інших випадках зростав до безконтрольного реву, переходив у напад шаленства, хтозна-чому, іноді спричинити його міг навіть поганий кінофільм, або занудна вечірка, або короткочасна нудьга, або тривалий біль; тимчасова паніка й перманентний розпач — усе це навалювалося на мене відразу й спалахувало таким сірим, моторошним світлом, що я бачив, реально бачив, озираючись у кошмарній тривозі на минулі роки, бачив виразно і ясно, що світ і все, що в ньому, завжди перебуває в глибокій дупі й ніколи не буває бодай стерпним, відчував нестерпну клаустрофобію душі — кімната без дверей і вікон, із якої немає виходу, на мене накочуються хвилі сорому й жаху, відчепіться від мене, моя мати лежить мертва на мармуровій підлозі, припини, припини, голосно шепочу сам до себе в ліфтах, у таксі, залиште мене в спокої, я хочу померти, то була холодна, обміркована лють, спрямована на самознищення, яка не раз заганяла мене в густому тумані рішучості до моєї кімнати, де я ковтав неймовірну суміш із наявних під рукою наркотиків і бухла, і тільки завдяки невмінню та витривалості я зрештою завжди з розчаруванням приходив до тями, водночас відчуваючи полегкість щодо Гобі, якому не доведеться знайти мій труп.

Чорні птахи. Жахливе свинцеве небо, як на полотнах Егберта ван дер Пула.

Я підвівся на ноги й увімкнув настільну лампу, розхитуючись у слабкому світлі кольору сечі. Я міг чекати. Міг утекти. Але це не був вихід, це були радше спроби вижити: марні, як у миші, яка шастає в клітці зі зміями, шукаючи, де їй від них заховатися. Вони могли лише продовжити мені дискомфорт і напругу. Щоправда, був іще один вихід: я відчував, що працівник консульства не стане затримуватися з відповіддю й негайно зателефонує мені, якщо я «в неробочий час» залишу на автовідповідачі повідомлення, що я американський громадянин і хочу зізнатися в убивстві.

Акт протесту. Життя пусте, марне й нестерпне. Навіщо мені зберігати йому вірність? Немає сенсу. Чому не завдати Долі удару кулаком? Кинути книгу у вогонь і покінчити з усім? Здавалося, не буде кінця нинішнім жахіттям, багато зовнішніх жахіть приєднаються до моїх власних внутрішніх; а прийнявши достатню кількість наркоти (я зазирнув у пакетик: залишилося менш ніж половина), я можу покласти цьому край і податися деінде — у пишну темряву, феєрверк зірок.

Але я не був цілком переконаний, що мені вдасться з усім покінчити. Я не хотів витрачати те, що в мене було, на кілька годин забуття лише для того, щоб потім прокинутись у своїй клітці (або ще гірше: у голландській лікарні без паспорта). З другого боку, я давно не приймав наркотиків, утратив витримку до них і був упевнений, що в мене вистачить, аби успішно виконати свою роботу, якщо я поставлюся до неї серйозно й спочатку добре нап’юся, а на завершення ковтну свою пігулку, призначену для екстремальних ситуацій.

Пляшка охолодженого білого вина в міні-барі. Чом би й ні? Я допив решту свого джину й відкоркував вино, почуваючись рішучим і радісним — я був голодний, у міні-бар поклали крекери й закуски до випивки, але мій задум було легше здійснити на порожній шлунок.

Відчуття полегкості було величезним. Спокійний і тихий відхід. Безмежна радість одразу всього здихатися. Я знайшов на радіо канал класичної музики — там виконували різдвяні гімни, врочисті й літургійні, то були не так мелодії, як спектральний коментар до них — і подумав, чи не залізти мені у ванну.

Але ванна почекає. Натомість я висунув шухляду стола й дістав звідти готельний комплект канцелярського приладдя. Сірий кафедральний камінь, мінорні гексахорди. Rex virginum amator[222]. Між лихоманкою і водою в каналах навколо мене утворилася примарна подвійність, межова зона, яка водночас була кімнатою в готелі й каютою корабля, що легко гойдався на воді. Життя у відкритому морі. Смерть від води. Коли ми були малими дітьми, Енді казав мені своїм моторошним марсіянським голоском, як він чув на освітньому каналі, що Діва Марія оберігає тих, хто плаває на морі, що молитви з розарієм[223] захищають, зокрема, від утоплення. Mary Stella Maris. Марія Зірка Моря.

Я уявив собі Гобі на опівнічній месі, опускається навколішки між лавами у своєму чорному костюмі. Позолота поступово стирається. На дверях шафи, на кришці бюро часто можна бачити маленькі виїмки.

Речі шукають своїх законних власників. Вони наділені людськими властивостями. Вони нечесні або чесні, підозріливі або довірливі.

Справді чудові предмети не з’являються нізвідки.

Готельна ручка була далека від досконалості, я волів би мати кращу, але папір був кремовий і цупкий. Чотири листи. Листи до Гобі та місіс Барбур будуть найдовшими, бо вони найбільше заслуговують на моє пояснення, і це єдині люди, які за мною сумуватимуть, коли я помру. Але я напишу також Кітсі — щоб запевнити, що це не її провина. Лист до Піппи буде найкоротшим. Я хотів, аби вона знала, як сильно я її кохав, і водночас переконати, що анітрохи не звинувачую її за те, що вона не відповіла на моє кохання.

Але я їй цього не скажу. Я хочу не бризнути в неї отрутою, а обсипати її пелюстками троянд. Моя мета в тому, щоб коротко повідомити, яким щасливим вона мене зробила, а про більшу частину конкретних подробиць не згадувати.

Коли я заплющив очі, то був вражений клінічно гострими стрілами спогадів, якими лихоманка обсипала мене невідомо звідки, то були наче сигнальні ракети, що злітали над джунглями, яскраві спалахи навдивовижу деталізованого й емоційно насиченого матеріалу. Стріли світла проникали крізь заґратовані вікна нашої колишньої квартири на Сьомій авеню, шкарубкі сизалеві килимові покриття та червоні рубці від них, що відбивалися на моїх руках і колінах, коли я грався на підлозі. Помаранчева вечірня сукня мами з якимись блискучими бляшками в нижній частині, до яких мені завжди хотілося доторкнутися. Наша колишня служниця Аламеда розминає банани в скляній мисці. Енді віддає мені честь, перш ніж зникнути, спотикаючись, у темному холі свого помешкання: «Слухаюсь, капітане!»

Середньовічні голоси, строгі, віддалені. Могутня сила неприкрашеної пісні.

Я, власне, навіть не засмутився, а радше відчув себе так, як тоді, коли дантист нахилявся над моїм останнім і найбільш проблемним зубним каналом і казав: «Ну, тепер майже все!»

24 грудня

Дорога Кітсі!

Пробач мені за ту халепу, яку я тобі підсунув, але я хочу, щоб ти знала: це аж ніяк не пов’язане ані з тобою, ані з будь-ким із вашої родини. Твоя мати одержить окремого листа, в якому буде трохи більше інформації, але поки що я хочу тебе запевнити особисто, що мій учинок не спричинений нічим, що відбулося між нами, а надто останніми подіями.

Звідки цей скутий голос і неприродно скуте письмо — яке абсолютно не відповідало тим вибухам пам’яті та галюцинацій, що навалювалися на мене з усіх боків, — я не знав. Мокрий сніг налипав на шибки з якоюсь історичною вагою: голодоморів, армій на марші, нескінченного смутку, який приходив у вигляді дрібного дощу.

Ти знаєш і сама нагадувала мені про це, що в мене численні проблеми, які почалися задовго до того, як ми з тобою стали зустрічатись, і жодна з них не виникла з твоєї вини. Якщо твоя мати захоче довідатися про твою роль в останніх подіях, порадь їй поговорити з Тессою Марґоліс або — навіть краще — з Ем, яка з великою радістю поділиться своїми міркуваннями щодо мене. Крім того — це абсолютно не пов’язане зі змістом мого листа, — я закликаю тебе більше ніколи, в жодному разі не впускати в дім Гейвістока Ірвінга.

Кітсі в дитинстві. Її красиве волосся падає на обличчя. Заткніться, придурки, а то я все розповім батькам.

Останнє, але дуже важливе…

(ручка застигла над цим рядком)

я хочу тобі сказати, що ти була неймовірно гарною на вечірці і я був дуже розчулений, що ти наділа сережки моєї матері. Вона безумно любила Енді, вона полюбила б і тебе, і їй дуже хотілося б, щоб ми були разом. Пробач мені, що так не сталось. Але я сподіваюся, що в тебе все буде гаразд. Чесно.

З любов’ю

Тео

Запечатав, надписав адресу, відклав. На стійці рецепції марки точно є.

Дорогий Гобі,

мені важко писати цього листа, і я прошу в тебе пробачення за те, що його пишу.

Мене кидало то в жар, то в холод. Перед очима миготіли зелені цятки. Температура в мене піднялася так високо, що стіни кімнати почали стискатися.

Справа не в тих фальшивих виробах, які я продав. Гадаю, ти незабаром довідаєшся, що насправді штовхнуло мене на цей крок.

Азотна кислота. Лампова сажа. Меблі — як живі створіння, з плином часу на них також з’являються позначки й шрами.

Сліди часу, видимі й невидимі.

…не знаю навіть, чи варто про це розповідати, але я все думаю про хворе цуценя, яке ми з мамою знайшли на вулиці в чайнатауні. Воно лежало між двома сміттєвими баками. Маленький пітбуль, дівчинка. Брудна, смердюча. Шкіра та кістки. Надто слабка, щоб звестися на лапки. А люди просто проходять повз. Мені стало так її шкода, і мати пообіцяла, що коли вона ще буде тут, коли ми поїмо, то ми її заберемо. Й коли ми вийшли з ресторану, вона була ще там. Тож ми взяли таксі, я тримав цуценя на руках, а вдома мама поставила їй ящик на кухні, й собачка була така щаслива, що лизала нам обличчя, вона випила тонну води і з’їла собачу їжу, яку ми їй купили, а незабаром усе виблювала.

Одне слово, щоб не розтягувати цю історію, — цуценя здохло. Це була не наша провина. Але нам здавалося, що наша. Ми повезли її до ветеринара, накупили спеціальної їжі, але цуценя ставало слабшим і слабшим. Ми обоє на той час уже так до неї звикли. І мама знову повезла її до фахівця в медичний центр для тварин. І ветеринар сказав, що собачка хвора, я вже не пам’ятаю, як він назвав ту хворобу, і була хвора вже тоді, коли ми її знайшли, і я розумію, це не те, що ви хотіли б почути, але буде милосердніше приспати її просто зараз.

Рука в мене нервово смикалася, ковзаючи по паперу. Але в кінці сторінки, коли треба було перейти на іншу, я зупинився, спантеличений. Моє прощання, яке здавалося мені невагомістю, останнім злетом свідомості, на папері виявилося зовсім не таким ефектним, яким я його уявляв. Почерк кривий, літери наповзають одна на одну, і моє письмо не є зрозумілим, зв’язним чи бодай читабельним. Мусив бути коротший і простіший спосіб подякувати Гобі за все, що він для мене зробив: принаймні сказати йому, що він не повинен переживати, він завжди ставився до мене добре й зробив усе від нього залежне, щоб допомогти мені, так само як ми з мамою зробили все від нас залежне, щоб допомогти тому малому пітбулеві, який — це була важлива деталь, але я не хотів надто затягувати історію, — попри всю свою приязну ласкавість наробив нам лиха в ті дні, які передували його смерті, по суті, зруйнував нам усе помешкання й подер канапу на клапті.

Сльозливий, самозакоханий і позбавлений будь-якого смаку. Моє горло щеміло так, наче його вишкрібали лезом.

Знімімо оббивку з цієї меблі. Ти бачиш, у ній завелися деревні черви. Треба обробити її купринолом.

У ту ніч, коли у ванній Гобі нагорі я проковтнув надмірну дозу, сподіваючись, що вже не прокинусь, а проте прокинувся, притискаючись щокою до шестикутної скошеної плитки на підлозі, я здивувався, якою осяйною може здаватися ця вельми скромна довоєнна ванна кімната, коли дивишся на неї з потойбічного світу.

Початок кінця? Чи кінець кінця?

Fabelhaft[224]. Такої розваги я ще не мав.

Спочатку одне, потім інше. Аспірин. Холодна вода з міні-бару. Пігулки аспірину заскреготіли й застряли мені в грудях, наче я ковтав гравій, і я вдарив кулаком у груди, намагаючись проштовхнути їх, сп’яніння набагато підсилило мою хворобу й спрагу, я розгубився, риболовні гачки повстромлялися мені в горло, вода абсурдно стікала вниз по моїх щоках, я задихався й хрипів і вирішив відкоркувати пляшку вина, сподіваючись, що воно мені допоможе, але воно вливалося мені в горло, як скипидар, обпалюючи й дряпаючи стінки шлунка, може, набрати ванну, чи подзвонити вниз попросити, щоб принесли випити чогось простого гарячого, бульйону або чаю? Ні, мені просто треба допити вино або відразу переключитися на горілку; десь в Інтернеті я вичитав, що лише два відсотки самогубців, які сподівалися накласти на себе руки передозуванням, досягали успіху, що здавалося мені абсурдно малим числом, хоч воно й підтверджувалося моєю попередньою практикою. «Я більше не змокну під дощем». Це була чиясь передсмертна записка. «Це був лише фарс», — написав чоловік Джин Гарлоу[225], який наклав на себе руки в їхню шлюбну ніч. А найкращу залишив Джордж Сандерс[226] — стара голлівудська класика, мій батько знав його передсмертну записку напам’ять і любив її цитувати. «Любий Світе, я відходжу, бо мені нудно». А потім ще Гарт Крейн[227]. Обкрутився й упав, його сорочка полоскалася на вітрі, коли він падав. «Прощайте всі!» Він прокричав слова прощання й стрибнув із корабля.

Я більше не вважав своє тіло своїм. Воно перестало належати мені. Мої руки рухалися відокремлено, плавали в повітрі, підкоряючись лише самим собі, й коли я стояв, то був схожий на запущену в дію маріонетку, чиї руки й ноги ворушаться, підкоряючись посмикам шворок.

Гобі розповідав мені, що в молодості він пив «Катті Сарк», бо це було віскі Гарта Крейна. Катті Сарк означає «коротка спідниця».

Блідо-зелені стіни в кімнаті з фортепіано, пальми й фісташкове морозиво.

Закрижанілі вікна. Вихолоджені кімнати дитинства Гобі.

Старі Майстри, вони ніколи не помилялися.

Що я думав, що почував?

Дихати було боляче. Пакет із героїном лежав на нічному столику з протилежного боку ліжка. Та хоч мій батько, з його невичерпною любов’ю до показухи, сприйняв би таке оточення з захватом — наркота, брудна таця, випивка та все інше, — мені не подобалася думка, що, коли мене знайдуть, я лежатиму тут у готельному халаті, наче якийсь підстаркуватий, усіма забутий ресторанний співак. Треба було прибрати, прийняти душ, поголитися й одягти костюм, щоб не здаватися нікчемним і жалюгідним, коли мене знайдуть, і лише після того, як нічні покоївки закінчать чергування, зняти зі своїх дверей табличку «Прошу не турбувати»: ліпше буде, якщо мене знайдуть відразу, я не хотів, щоб вони виявили моє тіло за запахом.

Здається, ціле життя минуло від того вечора з Піппою, але я досі думав, яким щасливим був, коли поспішав, щоб зустрітися з нею в колючій зимовій темряві, пригадував свою радість бачити її під вуличним ліхтарем, перед кінотеатром «Фільм Форум», і як я стояв на розі вулиці, щоб посмакувати радість спостерігати, як вона чекає мене. Милуватися її обличчям, яке вдивлялося в натовп. Це мене вона намагалася там розгледіти, мене. І як тремтіло моє серце, коли я бодай на мить повірив, що скоро матиму те, чого ніколи не мав і не зможу мати.

Дістав костюм із шафи. Усі сорочки брудні. Чому я не додумався віддати бодай одну в прання? Мої черевики були намочені й деформовані, що додавало ще один прикрий штрих до загальної картини, — але ні (я зупинився ошелешений посередині кімнати), невже я збираюся розлягтися на підлозі повністю вдягнений, у черевиках та в усьому іншому, наче труп, підготований до похорону? Я знов облився холодним потом, знову затремтів, знову повернувся до колишнього стану. Мені треба було сісти. Можливо, я повинен переосмислити всю репрезентацію. Порвати листи. Зробити свою смерть схожою на нещасний випадок. Буде набагато краще, якщо подумають, що я збирався на якийсь таємничий званий вечір, вирішив зарядитися на дорогу, присів на ліжко, не зовсім розрахував дозу й перекинувся догори дригом у солодкому забутті. Чорні іскри, феєрверки, капут.

На білих крилах суєти. Розігнався й стрибнув у нескінченність.

Потім раптом — гримнули фанфари — я здригнувся. Літургійний спів змінився вибухом недоречно гучної оркестрової музики. Мелодійної, дзвінкої. Хвиля розчарування накотилася на мене. Сюїта з балету «Лускунчик». Усе не так. Усе не так. Ніхто не накладає на себе руки під радісні звуки святкової феєрії, під гучну оркестрову музику, під якийсь там марш, і мій шлунок відразу підстрибнув, підкотився до горла, враження було таке, ніби я щойно випив літр лимонного соку, і я впав навколішки, не встигши добігти до смітника, й вивергнув із себе потік прозорої кислоти, жовта хвиля за жовтою хвилею, ще одна й ще одна.

Коли це нарешті припинилося, я сів на килим, поклавши лоб на краєчок металевої урни; дитяча балетна музика й далі дратувала мене, проникаючи у вуха. Я не був навіть п’яний, нехай йому чорт, мене лише нудило. Я чув, як у холі базікають американські подружжя, сміючись, голосно прощаючись і розходячись до своїх номерів; колишні друзі по коледжу, а тепер працюють тут у фінансовому секторі, ще п’ять років треба буде відбути у сфері корпоративного права, а Фіона восени піде до першого класу, в Оукландії все гаразд, ну то добраніч, ми любимо вас… я теж міг би жити таким життям, але не хотів. Це останнє, що я встиг подумати, перш ніж підвівся на ноги, вимкнув музику, яка мене дратувала, і — шлунок мені так і скручувало — упав долілиць на ліжко, наче стрибнув у воду з мосту, всі лампи в кімнаті ще горіли, коли я випав із зони світла, й темрява зімкнулася в мене над головою.

IV

Коли я був малим, після маминої смерті, я дуже старався думати про неї, аж доки засну, і завжди сподівався, що вона мені присниться, проте вона ніколи мені не снилася. Або, власне кажучи, снилася постійно, але як відсутність, а не як присутність: протяг віє у щойно покинутому нею домі, її почерк на блокноті, запах її парфумів, вулиці в дивних безлюдних містах, де, я знаю, вона пройшла лише хвилину тому, але щойно зникла, тінь, яка ковзає по освітленій сонцем стіні. Іноді я помічав її в натовпі або в таксі, яке від’їздило геть, і ці її зблиски я зберігав і цінував, хоч мені ніколи не щастило возз’єднатися з нею. Завжди врешті-решт вона мене уникала; я щоразу тільки-но пропускав її дзвінок або плутався в її телефонному номері; або підбігав, задиханий і засапаний, до того місця, де вона мала бути, лише для того, щоб переконатися: вона звідти вже пішла. Коли я став дорослим, ці хронічні невдачі в спробах зустрітися з нею стали чергуватися з набагато болючішою тривогою: мене опановувала паніка, коли я довідувався чи згадував або хтось мені безжально повідомляв, що вона живе на протилежній частині міста в жалюгідній халупі, куди я з невідомих причин не їздив багато років, щоб побачитися з нею. Зазвичай я розпачливо намагався найняти таксі або дійти до неї пішки, але завжди прокидався, так і не зустрівшись із нею. У цих нав’язливих сценаріях було щось повторюване до жорстокої занудності, що нагадувало мені про істеричного чоловіка однієї з клієнток Гобі, кадра з Волл-стріт, який, коли перебував у відповідному настрої, полюбляв знову й знову розповідати три ті самі історії про свою участь у в’єтнамській війні, користуючись тими самими механічними словами й жестами; те саме тра-та-та кулеметних пострілів, рубає повітря рукою, завжди в одному й тому самому місці. Обличчя в усіх застигали, коли за напоями після обіду він починав свою розповідь, яку ми чули мільйон разів і яка (як і мої марні спроби зустрітися з матір’ю ніч за ніччю, рік за роком, сновидіння за сновидінням) була твердою й незмінною. Він завжди спотикався об один і той самий корінь, йому ніколи не щастило встигнути до свого друга Ґейджа, як і мені ніколи не вдавалося зустрітися з матір’ю.

Але в цю ніч я нарешті її знайшов. Або, якщо точніше, це вона мене знайшла. Цей випадок здався мені винятковим, хоч, можливо, якоїсь іншої ночі, в якомусь іншому сновидінні вона знову до мене прийде, можливо, тоді, коли я помиратиму, хоч прагнути цього, либонь, означає прагнути надто багато. Звичайно, я менше боятимуся смерті (не тільки своєї смерті, а й смерті Велті, смерті Енді, Смерті загалом), якщо знатиму, що близька людина зустріне мене в її дверях, бо — пишучи це, я не можу втриматися від сліз — я тепер пригадую, як бідолашний Енді сказав мені з виразом жаху на обличчі, що моя мати — єдина людина з тих, кого він знав і любив, котра померла. Тож, можливо, коли Енді відплювався й відкашлявся в країні потойбіч води, можливо, саме моя мати стала навколішки поруч із ним, щоб привітати його на чужому березі. Можливо, безглуздо плекати такі надії. А може, ще безглуздіше не плекати їх.

Але незалежно від того, був це одиничний випадок чи ні — це був дар; і якщо їй було дозволено лиш один візит, вона приберегла його для того випадку, коли він мав найбільше значення. Бо раптом несподівано — ось вона. Я стояв перед дзеркалом і дивився на кімнату позаду себе, що відбивалася в ньому, внутрішня обстава якої дуже скидалася на крамницю Гобі або радше на багато просторішу й схожу на вічну версію його крамниці, стіни кольору коричневої віолончелі й відчинене вікно, яке ніби відкривало вхід до набагато більшого театру сонячного світла, який годі було собі уявити. Простір позаду мене в рамці був не так простором у традиційному сенсі, як ідеально вибудуваною гармонією, ширшою реальністю, що здавалася більш реальною, її оточувала глибока мовчанка, в якій не було ані звуків, ані мови. Там усе було тишею і ясністю й водночас, як у кінофільмі, що перемотується назад, можна бачити, як розлите молоко вливається в шийку пляшки, а кіт, який стрибнув на підлогу, летить назад і тихо опускається на стіл; така собі проміжна залізнична станція, де час не існує або існує відразу в усіх напрямках, де всі події та рухи відбуваються одночасно.

І коли я на мить подивився вбік, а потім обернувся назад, я побачив її відображення позаду себе, у дзеркалі. Я не промовив ні слова. Чомусь я знав, що мені не дозволено обернутися назад, — це суперечило правилам, хай там якими були правила для подібних ситуацій, — але ми могли бачити одне одного, наші погляди могли зустрітись у дзеркалі, й вона була так само рада бачити мене, як і я був радий бачити її. Вона була собою. Матеріалізованою присутністю. Але була вона також психічною реальністю, глибоким знанням. Перебувала між мною і тим місцем, звідки сюди прийшла, хоч би яким воно було. Й усе це відбулося задля тієї миті, коли наші погляди зустрілись у дзеркалі — з подивом і радістю, — її чудові блакитні очі з темними колами навкруг зіниць, ясно-блакитні очі з великою кількістю світла в них — привіт! Любов, розум, смуток, гумор. У ній був рух і була нерухомість, була нерухомість і були переходи до руху, і вся енергія та магія визначного шедевра живопису. Десять секунд, вічність. І все навколо повертається до неї. Ти можеш залишитися в цьому колі на мить, ти можеш жити в ньому вічно. Вона існувала лише в дзеркалі, в межах своєї рамки, і хоч вона не була живою, в точному розумінні цього слова, але й мертвою не була, бо ще не з’явилася на світ, але нікуди з нього й не зникала — так само дивно, що нікуди не зник і я. І я знав, що вона може розповісти мені про все, що я хочу знати (про життя, про смерть, про минуле й майбутнє), хоч усе це вже було в її усмішці, відповіді на всі запитання, передріздвяній усмішці когось, хто володіє надто глибокою таємницею, щоб дозволити їй зісковзнути з уст. Ти повинен лише чекати й сподіватися, так? Але щойно вона наготувалася говорити, набравши в груди повітря тим подихом, який я знав дуже добре і який чую навіть тепер, — я прокинувся.

V

Коли я розплющив очі, був уже ранок. Усі лампи в кімнаті досі горіли, і я лежав під ковдрами, не пам’ятаючи, як під них заліз. Усе ще було омите й насичене її присутністю — вищою, ширшою і глибшою, ніж життя, я відчув той оптичний зсув, який породжує веселку, і пам’ятаю, як подумав: так мають почуватися люди, що бачили святих, — правда, моя мати не була святою, але її поява була так само виразною, як полум’я, що спалахує в темній кімнаті.

Ще до кінця не прокинувшись, я погойдувався на простирадлах, заколисаний чудесним сновидінням, яке спокійно огортало мене. Навіть звуки ранку в коридорі готелю були просякнуті атмосферою та барвами її присутності; коли я прислухався у своєму напівдрімотному стані, мені здавалося, що я чую специфічні легкі й веселі звуки її кроків, змішані з брязкотом таць, які обслуга готелю розносила вгору та вниз по коридору, скреготом канатів ліфта, відкриванням і закриванням ліфтових дверей: то був дуже міський звук, звук, який нагадував Саттон-плейс і мою маму.

Потім раптом посеред біолюмінісцентних уривків сновидіння забамкали дзвони ближньої церкви, так шалено й гучно, що я панічно стрепенувся, намацуючи окуляри, адже геть забув, який сьогодні день: Різдво.

Хитаючись, я зіп’явся на ноги й підійшов до вікна. Дзвони, дзвони. Вулиці були білі й безлюдні. Паморозь блищала на вкритих черепицею дахах, над Геренграхтом танцювали й падали сніжинки. Табунець чорних птахів, крукаючи, різко пішов у піке над каналом, небо було вкрите ними, вони розгойдувалися в ньому, як одне наділене розумом тіло, завихрюючись то сюди, то туди, і їхній рух, здавалося, передавався мені майже на клітинному рівні, біле небо, і завихрений сніг, і поривчастий сильний вітер, який так полюбляють деякі поети.

Перше правило реставрації. Не робити того, чого потім не можна буде виправити.

Я прийняв душ, поголився й одягся. Потім спокійно прибрав у кімнаті та спакував свої речі. Треба якось повернути Юрію перстень і годинник, якщо він досі живий, у чому я все більше сумнівався: сам лише годинник коштував цілий статок — автомобіль БМВ 7-ї серії або іпотечний внесок за квартиру. Я відішлю їх Гобі на зберігання й залишу його ім’я для Юрія на стійці реєстрації, про всяк випадок.

Замерзлі шибки, примарний сніг на бруківці, глибокий і безмовний, немає машин на вулицях, століття наклалися, 1940-ві на 1640-ві.

Важливо було довго не замислюватися. Треба використати енергію сновидіння, яка супроводжувала мене, коли я прокинувся. Оскільки я не розмовляю нідерландською мовою, то піду до американського консульства й попрошу когось із його працівників зателефонувати до нідерландської поліції. Зіпсую Різдво комусь із працівників консульства, відірву його від сімейної трапези. Але я не міг дозволити собі чекати. Мабуть, мені слід би було спуститись, подивитися сайт Державного департаменту і з’ясувати, які я маю права як громадянин Сполучених Штатів, але в’язниці Нідерландів явно не найгірші у світі, і, можливо, коли я розповім усе, що знаю (про Горста й Сашу, Мартіна і Фріца, Франкфурт і Амстердам), вони зможуть знайти картину.

Але хтозна, як воно все може обернутися? Я не був певний ні в чому, крім того, що більше викручуватися не буду. Хоч би що потім сталося, я не стану, як мій батько, до самого кінця ухилятись і брехати, щоб потім пустити машину під укіс і розбитися. Я стоятиму мужньо й прийму все, що мені судилося прийняти. І сповнившись такої рішучості, я пішов до ванної і змив блискучу марку в унітаз.

І все було, як із Мартіном, — так само швидко й так само безповоротно. Як там любив казати мій батько? Вклепався в халепу — відповідай за наслідки. Щодо нього, то він ніколи цього не робив.

Я обійшов усі закутки кімнати, зробив усе, що мав зробити, крім листів. Побачивши свій почерк, я скривився. Але — мене мучила совість — я мав написати листа Гобі, не розводячи п’яні соплі, а кілька ділових рядків, повідомити його, де лежить чекова книжка, де бухгалтерська книга, ключ від депозитного боксу в банку. Мабуть, треба також визнати у своєму листі той обман із продажем меблів, до якого я вдавався, й заявити з кришталевою очевидністю, що він про це нічого не знав. Можливо, мені слід нотаріально засвідчити цей факт в американському консульстві; можливо, Голлі (або хтось інший) пожаліє мене й викличе когось, хто зможе це зробити, перш ніж вони зателефонують у поліцію. Гриша міг би підтвердити чимало моїх свідчень, не компрометуючи себе: я ніколи з ним нічого не обговорював, він ніколи нічого в мене не розпитував, але він знав, що всі ці таємні поїздки з ним на склад не були кошерними.

Залишалися Піппа й місіс Барбур. Господи, скільки листів я написав Піппі, так і не відіславши! Моєю найкращою, найбільш творчою вигадкою в цьому жанрі був лист, який я написав після її фатального візиту з Евереттом, то був переконливий і короткий рядок: «Поїхав ненадовго». Як повідомлення про самогубство він, у той час принаймні, своєю лаконічністю видався мені справжнім шедевром. На жаль, я неправильно визначив дозу й через дванадцять годин прокинувся під забльованою ковдрою, так і поплентався, ледве тримаючись на ногах, на зустріч із податківцями о десятій ранку.

З іншого боку, лист від майбутнього арештанта мав би бути інакшим, і краще його взагалі не писати. Піппа чудово знала, хто я такий. Мені не було чого їй запропонувати. Я — це хвороба, нестабільність, тобто все, від чого вона воліла б триматися якнайдалі. Мій арешт лише підтвердить те, що вона й так знала. Найкраще, що я міг для неї зробити — це обірвати всі контакти й більше не спілкуватися. Якби мій батько справді любив мою матір — любив так, як, за його словами, було колись на початку, — хіба б він не зробив те саме?

А потім — місіс Барбур. Ця думка в якомусь розумінні осяяла мене несподівано, ніби пасажира корабля, який іде на дно й уже весь охоплений полум’ям, а шлюпки спущені на воду — але, врешті-решт, коли я думав про те, щоб накласти на себе руки, вона була єдиною людиною, якій я не мав права підсовувати таку свиню.

Вийшовши з кімнати — із наміром спуститися вниз, щоб дізнатися щодо «Федексу» й подивитися сайт Державного департаменту, перш ніж їхати в консульство, — я зупинився. На дверній ручці на тонкій стрічці була підвішена торбинка з солодощами й від руки написано: «З Різдвом!» Десь люди сміялись, і чудові пахощі міцної кави, паленого цукру та щойно спеченого хліба з кухні наповнювали коридор. Щоранку я замовляв собі готельні сніданки й похмуро з’їдав їх — хіба Голландія не славиться своєю кавою? А проте я щодня пив її, навіть не відчуваючи смаку.

Я поклав торбинку з солодощами в кишеню костюма і стояв у холі, глибоко дихаючи. Навіть людям, засудженим до страти, дозволяється замовити собі останній обід, цю тему для дискусій Гобі (який невтомно куховарив і з насолодою їв) не раз порушував у кінці вечора після арманьяку, поки нишпорив по кухні, шукаючи порожні коробки з-під тютюну та зайві блюдця, які правили за імпровізовані попільнички для гостей. Для нього це було метафізичне питання, яке ліпше обговорювати на повний шлунок, після того, як усі десерти з’їдено й принесено останню тарілку з жасминовими карамельками, бо — якщо справді дивишся в самий кінець, за край ночі, заплющивши очі й помахавши Землі на прощання рукою — що ти вибереш? Який приємний спогад із минулого? Простий обід із куркою в дитинстві? Чи скористаєшся останньою нагодою посмакувати наостанок делікатесів, чогось недосяжного — фазанів із морошкою, білих трюфелів з Альби? Щодо мене, то я навіть не здогадувався, як мені хочеться їсти, аж доки вийшов у коридор, але в ту саму мить, стоячи там із дряпанням у шлунку, поганим присмаком у роті й перспективою з’їсти останню страву, яку я сам собі оберу, мені здалося, що я ніколи ще не вдихав таких чудових пахощів, як пахощі цієї цукрової теплоти: кави й кориці, щойно спечених булочок із маслом з континентального сніданку. Дивно, подумав я, повертаючись назад до своєї кімнати й переглядаючи меню кімнатного обслуговування, хотіти чого зовсім простого, відчувати апетит задля самого апетиту.

— Vrolijk Kerstfeest![228] — сказав мені через півгодини кухарчук, кремезний підліток із розкуйовдженим волоссям, наче знятий із картини Яна Стена — на голові вінок із блискучого «дощику», за вухом гілочка падуба.

Він театральним жестом познімав кришки з таць.

— Спеціальний голландський різдвяний хліб, — сказав він з іронією в голосі. — Його випікають лише сьогодні.

Я замовив «святковий сніданок із шампанським», до якого входили маленька пляшка шампанського, омлет із трюфелями, ікра, фруктовий салат, тарілка копченого лосося, великий шматок паштету і з півдесятка мисочок із соусом, корнішонами, каперсами, спеціями та маринованими цибулинками.

Він відкоркував шампанське й пішов (після того як я віддав йому на чай майже всі євро, що в мене залишились), і я налив собі трохи кави та обережно її смакував, міркуючи, чи можу її проковтнути (мене ще нудило, а кава на такій близькій відстані пахла не так смачно), коли задзвонив телефон.

Це був клерк зі стійки реєстрації.

— З Різдвом, містере Декер, — швидко сказав він. — Пробачте мені, але хтось підіймається до вас. Ми спробували затримати його біля приймального столу…

— Що?

Я завмер. Чашка з кавою застигла, не донесена до рота.

— Він уже на півдорозі до вас. Я спробував його зупинити. Я попросив його зачекати, але він не схотів. Тобто мій колега попросив його зачекати. Він побіг нагору, перш ніж я встиг зателефонувати…

— Он як.

Я оглянув кімнату. Уся моя рішучість зникла вмить.

— Мій колега, — провадив клерк здушеним голосом, — мій колега щойно побіг сходами за ним. Усе це сталося дуже раптово. Я думав, мені слід…

— Він себе назвав? — запитав я, підходячи до вікна й думаючи, чи не розбити мені його стільцем.

Жив я невисоко, і стрибок був би не дуже високим, футів дванадцять, не більше.

— Ні, він себе не назвав, сер. — Портьє заговорив дуже швидко. — Ми не змогли — тобто він виявився дуже наполегливим, він прослизнув повз нас, перш ніж ми…

У коридорі почувся гамір. Хтось кричав нідерландською мовою.

— …у нас не вистачає працівників сьогодні, ви ж розумієте…

Хтось рішуче загримав у двері — то був грубий і нервовий стукіт, що розбудив у моїй пам’яті фонтан крові, який бризкав із Мартінового лоба, я здригнувся й розлив каву. Прокляття, лайнувся я подумки, подивившись на свій костюм і сорочку — зіпсовані. Не могли вже зачекати, поки я поснідаю? Хоча, подумав я, витираючи плями на сорочці серветкою й похмуро прямуючи до дверей, можливо, це хлопці Мартіна, й усе закінчиться швидше, ніж я собі уявляв.

Але натомість, коли я відчинив двері, — я майже не повірив своїм очам — там стояв Борис. Пом’ятий, із червоними очима, геть виснажений. У волоссі сніг, пальто теж у снігу. Я був надто приголомшений, щоб відчути полегкість.

— Невже це ти? — сказав я, коли він мене обняв, а потім, звертаючись до клерка, який до нас поспішав, промовив: — Ні, все гаразд.

— Ти бачиш, що тут діється? Чому я повинен чекати? Чому я повинен чекати? — сердито промовив він, викинувши руку до клерка, який завмер на місці, витріщивши очі. — Я вам хіба не сказав, що знаю, де його кімната? Звідки б я це знав, якби він не був моїм другом? — Потім пояснив мені: — Я не розумію, навіщо всі ці витребеньки. Безглуздо! Я стовбичив там цілу вічність, а до стійки не підійшов ніхто. Ніхто! Пустеля Сахара! — Кинувши розлючений погляд на клерка: — Я чекав, чекав! Дзвонив у дзвінок. А в ту секунду, коли подався нагору, чую: «Стривайте, сер, стривайте! — він зобразив тонкий дитячий голос, — поверніться!» — і він погнався за мною…

— Дякую вам, — сказав я клеркові чи радше його спині, бо, постоявши кілька хвилин, із подивом та роздратуванням переводячи погляд із мене на Бориса, він зрештою непомітно обернувся й пішов геть. — Я вам щиро вдячний, повірте, — гукнув я голосніше.

Приємно знати, що вони зупиняють людей, які намагаються проникнути до готелю з якоюсь власною метою.

— Гаразд, гаразд, сер, — сказав він, не завдавши собі клопоту обернутися. — Веселого вам Різдва.

— Ти не збираєшся впустити мене до кімнати? — запитав Борис, коли нарешті двері ліфта зачинились і ми лишилися самі. — Чи ми стовбичитимемо тут вічно, ніжно дивлячись один на одного?

Від нього так смерділо, ніби він багато днів не мився, і вигляд він мав трохи пихатий, проте здавався вельми задоволеним собою.

— Я… — моє серце нестямно калатало, до горла знову підкотилася нудота, — звісно, заходь на хвилинку.

— На хвилинку? — Він окинув мене презирливим поглядом. — Ти наготувався кудись іти?

— Власне, так.

— Поттере… — мовив він напівжартівливим тоном, поставивши свою сумку й помацавши мені лоб кісточками суглобів, — ти маєш поганий вигляд. У тебе лихоманка. Таке враження, що ти щойно Панамський канал копав.

— Я чудово почуваюсь, — сухо відповів я.

— А вигляд не чудовий. Ти білий, як риба. Чому ти так вирядився? Чому не відповідав на мої дзвінки? А це що таке? — запитав він, подивившись повз мене на накритий стіл.

— Сідай, пригощайся.

— Залюбки, якщо ти не проти. Який тиждень! Їхали машиною всю довбану ніч. Поганий спосіб відзначити Святвечір. — Він скинув пальто, дозволивши йому впасти на підлогу й лежати там. — Але, сказати правду, я мав і гірші ночі. Принаймні на дорозі майже не було машин. Ми зупинилися біля якоїсь жахливої придорожньої забігайлівки, єдиної, яка була відчинена, заправка, сосиска з гірчицею, зазвичай я їх дуже люблю, але, Господи, мій шлунок…

Він узяв із бару склянку, налив собі трохи шампанського.

— А ти тут, бачу, — він повів рукою, — розкошуєш. Відриваєшся на повну. — Він помахами ніг скинув черевики, погойдав ногами в мокрих шкарпетках. — Господи, пальці геть задубіли. На вулицях така мокреча — весь сніг перетворився на воду. — Він підтягнув стілець. — Посидь зі мною. Поїж чого-небудь. Дуже вчасно я до тебе потрапив. — Він зняв кришку з тареля з підігрівом, понюхав омлет із трюфелями. — Смакота! І ще гарячий! А це що? — запитав він, коли я дістав із кишені пальта й подав йому годинник та перстень Юрія. — О так, я й забув! Не турбуйся про це. Сам йому віддаси.

— Ні, віддай краще ти за мене.

— Ми йому зателефонуємо. Тут на п’ятьох вистачить. Чому б нам також не подзвонити вниз, — він підняв пляшку з шампанським, подивився на рівень трунку з таким виразом, ніби вивчав неприємний фінансовий звіт, — і не попросити принести нам ще таку повну пляшку, а може, дві, й не замовити ще кави або, може, чаю? Я, — він підсунув стілець іще ближче до столу, — помираю з голоду! Я звелю йому, — підчепивши шматок вудженого лосося, він підніс його до рота й проковтнув, перш ніж полізти в кишеню по мобілку, — звелю припаркувати тачку де-небудь поблизу й піднятися сюди, гаразд?

— Гаразд.

Щось у мені так і завмерло, коли я його побачив, майже так, як у дитинстві було з татом: довго сидиш сам удома, потім — мимовільне відчуття полегкості, коли його ключ починає обертатися в замку, а щойно його побачиш — серце холоне.

— Ти чого? — Борис шумно облизав пальці. — Не хочеш, щоб Юрій сюди прийшов? Який віз мене протягом усієї ночі? Який так і не зміг бодай трохи поспати? Дай йому поснідати принаймні. — Він уже заходився їсти омлет. — Стільки всього сталося.

— Зі мною також.

— Ти куди зібрався?

— Замовляй усе, що хочеш. — Я дістав із кишені картку від номера й подав йому. — Я залишив рахунок відкритим. Скажи, щоб усе записали на номер.

— Поттере, — він відкинув серветку й рушив за мною, потім спинився на півдорозі й — на мій превеликий подив — засміявся. — Гаразд, іди. До свого нового друга або якось діяльності, такої важливої для тебе.

— Зі мною багато чого сталося.

— Ну гаразд, — самовдоволено. — Я не знаю, що там сталося з тобою, але можу сказати, що зі мною сталося принаймні в п’ять тисяч разів більше. Це був тиждень так тиждень. Про такий тиждень лише в книжках писати. Поки ти розкошував тут, у готелі, я, — він ступив уперед і взявся за мій рукав, — стривай-но.

Задзвонив його телефон. Він напівобернувся й швидко заговорив українською мовою, перш ніж раптово урвати розмову, коли побачив, що я хочу вийти в двері.

— Поттере, — він ухопив мене за плечі, пильно подивився у вічі, потім повернув мене у зворотний бік і ногою зачинив за мною двері. — Ти що, схибнувся? Ти наче вибіг із «Ночі зомбі». Як називався той кінофільм, що нам подобався? Чорно-білий? Не «Живий мрець», а отой поетичний…

— «Я гуляла із зомбі». Фільм Вала Льютона.

— Правильно. Я саме про нього. Сідай. Травичка тут дуже сильна, навіть якщо ти планокур зі стажем, мені треба було остерегти тебе…

— Я не курив тут ніякої травички.

— …бо я тобі розповім, що коли я вперше сюди потрапив, років, мабуть, у двадцять, я тоді курив щодня й думав, що все витримаю, але Боже милий… то була моя помилка. Я повівся, як осел, кажу мужику в кофі-шопі: «Дай мені найсильніше, що є». І він дав! Я зробив три затяжки й не міг ходити! Я не міг стояти на ногах! Було таке відчуття, що я забув, як переставляти ноги! Тунельний зір, ніякого контролю м’язів. Повний відрив від реальності! — Він підвів мене до ліжка й сів поруч, обнявши мене рукою за плечі. — Одне слово, ти мене знаєш, але я ніколи не був у такому стані. Серце калатало, як несамовите, наче я шалено біг, але ж я сидів на місці, не розуміючи, де я, — жахлива темрява! Сам-один, навіть плакав трохи, звертався подумки до Бога: «Господи, що я зробив, хіба я заслуговую на таке?» Не пам’ятаю, як я звідти виповз. То було наче моторошне сновидіння. І це все зробила травичка, ти розумієш? Травичка! Я вийшов на вулицю, ноги мені підгиналися, наче були з желе, схопився руками за стійку для велосипедів на площі Дам. Мені здавалося, машини зараз виїдуть на хідник і розчавлять мене. Зрештою я доплентався до помешкання своєї дівчини в Йордані й довго лежав там у ванні без води. Отож… — Він підозріло втупився в мою сорочку, на якій було кілька плям від кави.

— Я не курив трави.

— Знаю, ти вже сказав. Я просто розповів тобі історію. Можливо, вона трохи тебе й зацікавила. Мені, власне, немає чого соромитися, — сказав він. — Дальша мовчанка була нескінченною. — Я забув сказати… я забув сказати, — повторив він, наливаючи мені в склянку мінеральної води, — що було потім, я тобі не розповів? Як я блукав по Даму? Мені було паршиво ще три дні. Моя дівчина сказала: «Ходімо прогуляємося, Борисе, ти не можеш лежати тут вічно й зіпсувати собі весь вікенд». Тож я проблювався в музеї Ван Гога. Культурно й класно.

Холодна вода хлюпнула в моє хворе горло, що аж шкіра сиротами взялась, і пробудила внутрішню тілесну пам’ять із дитинства: пекуче сонце пустелі, болюче полуденне похмілля, зуби клацають у кондиціонованому холоді. Нас із Борисом нудить, ми регочемо, а від цього нас нудить іще більше. Сухі крекери з коробки в моїй кімнаті позастрягали нам у горлі.

— А знаєш, — Борис скоса подивився на мене, — схоже, ти все-таки хворий. Якби не Різдво, я вибіг би на вулицю й купив тобі щось для шлунка. Ось, бери, — він наклав їжі на тарілку й підсунув її до мене. Дістав пляшку шампанського з відерця з льодом, знову подивився на його рівень у пляшці й вилив рештки в мою напівпорожню склянку з помаранчевим соком (напівпорожню, бо він сам його й надпив). — Нумо! — сказав він, піднявши свою склянку з шампанським і піднісши її до мене. — Веселого тобі Різдва! Многая літа нам обом! Христос народився, славімо Його! — Випивши шампанське, він виклав булочки на скатертину й наклав собі їжі у велику керамічну миску для хліба. — Пробач, я знаю, ти хочеш про все почути, але я голодний і мушу насамперед поїсти.

Паштет. Ікра. Різдвяний хліб. Попри все я теж був голодний і вирішив скористатися моментом і тим, що їжа переді мною, тож заходився їсти, й протягом якогось часу ми обидва мовчки жували.

— Ну як, краще? — запитав він, кинувши на мене погляд. — Ти здаєшся виснаженим. — Він узяв ще кілька шматків вудженого лосося. — Тут поганий грип ходить. Ширлі також його підхопив.

Я не сказав нічого. Я лише тепер став призвичаюватися до факту, що Борис сидить у моїй кімнаті поруч зі мною.

— Я думав, ти кудись подався з якоюсь дівчиною. А тепер скажу тобі, де ми були з Юрієм, — сказав він, коли я нічого не відповів. — Ми були у Франкфурті. Та ти про це вже знаєш. Що там було — схибнутися можна. Але… — Він випив своє шампанське, підійшов до міні-бару й нахилився, щоб заглянути в нього…

— Мій паспорт у тебе?

— Так, він у мене. О, та тут є чудове вино! І прекрасні пляшечки «Абсолюту».

— Де він?

— А!.. — Він стрибком повернувся до столу, тримаючи під пахвою пляшку червоного вина — три маленькі пляшечки горілки він засунув у відерце з льодом. — Ось, тримай! — Діставши паспорт із кишені, він недбало кинув його на стіл. — А зараз, — сказав він, сівши, — новий тост?

Я застигло сидів на краєчку ліжка з тарілкою недоїденої їжі на колінах. Мій паспорт.

Після тривалої мовчанки Борис потягся через стіл і стукнув по моєму бокалу з шампанським кінчиком середнього пальця — звук у нього вийшов такий дзвінкий, ніби він ударив ложкою по порожньому келихові з-під вина.

— Чи не приділите ви мені крихту уваги? — іронічно запитав він.

— Що?

— Тост? — Він посунув свою склянку до мене.

Я потер лоба долонею.

— А що ти пропонуєш?

— Га?

— Тост за що?

— За Різдво? За благодать Божу? Згодиться?

Мовчанка між нами, хоч і не була ворожою, набувала дедалі більш різкого й непримиренного тону. Нарешті Борис відкинувся назад на стільці й, кивнувши на мою склянку, сказав:

— Пробач, що я про це кажу, але, може, ти нарешті перестанеш свердлити мене поглядом, і тоді ми…

— Можливо, я коли-небудь усе зрозумію.

— Ти про що?

— Я думаю, мені ще доведеться розкласти все по поличках у своїй свідомості. Одну частину інформації залишити тут, іншу покласти туди. Дві різні купки. А може, буде ще й третя.

— Поттере, Поттере, Поттере… — Він приязно, напівіронічно нахилився вперед. — Ти тупак. Тобі не властиве ані почуття вдячності, ані краси.

— «Не властиве почуття вдячності?» Либонь, за це я й вип’ю.

— Ти хіба не пам’ятаєш, як щасливо ми колись святкували Різдво? Ти вважаєш, що щасливі дні минули? І ніколи не повернуться? А пам’ятаєш свого батька, — широкий жест, — за ресторанним столом? Наше свято й нашу радість? Наше щасливе святкування? Невже ти не зберігаєш цю пам’ять у своєму серці?

— Заради Бога…

— Поттере, — він шумно втягнув у себе повітря, — ну ти фрукт. Ти гірший за бабу. «Швидше, швидше». «Ну все, ходімо». Ти що, мої есемески не читав?

— Про що ти?

Борис, який саме потягся до свого бокала, зупинився. Він швидко поглянув на підлогу, і я раптом звернув увагу на те, що внизу, біля його стільця, лежить сумка.

Борис насмішкувато прикусив свій великий палець.

— Ну ж бо, поглянь.

Його слова зависли над недоїденим сніданком. Наші викривлені віддзеркалення відбилися в опуклій кришці срібного тареля.

Я підняв сумку й стояв; і його усмішка зів’яла, коли я рушив до дверей.

— Зачекай, — сказав він.

— Чого мені чекати?

— Ти не хочеш її відкрити?

— Знаєш… — Я знав себе надто добре й розумів, що чекати не варто; я не міг дозволити, щоб одне й те саме сталося двічі…

— Що ти робиш? Куди йдеш?

— Я віднесу цю сумку вниз. Щоб вони поклали її в сейф.

Я навіть не знав, чи вони мають сейф, знав тільки, що не хочу тримати картину біля себе — вона буде в більшій безпеці поруч із чужинцями, у гардеробі, де завгодно. Я також мав намір зателефонувати в поліцію, як тільки Борис піде, але не раніше; не хотілося втягувати Бориса в цю історію.

— Ти навіть її не відкрив! Ти не знаєш, що там у ній!

— Узято до уваги.

— Що це, в біса, означає?

— Можливо, мені й не треба знати, що там у ній.

— Справді? А може, треба? Це не те, що ти подумав, — докинув Борис дещо самовдоволено.

— Не те?

— Ні.

— Звідки ти знаєш, що я подумав?

— Звичайно, я знаю, що ти подумав! І ти помиляєшся! Пробач мені, але, — він підняв догори руки, — це щось набагато краще.

— Краще, аніж…

— Так.

— А що взагалі може бути краще?

— А воно є. У багато, багато разів. Ти просто повинен повірити мені. Відкрий і подивись, — сказав він, коротко кивнувши.

— Що ж це таке? — запитав я після тридцяти приголомшених секунд, піднявши одну цеглину сотенних доларів, потім ще одну.

— Це ще не все, — сказав Борис, пошкрябавши потилицю. — Лише частина.

Я подивився на сумку, потім на нього.

— Частина чого?

— Ну, — посміхнувся він, — я подумав, що з готівкою моя поява буде ефектнішою.

Із сусідньої кімнати долинали приглушені комедійні голоси, виразні модуляції телевізійного сміху.

— Сюрприз мав бути для тебе приємнішим. Це ще не все, ти зрозумів? Із готівкою Сполучених Штатів тобі буде зручніше повернутися додому. Тут та сума, яку ти сюди привіз — трохи більше. Насправді вони ще не заплатили — гроші ще не надійшли на мій рахунок. Але незабаром, я сподіваюся, надійдуть.

— Вони? Хто тобі ще не заплатив? Що не заплатив?

— Ці гроші — мої. Мої особисті. З домашнього сейфа. Я заїздив до Антверпена, щоб узяти їх. Я подумав, що так буде краще — відкрити сумку тобі буде приємніше. Різдвяний ранок? Хо-хо-хо! Але ти одержиш іще багато.

Я обернув пачку грошей і подивився на неї з усіх боків. Перев’язана банківською стрічкою, наче щойно з «Сітібанку».

— «Дякую тобі, Борисе!» — «Та ну, дрібниці, — іронічно відповів він тепер своїм голосом. — Радий зробити це для тебе».

Пачки грошей. Невідомо звідки. У руках похрускують. Були в цьому якісь емоції або якась загадка, котрі до мене не доходили.

— Як я тобі сказав, тут лише частина. Два мільйони євро. А в доларах це значно більше. Отож — вітаю з Різдвом! Це тобі мій подарунок. Я можу відкрити на тебе рахунок у Швейцарії на решту цих грошей, зробити для тебе банківську книжку, і тоді… Ти чого! — вигукнув він, майже відскочивши від мене, коли я засунув пачки грошей у сумку, закрив її й посунув до нього.

— Ні! Це твої гроші! Мені їх не треба!

— Ти нічого не розумієш! Дозволь, я тобі поясню.

— Я сказав, що мені їх не треба.

— Поттере, — він згорнув руки й подивився на мене холодним поглядом, таким самим, яким дивився в барі у пшеків, — хтось інший на моєму місці зараз вийшов би, засміявшись, і більше ніколи не повернувся.

— Чому ж ти не вийдеш?

— Я… — Він роззирнувся по кімнаті, ніби шукав причину, чому не йде. — Я скажу тобі чому. В ім’я давніх часів. Хоч ти й ставишся до мене як до злочинця. І тому, що я хочу залагодити свою провину перед тобою.

— Яку провину?

— Що?

— Про яку провину ти кажеш? Ти її мені поясниш? Звідки, в біса, надійшли ці гроші? І що, чорт забирай, вони можуть залагодити?

— Знаєш, ти не повинен робити таких швидких висновків…

— Мені начхати на гроші! — майже загорлав я. — Мені потрібна картина! Де картина?

— Якщо ти зачекаєш бодай секунду й перестанеш вигадувати…

— Звідки надійшли ці гроші? З якого джерела? Від Білла Ґейтса? Санта-Клауса? Від зубної феї?

— Припини. Ти як твій батько, забагато драматизму.

— Де картина? Що ти з нею зробив? Вона зникла? Ти її продав?

— Ні, звичайно. — Він рвучко відсунув стілець — Господи, Поттере, заспокойся. Звичайно ж, я її не продав. Як би я міг?

— Я не знаю! Як я можу знати? Навіщо ти все це затіяв? Який у цьому був сенс? Чому я сюди з вами приїхав? Навіщо ти приволік мене сюди? Щоб я допоміг тобі вбивати людей? Так чи ні?

— Я нікого не вбивав у своєму житті, — гордо відказав Борис.

— О Боже. Ти це щойно сказав? Ти хочеш, щоб я засміявся? Ти справді сказав, що ти ніколи…

— То була самооборона. Ти це знаєш. Я не полюю на людей задля розваги, але я спроможний себе захистити в разі потреби. А ти, — сказав він владним голосом, — спровадивши на той світ Мартіна, крім того факту, що якби він залишився живий, то тут не було б ані мене, ані тебе…

— Ти зробиш мені послугу? Може, ти заткнешся? Може, ти трохи відійдеш убік? Бо я тепер не хочу ані бачити тебе, ані дивитись на тебе.

— Якби поліція знала, що ти вколошкав Мартіна, вони нагородили б тебе медаллю, і так учинили б багато інших, невинних людей, які втратили життя через нього.

— Або ти можеш навіть піти геть. Так було б найкраще.

— Мартін був дияволом. Не людиною. Це була не його вина. Таким він народився. Він не мав жодних почуттів, ти знаєш? Я знаю, що Мартін витворяв із людьми набагато гірші речі, аніж просто їх убивав. Не з нами, — поквапно сказав він, махнувши рукою, ніби саме в цьому була причина наших непорозумінь. — Нас він просто пристрелив би по старій дружбі й не дав би волю своїй підлій натурі. Але хіба Мартін був нормальною людиною? Нормальним людським створінням? Ні, не був. Фріц також не був тендітною квіточкою. Тому твоє каяття безглузде, ти повинен бачити події в іншому світлі. Тобі слід бачити свою поведінку як героїзм на службі вищого добра. Ти не можеш завжди бачити життя в такому чорному світлі, це принесе тобі багато лиха.

— Чи можу я запитати в тебе одну річ?

— Що завгодно.

— Де картина?

— Знаєш, — Борис зітхнув і подивився вбік. — Це найкраще, що я міг придумати. Я знав, що ти дуже її хотів. Я не думав, що ти аж так засмутишся, не повернувши її собі.

— Можеш ти просто сказати мені, де вона є?

— Поттере, — він притиснув руку до серця. — Мені прикро, що ти так розгнівався. Я цього не сподівався. Але ти сам казав, що не збираєшся тримати її в себе. Ти мав намір повернути її. Хіба ти так не сказав? — додав він, коли я не перестав дивитися на нього гнівним поглядом.

— Чому ти думаєш, що знайшов правильний вихід?

— Що ж, я тобі скажу! Якщо ти заткнешся й дозволиш мені говорити. Замість по-пустому базікати й псувати нам усе свято.

— Про що ти балакаєш?

— Йолоп. — Він потер собі скроні нігтями. — Звідки, ти думаєш, надійшли ці гроші?

— Як, у біса, я можу це знати?

— Це винагорода!

— Винагорода?

— Так! За безпечне повернення картини.

Хвилина. Я стояв на ногах. Я мусив сісти.

— Ти сердишся? — обережно запитав Борис.

Голоси в коридорі. Слабке зимове світло відбивалося від мідного абажура лампи.

— Я думав, ти будеш радий. Ні?

Але я не зовсім прийшов до тями, щоб заговорити. Усе, що я міг, — це тупо дивитися на нього.

Побачивши вираз мого обличчя, Борис відкинув волосся з обличчя й засміявся.

— Ти ж сам підкинув мені цю ідею. І сам не розумієш, яка це велика думка. Геніальна! Шкода, я сам такого висновку не дійшов. «Зателефонуй арт-копам, зателефонуй арт-копам!» Божевільна ідея. Так я тоді подумав. Ти трохи розумієшся на цьому, якщо говорити чесно. Але потім, — він стенув плечима, — сталася дуже прикра подія, як ти чудово знаєш, і коли ми розлучилися на мості, я поговорив із Вишнею, порадився з ним, ми трохи позаламували руки, трохи розвідали ситуацію і, — він подав мені мою склянку, — одне слово, зрозуміли, яка то була чудова ідея! Чому я в тобі сумніваюся? Завжди? Ти завжди був мозком усієї цієї справи. Погляньте на нього! Поки я на Алясці тарабанюся на заправку за п’ять миль, щоб поцупити шоколад «Нестле» на заправці, ти тут… Універсальний розум! І чому я ніколи не дослухаюся до твоїх порад? Бо я трохи поворушив мозком, і… — він підніс догори руки, — ти мав цілковиту рацію. Хто б міг подумати? Понад мільйон доларів винагороди за твою картину. І навіть не за картину! За інформацію, яка приведе до вкраденої картини! Ніяких запитань ніхто не ставитиме! Заплатять готівкою, ні проблем, ні податків!..

Знадвору сніг налипав на вікна. За наступними дверима хтось тяжко кахикав чи то гучно реготав, я не міг розібрати, який саме звук там лунає.

— Туди-сюди, туди-сюди, всі ці роки. Гра для невдах. Незручно, небезпечно. І — я тепер весь час ставлю собі це запитання, чому я взагалі вплутався в цю справу? Коли за картину пропонували стільки цілком законних грошей, які було так легко зажадати й узяти. Бо ти мав рацію — це був для них бізнес прямої дії. Ніяких запитань. Їм треба було тільки одержати картину назад. — Борис запалив сигарету й кинув сірника, щоб його загасити, у свою склянку з водою. — Я сам цього не бачив, хоч і хотів би — не думав, що моя присутність принесе користь, якщо ти мене розумієш. Німецька поліційна штурмова група! У бронежилетах, із вогнепальною зброєю. Усім лягти! На вулиці зібрався великий натовп! О, хотів би я побачити в цю хвилину обличчя Саші!

— Ти зателефонував копам?

— Ні, не я особисто. Мій помічник Діма — він лютий на німців за те, що вони влаштували стрілянину в його гаражі. Можна було обійтися й без неї, а йому тепер через це великий головний біль. Розумієш, — він завовтузився, схрестив ноги, випустив із рота товстелезний струмінь диму, — я приблизно уявляв собі, де вони переховують картину. У Франкфурті є одна квартира. Раніше вона належала колишній подружці Саші. А тепер вони там влаштували склад. Але я жодним способом не міг туди потрапити, навіть із п’ятьма міцними мужиками. Замки, сигналізація, камери, коди доступу. Єдина проблема, — він позіхнув, витерши рот тильним боком долоні, — власне, дві проблеми. Перша полягає в тому, що поліція не може просто так обшукати помешкання. Їй треба вказати причину. Ти не можеш просто назвати по телефону злодія — мовляв, «я добромисний анонімний громадянин, хочу допомогти», якщо ти розумієш, про що я. А друга проблема — я не міг пригадати точну адресу того будинку. Його тримали у великій таємниці, я був там лише один раз — пізно вночі й не в найкращому стані. Район я приблизно знав — раніше там бомжатник був, а тепер дуже симпатично… Юрій возив мене по тих вулицях угору й униз, чимало часу ми там згаяли. Нарешті я обрав кілька будинків, але не був на сто відсотків певен, який із них той самий. Тоді я вийшов із машини й став ходити там пішки на своїх двох, хоч мені й було страшно — боявся, що мене помітять. Ходив із напівзаплющеними очима. Трохи гіпнотизував себе, ти знаєш, намагався пригадати кількість сходинок. Відчути їх у своєму тілі. Одне слово, коротше, бо я забігаю вперед. Діма, — він старанно збирав крихти зі скатертини, — невістка Діминого кузена, тепер уже колишня невістка, вийшла заміж за голландця, і вони мають сина на ім’я Антон — тепер йому років двадцять один, двадцять два, перед законом він чистий, як скло, його прізвище ван ден Брінк — Антон громадянин Нідерландів, нідерландська мова — його рідна, а для нас це важливо, якщо ти мене зрозумів. Антон, — Борис надкусив булочку, скривив фізіономію і став видовбувати зернину, яка застрягла в зубах, — Антон працює в барі, куди ходить чимало багатіїв, поблизу від вулиці П. К. Гофтстрат, в елітному районі Амстердама, між усілякими «Ґуччі» й «Картьє». Хороший хлопець. Розмовляє англійською мовою, нідерландською, російською — знає, можливо, два слова. Хай там як, а Діма попросив Антона зателефонувати в поліцію й повідомити, що він бачив двох німців, один із яких відповідав точному опису Саші — бабусині окуляри, сорочка в стилі перших поселенців, татуювання на руці, що його Антон міг роздивитися з фотографії, яку ми йому передали, — одне слово, Антон зателефонував у поліцію і сказав їм, що він бачив цих німців, вони перепилися в його барі, засперечалися й були такі розлючені й сердиті, що забули взяти, що б ти думав? Папку з документами! Документи, звичайно ж, усі підроблені. Ми спочатку хотіли всю цю фальшиву інформацію запхати в телефон, але в нас немає таких спритників, і ми боялися, що за ним нас зможуть якось відстежити. Тож я надрукував кілька фото… Те, яке я тобі показував, і кілька інших, що були в моєму телефоні, пташку разом із недавнім номером газети, щоб показати дату, ти розумієш. Газеті було вже два роки, але байдуже. Антон, мовляв, знайшов ту папку під стільцем, із деякими іншими документами про процес у Маямі, щоб пов’язати їх із тією справою. Ми також підкинули туди франкфуртську адресу та прізвище Саші. Усе це вигадала Міріам, вона заслуговує на велику похвалу, ти їй виставиш добрий могорич, коли повернешся додому. Вона переслала «Федексом» деякі речі з Америки — дуже й дуже переконливі. Там є Сашине прізвище, там є…

— Саша у в’язниці?

— Він справді там, — захихотів Борис. — Ми одержали викуп, музей одержав картину, копи закрили справу, страхова фірма одержала свої гроші, публіка задоволена, усі виграли.

— Викуп?

— Винагороду чи викуп, називай це, як тобі хочеться.

— Хто заплатив гроші?

— Не знаю. — Борис зробив роздратований жест. — Музей, уряд, приватний громадянин. Чи це має значення?

— Для мене має.

— І даремно. Ти маєш заткнутися й бути вдячним. Тому що, — він підняв підборіддя й перекрикував мене. — Ти знаєш що сталося, Тео? Здогадайся. Здогадайся, як нам пощастило! Вони одержали не тільки твою пташку, а й — хто б міг подумати! Багато інших украдених картин!

— Що?

— Понад два десятки! Деякі з них вони не могли знайти протягом багатьох років! Не всі такі гарні, як твоя, принаймні більшість із них. Така моя особиста думка. Але за чотири чи п’ять із них пропонують великі винагороди — більші, ніж за твою. І навіть за деякі зовсім не знамениті — дохла качка, занудний портрет якогось невідомого мордатого чоловіка — навіть за інформацію про такі картини обіцяють невеликі винагороди, п’ятдесят або сто тисяч. Хто б міг подумати? Тож ти можеш додати це до твоєї заслуги. І я сподіваюся, — сказав він із певною суворістю, — що тепер ти мені пробачиш?

— Що?

— Бо, кажуть, це одне з найбільших в історії відкриттів украдених картин. І це та частина нашої пригоди, яка, я сподівався, тебе задовольнить — може, й ні, хто знає, але я сподівався. Музейні шедеври знову доступні для публіки! Можливість подбати про культурні скарби! Велика радість! Янголи співають! Але так ніколи б не сталося, якби не ти.

Я сидів, опанований мовчазним подивом.

— Звичайно, — додав Борис, кивнувши на сумку, що лежала відкрита на ліжку, — тут не все. Міріам, Вишня і Юрій одержали на Різдво чудові подарунки. І я відразу віддав Антонові й Дімі тридцять відсотків від загальної суми. По половині кожному. Власне, всю роботу виконав Антон, тож, на мою думку, він мав би одержати двадцять відсотків, а Діма — десять. Але для Антона й це величезна сума, і він цілком щасливий.

— То вони знайшли й інші картини. Не тільки мою.

— Так, ти хіба не чув, що я тобі сказав?

— Які інші картини?

— Декотрі з них були дуже відомими й знаменитими. Їх не могли знайти роками.

— Наприклад?

Борис щось роздратовано буркнув.

— О, я не знаю, як вони називаються, ти в мене про це не питай. Кілька сучасних картин — дуже важливих і дорогих, усі дуже схвильовані, хоч, правду кажучи, я не розумію, чому деякі з них так високо цінуються. Чому картина, яку може намалювати хлопчик у дитячому садку, коштує такі шалені гроші? «Бридка ляпка», «Чорна палиця з вузлами». Але також знайшли й кілька картин великого історичного значення. Навіть одного Рембрандта.

— Не морський пейзаж?

— Ні, якісь люди в темній кімнаті. Трохи занудна. Але чудова картина Ван Гога, морський берег. А ще… ну, не знаю… те, що звичайно, Марія, Ісус, багато янголів. Навіть кілька скульптур. І якісь азіатські шедеври також. Мені вони здалися ніякими, але коштують, мабуть, фантастично дорого. — Борис енергійно загасив сигарету. — До речі, згадав. Він утік.

— Хто?

— Сашин китайчик. — Борис підійшов до міні-бару, повернувся з коркотягом і двома склянками. — Його не було в будинку, коли прийшли копи, на його щастя. І якщо він розумний (а він розумний), то він не повернеться. — Він схрестив два пальці. — Знайде собі іншого багатія, який його утримуватиме. Цим він заробляє. Хороша робота, якщо зможеш її знайти. У всякому разі, — він укусив себе за губу, витягуючи корок, чпок! — мені прикро, що я сам до такого не додумався, ще кілька років тому! Зробити один великий обмін! Законний! Офіційний! Замість стільки років грати в перекидання м’ячем. Туди-сюди, — він помахав коркотягом, тік-так, — туди-сюди. Лише нерви псуєш. Стільки часу, стільки головного болю, тоді як легкі урядові гроші лежали просто під носом! Я тобі скажу, — він підійшов до мене й налив червоного вина в мою склянку, — у деякому розумінні, Горст радий не менше, ніж ти, що так усе закінчилося. Він любить косити долари, як і будь-хто, але йому також властиве почуття провини, він плекає ідеї про громадське добро, культурну спадщину, ля-ля-ля!

— Я не розумію, яким чином Горст причетний до цього.

— Я теж не розумію, і ми про це ніколи не довідаємося, — твердо сказав Борис. — Зараз у нас із ним стосунки обережні й чемні. Звичайно ж, — він нетерпляче хильнув свого вина, — звичайно ж, я сердитий на Горста і, можливо, тепер трохи не довіряю йому, як довіряв раніше, а може, й зовсім не довіряю. Але Горст запевняє, що він ніколи не послав би Мартіна, якби знав, що це ми. І, можливо, каже правду. «Ніколи, Борисе, ніколи я б так не вчинив». Звідки я можу знати? Якщо бути цілком відвертим — лише між нами — я думаю, він так каже, аби врятувати свою репутацію. Бо оскільки його намір із Мартіном та Фріцом зазнав краху, що він міг іще зробити, крім як елегантно відступити? Сказати, що він нічого не знав. Я теж напевне нічого не знаю, ти це май на увазі, — сказав він. — Це тільки моя теорія. А Горст наполягає на своєму.

— На чому саме?

— Горст стверджує, — зітхнув Борис, — Горст стверджує: він не знав, що Саша поцупив картину, аж доки ми самі її не захопили й Саша зателефонував йому, така от несподіванка, й попросив Горста повернути її. Мартін був у місті суто випадково — приїхав із Лос-Анджелеса на свята. Серед нариків Амстердам страшенно популярне місто на Різдво. І знаєш, у цій частині, — він потер собі очі, — я переконаний, що Горст каже правду. Що дзвінок від Саші був для нього сюрпризом. Що Саша здався на ласку Горста. Розмовляти не було часу. Треба було діяти швидко. Звідки Горст міг знати, що картину захопили ми? Саша навіть не був в Амстердамі — він почув про все від китайчика, який німецькою розмовляє дуже кепсько, — а Горст узагалі почув про це вже з третього голосу. Якщо так подивитися, то тут усе сходиться. Тобто… — Він стенув плечима.

— Про що ти?

— Розумієш, Горст точно не знав, що картина в Амстердамі, не знав він і що Саша намагається одержати за неї викуп, доки Саша не запанікував і зателефонував йому, коли ми картину забрали. Щодо цього я не маю підстав сумніватися. Але хіба Горст і Саша не змовилися, щоб поцупити картину й перевезти її до Франкфурта, коли оборудка в Маямі провалилася? Цілком можливо. Горсту дуже й дуже подобалася ця картина. Дуже подобалася. Я тобі казав, що він упізнав її відразу, як тільки побачив, умить назвав ім’я художника й усе інше?

— Це одна з найбільш знаменитих картин у світі.

— Зрештою, — Борис стенув плечима, — як я вже тобі сказав, він чоловік освічений. Виріс поруч із красою. Проте Горст не знає, що це я здав необхідні дані. Якби довідався, то навряд чи дуже зрадів би. А проте, — він голосно засміявся, — чи Горсту спала б коли-небудь така думка? Малоймовірно. Весь цей час винагорода лежала в нього під ногами. Доступна й законна. Сяючи в нього перед очима, наче сонце! Щодо мене, то я ніколи б про це не подумав — аж дотепер. Світ щасливий і радісний! Віднайдено втрачені шедеври. Антон — герой дня, його всюди фотографують, він дає інтерв’ю для «Sky News». Учора ввечері він давав прес-конференцію, і йому аплодували стоячи. Усі ним захоплюються — як захоплювалися тим чоловіком, який посадив літак на річку кілька років тому й усіх урятував, пам’ятаєш? Але як на мене, то люди аплодують не Антонові, а тобі.

Я хотів би сказати Борисові так багато, але не міг сказати нічого. Та вдячність, яку я почував до нього, була якоюсь дуже абстрактною. Можливо, — думав я, залізши рукою в сумку, витягши пачку грошей і дивлячись на них, — можливо, щастя, як і нещастя, потребує певного часу, щоб поринути в нього. Спочатку ти нічого не відчуваєш. Відчуття приходить пізніше.

— Чудово, правда? — сказав Борис, який відчув явну полегкість, побачивши, що я прийшов до тями. — Ти щасливий?

— Борисе, ти повинен забрати половину грошей собі.

— Повір мені, я про себе подбав. Я тепер маю достатньо грошей, щоб ледарювати й не робити нічого протягом певного часу. Хто знає, може, я відкрию бар у тому ж таки Стокгольмі. А може, й ні. Трохи нудно мені від усього цього. Але ти — усе це твоє. І буде ще більше. Пам’ятаєш, твій батько дав нам по п’ятсот баксів кожному? Кинув нам, як пір’їнку. Який то був великий і шляхетний жест! А що означав він для мене? Майже завжди голодного? Сумного й самотнього? Ні цента за душею. Для мене то було справжнє багатство. Стільки грошей я ніколи не бачив. А ти, — його ніс почервонів; я думав, він зараз чхне, — завжди пристойний і добрий, ти ділився зі мною всім, що мав, а я — що я тобі зробив?

— Облиш, Борисе, — сказав я. Я почувався ніяково.

— Я тебе обікрав — ось що я зробив, — п’яні іскри миготіли в його очах. — Забрав у тебе те, що було тобі найдорожче. І як я міг поставитися до тебе так погано, коли завжди зичив тобі тільки добра?

— Припини, Борисе. Ні, справді, припини, — сказав я, побачивши, що він плаче.

— Що я можу сказати? Ти мене запитав, навіщо я її взяв? І що я можу відповісти? Лише те, що наші вчинки ніколи не бувають такими, якими вони здаються, цілком добрими або цілком поганими. Тож це полегшило мені мій учинок. Навіть твій батько… адже він мене годував, розмовляв зі мною, гаяв на мене час, давав мені притулок під своїм дахом, дарував мені свій одяг… ти ненавидів свого батька, але в певному розумінні він був добрий чоловік.

— Я так не думаю.

— А я думаю.

— Ти, мабуть, єдиний так думаєш. І помиляєшся.

— Ні, ти подумай. Я толерантніший, аніж ти, — сказав Борис, підбадьорений перспективою суперечки, гучно всмоктавши в себе сльози. — Ксандра, твій батько… ти завжди уявляв їх злими й поганими. І справді… твій батько був деструктивним… безвідповідальним… дитиною. Він мав широкий дух. Це завдавало йому великого болю! Але він шкодив самому собі більше, ніж будь-кому іншому. І так, — сказав він театральним голосом, не давши мені заперечити. — Він тебе обікрав або намагався обікрасти. Я це знаю, і знаєш, що я тобі скажу? Я також тебе обікрав, ну то й що? Чи так уже погано я вчинив? Бо скажу тобі, — він штовхнув сумку ногою, — світ набагато більш дивний, аніж ми його собі уявляємо. І я знаю, як ти думаєш або як тобі подобається думати, але, може, в даному разі ми маємо випадок, де не можна поділити речі на «добрі» і «погані», як ти завжди хочеш зробити? Наче маєш дві купки. Отут у тебе купка речей добрих, а отут — поганих. Можливо, у світі не все так просто. І знаєш, усю ніч, поки я сюди їхав, різдвяні вогні освітлювали мені дорогу, й мені не соромно тобі зізнатися: я ледве стримував сльози, бо думав, не міг не думати про ту біблійну історію, ти її знаєш, де управитель краде в удови її гроші, а потім тікає в далекі краї, де розумно вкладає їх і привозить удові в тисячу разів більше, аніж він у неї вкрав? І вона його прощає, рада й щаслива, вони вбивають жирне теля й святкують та веселяться?

— Це, мабуть, усе ж таки різні історії.

— Біблійна школа в Польщі, давно це було. Ну нехай. Бо що я хочу тобі сказати, про що я думав дорогою з Антверпена, учора вночі — добро не завжди є наслідком добрих учинків, а погані вчинки не завжди є наслідком зла. Навіть люди мудрі й добрі не можуть передбачити, до чого призведуть їхні дії. Моторошна ідея! Пригадуєш князя Мишкіна в «Ідіоті»?

— Я зараз не готовий до інтелектуальної балачки.

— Я знаю, знаю, але вислухай мене. Ти ж читав «Ідіота», так? Читав. Одне слово, «Ідіот» тоді дуже мене стурбував, так стурбував, що після нього я майже не читав художньої літератури, крім хіба якихось «Татуювань дракона». Тому що, — я намагався вставити хоч слово, — можливо, ти скажеш мені згодом, що ти про це думаєш, але дозволь мені пояснити тобі, чому цей твір так мене схвилював. Бо все, що Мишкін будь-коли робив, було добрим, неегоїстичним… він ставився до всіх людей із розумінням і співчуттям, а які наслідки були з його доброти? Убивство! Нещастя! Мене це вкрай стривожило. Я не міг заснути цілу ніч, лежав і переживав. Бо чому? Як таке могло бути? Я перечитав ту книжку разів три, думаючи, що я хибно її зрозумів. Мишкін був добрий, він усіх любив, він був ніжний, завжди прощав, ніколи не робив нічого поганого — але він довіряв усім поганим людям, приймав погані рішення, завдавав болю всім, хто його оточував. Дуже похмура ідея в цієї книжки: «Навіщо бути добрим?» Але ж — ось що непокоїло мене минулої ночі, коли я їхав сюди. А що як усе значно складніше? А що як протилежне теж справджується? Бо якщо іноді добрі вчинки призводять до поганих наслідків, то де сказано, що вчинки погані не можуть призвести до наслідків добрих? Можливо, іноді погане — прямий шлях до добра? Ти обираєш погану стежку, проте вона тебе приводить туди, куди ти хотів. Або, якщо висловитись інакше, буває так, що ти робиш усе погано, а воно все одно виходить у тебе як слід?

— Я не певен, що тебе розумію.

— Ну я хочу сказати, що я особисто ніколи не проводив такої різкої межі між «добрим» і «поганим», як ти. Як на мене, то різниця між ними суто уявна. Ці два поняття завжди пов’язані між собою. Одне не може існувати без другого. Якщо мною рухає любов, я знаю, що роблю все, як треба. Але тебе огортає осуд, ти завжди жалкуєш про минуле, проклинаєш себе, складаєш на себе провину, запитуєш: «А що якби? А що якби?» Бубниш собі: «Життя жорстоке». «Ліпше б я помер, аніж…» Раджу тобі подумати про все це. Що як усі твої дії та варіанти вибору, добрі чи погані, не мають різниці для Бога? Що як усе призначено наперед? Ні, ні — помовч — це питання, над яким варто поворушити мозком. Що як наша поганість і наші помилки — це якраз те, що формує нашу долю і приводить нас до добра? Що як дехто з нас іншою дорогою дійти туди не може?

— Дійти куди?

— Зрозумій, що, кажучи «Бог», я застосовую це слово, лише щоб назвати тривалу систему, якої ми не можемо розшифрувати. Грандіозний, повільний погодний фронт накочується на нас дуже здалеку, підхоплюючи нас і розкидаючи в різні боки. — Він промовисто зобразив, як листок підкидає в повітрі. — Та, можливо, це все не так випадково й безособово, якщо ти мене розумієш.

— Пробач, але я все-таки не зовсім зацінив мораль цієї твоєї теорії.

— Та навіщо тобі мораль. Можливо, мораль надто глобальна, аби ми могли її осягнути. Бо, — брови в нього смикнулися вгору, — якби, наприклад, ти не забрав картину з музею, а Саша її не вкрав, а я не придумав, що за неї можна просити винагороду, то, може, всі ці десятки інших картин також залишилися б незнайденими? Можливо, їх би не знайшли ніколи? Загорнуті в коричневий папір? Замкнені в якійсь квартирі? І ніхто ніколи їх би не побачив? Вони були б самотні й утрачені для світу? А може, щоб знайти їх усі, треба було втратити одну?

— Як на мене, то це більше схоже на «жорстоку іронію», ніж на «божественне провидіння».

— Так, але навіщо це якось називати? Може, це взагалі те саме?

Ми подивились один на одного. І мені спало на думку, що попри всі його вади, яких було багато, і вони відразу впадали у вічі, причина, чому я полюбив Бориса і почувався щасливим у його присутності від першої хвилини, коли ми познайомилися, була в тому, що він ніколи нічого не боявся. Нечасто зустрічаються люди, які так вільно почуваються у світі, водночас із такою рішучою до нього зневагою і такою дивною й незламною вірою в те, що Борис у дитинстві полюбляв називати «планетою Земля».

— Отже, — Борис допив решту свого вина й долив собі ще, — які твої великі плани?

— Стосовно чого?

— Кілька хвилин тому ти кудись поривався йти. Чому б тобі не залишитися на трохи тут?

— Тут?

— Ні, я не мав на увазі, що саме тут, і не в Амстердамі, я з тобою згоден, що нам, мабуть, краще забратися з цього міста, я так точно сюди повернуся не скоро. Я мав на увазі, потусуватися тут зі мною, розслабитися трохи, перш ніж відлітати до Нью-Йорка. Навідаймося до Антверпена. Побачиш, де я живу. Познайомишся з моїми друзями. На певний час забудеш про своїх дівчат.

— Ні, я повертаюся додому.

— Коли?

— Сьогодні, якщо зможу.

— Так скоро? Ні. Їдьмо до Антверпена! Там фантастичне обслуговування — не те що тут у червоних ліхтарях — двоє дівчат, дві тисячі євро, і ти повинен замовити їх за два дні наперед. Усе по два. Юрій нас повезе, я сяду попереду, а ти примостишся поспати на задньому сидінні. Що ти на це скажеш?

— Власне кажучи, може, краще ти відвіз би мене в аеропорт?

— Власне кажучи, краще я тебе туди не повезу. Якби я продавав квитки, я тебе не впустив би в літак. Таке враження, що в тебе пташиний грип чи атипова пневмонія. — Він розшнуровував свої промоклі черевики, намагаючись запхати в них ноги. — Ох! Ти можеш відповісти мені на одне питання? Чому… — він підняв угору зіпсований черевик, — скажи мені, чому я купую ці супермодні шкіряні італійські черевики, якщо вони розпадуться в мене через тиждень? Тоді як мої колишні пустельні черевики — ти їх пам’ятаєш? Як у них зручно було швидко тікати! Стрибати з вікон! Я носив їх роками. Байдуже, що до моїх костюмів такі гівнодави не пасують. Я знайду собі такі черевики і носитиму їх до кінця свого життя. Куди, — сказав він, кинувши похмурий погляд на свій годинник, — в біса, подівся Юрій? На Різдво ніби не має бути проблем із паркуванням.

— А ти йому зателефонував?

Борис ляснув себе по лобі.

— Ні, забув. От чорт! Він, мабуть, уже поснідав. А може, сидить в автомобілі, промерзаючи до кісток. — Він випив решту свого вина, запхав до кишень міні-пляшки з горілкою. — Ти вже спакувався? Справді? Фантастично. То можемо йти. — Я помітив, що він загортає рештки хліба й сиру в серветки. — Спустися вниз і розрахуйся. Хоча — він несхвально подивився на обляпане кров’ю пальто, яке лежало на ліжку, — ти повинен позбутися цієї шмотки.

— Як?

Він показав на каламутний канал за вікном.

— Та ну?..

— Чом би й ні? Немає жодного закону, що забороняв би кидати пальта в канал. Чи ти вважаєш, він існує?

— Я думав, що так.

— Зрештою, хто знає. Якщо він і існує, то виконують його не вельми, можеш мені повірити. Побачив би ти, скільки лайна плавало в цій воді, коли страйкували сміттярі. П’яні американці блювали в канали, та й багато чого іншого було. Хоча, — він визирнув у вікно, — ти маєш слушність, краще цього не робити при світлі дня. Ми повеземо його до Антверпена в багажнику і там спалимо. Моє помешкання тобі дуже сподобається. — Він дістав свою мобілку й став набирати номер: — Мистецька мансарда без мистецтва! І ми підемо й купимо тобі нове пальто, коли крамниці відчиняться.

VI

Додому я прилетів нічним рейсом через два дні (після того як другий день Різдва ми провели в Антверпені, без вечірки й без дівчат з ескорт-сервісу, зате з супом із консервів, уколами пеніциліну й старими кінофільмами, які дивилися, лежачи на Борисовій канапі) і повернувся додому до Гобі близько восьмої ранку. З рота валувала біла пара, я відчинив парадні двері, прикрашені різдвяним вінком з ялиці, пройшов через вітальню з ялинкою, на якій уже погасли вогні й майже не було подарунків, у самий кінець будинку, де знайшов Гобі з розпухлим обличчям і сонними очима — у домашньому халаті й капцях, він стояв на кухонній драбині й ставив на полицю супницю та чашку для пуншу, що ними користувався для різдвяного обіду.

— Привіт, — сказав я, поставивши свою валізу й вітаючись із Попчиком, який кружляв навколо моїх ніг, виписуючи старечі вітальні вісімки, і лише коли я підняв голову й подивився на Гобі, що спускався з драбини, я помітив, яким рішучим він здавався: стурбований, але з твердою усмішкою на обличчі.

— Як ти тут? — запитав я, відіпхнувши пса, розстібаючи своє нове пальто й повісивши його на спинку стільця. — Що тут відбулося?

— Не так багато, — відповів він, не дивлячись на мене.

— Вітаю з Різдвом. Трохи, правда, запізно. Як відзначали свято?

— Добре. А ти? — запитав він натягнуто через кілька секунд.

— Загалом не так і погано. Я був в Амстердамі, — докинув я, коли він нічого не відповів.

— О, справді? Тобі, мабуть, було весело.

Його голос звучав неуважно, розгублено.

— Як минув твій обід? — запитав я після обережної паузи.

— О, дуже добре. На вулиці була мокреча, але загалом посиділи чудово. — Він намагався скласти кухонну драбину, але, схоже, це не дуже виходило. — Подарунки для тебе досі лежать під ялинкою, якщо хочеш, можеш їх забрати.

— Дякую. Я відкрию їх увечері. Від утоми з ніг падаю. Тобі допомогти? — запитав я, підступаючи до нього.

— Ні, ні. Не треба. — Щось сталося, голос його видавав. — Я вже її склав.

— О’кей, — сказав я, дивуючись, чому він не згадав про подарунок, який я йому залишив: дитяча вишивка, азбука й цифри, обплетені виноградною лозою, стилізовані домашні тварини, вишиті тонкою шерстяною ниткою, «Меррі Стюртевант вишила в 11 років, 1779». То він і не відкрив його? Я відкопав цю річ на блошиному ринку в коробці з синтетичними бабськими трусами — недешево, як для блошиного ринку, чотириста баксів, але я бачив, що схожі товари продавалися на американських аукціонах за на порядок вищими цінами. Я мовчки дивився, як він блукає кухнею, наче на автопілоті, колами, відчиняє дверцята холодильника, зачиняє їх, нічого звідти не діставши, наливає в чайник води, повністю закрившись, не дивлячись на мене.

— Гобі, що сталося? — запитав я нарешті.

— Нічого.

Він шукав ложку, але висунув не ту шухляду.

— Ти нічого не хочеш мені сказати?

Він обернувся, щоб подивитись на мене, в його очах майнула тінь невпевненості, потім він знову обернувся до грубки й бовкнув:

— З твого боку було непристойно дарувати Піппі те намисто.

— Що ти сказав? — розгублено запитав я. — Вона розсердилась?

— Я… — Дивлячись на підлогу, він похитав головою. — Я не знаю, що з тобою діється. Я не знаю, що мені тепер думати. Зрозумій, я не хочу щось тобі забороняти, — сказав він, коли я нічого йому не відповів. — Справді, не хочу. Власне, я не хотів би про це говорити. Але, — він, здається, підшукував слова, — невже ти не бачиш, що це неправильно й непристойно. Дарувати Піппі намисто за тридцять тисяч доларів? У день твоїх заручин? Просто залишити його в її чоботі? Під дверима?

— Я заплатив за нього не тридцять тисяч.

— Звичайно, ні, у крамниці воно всі сімдесят п’ять коштувало б, якщо купувати окремо. А крім того, — несподівано він підтягнув стілець і сів на нього. — О, я не знаю, що мені робити, — жалібним голосом. — Я не уявляю навіть, як мені почати.

— Що?

— Будь ласка, переконай мене, що ти не пов’язаний з усіма цими справами.

— Справами? — обережно перепитав я.

— Ну… — З кухонного радіоприймача лунала класична музика, задумлива фортепіанна соната. — За два дні до Різдва мене несподівано навідав твій друг Лусіус Рів.

Я наче в прірву провалився, несподівано й на саме дно.

— З вельми прикрими звинуваченнями. Я такого й уявити собі не міг. — Гобі затулив очі великим і вказівним пальцями і якусь хвилину сидів мовчки. — Відкладімо цю справу на потім. Ні, ні, — сказав він, застережливо махнувши рукою, коли я спробував заговорити. — Спочатку про меблі.

Між нами запала нестерпна мовчанка.

— Я розумію, що тобі було нелегко прийти з цим до мене. І також розумію, що я сам же поставив тебе в таке становище. Але ж, — він озирнувся навколо, — два мільйони доларів, Тео!

— Послухай-но, дай мені сказати…

— Мені треба було записувати — він мав фотокопії, чеки на перевезення, де йшлося про меблі, яких ми ніколи не продавали й не збиралися продавати, меблі найвищого аукціонного рівня, яких ніколи не існувало, у мене все це не вкладалося в голові, й на якомусь етапі я перестав рахувати. Десятки! Я не мав найменшого уявлення про те, скільки ти їх продав! І про підсадку ти мені набрехав. Йому потрібно зовсім не це.

— Гобі! Гобі, послухай мене. — Він дивився на мене і, схоже, мене не бачив. — Пробач, що ти про це довідався в такий спосіб, я сподівався спершу все владнати, але… я вже про все подбав. Тепер я зможу все це викупити назад, кожну річ.

Але, замість відчути полегкість, він лише похитав головою.

— Це жахливо, Тео. Як я міг допустити, щоб таке сталося?

Якби я так не розгубився, я пояснив би йому, що він скоїв лиш один гріх — довірився мені й повірив у все, що я йому розповідав; але він здавався таким приголомшеним, що я не міг примусити себе сказати бодай щось.

— Як ти міг зайти так далеко? Як я міг нічого не знати? Він мені показав, — Гобі подивився вбік і знову недовірливо похитав головою, — твій почерк, Тео. Твій підпис. Стіл роботи Дункана Файфа… Комплект шератонівських стільців… Шератонівська канапа, відвантажена в Каліфорнію… Я сам виготовив ту канапу, Тео, власними руками, ти бачив, як я її виготовляв, вона не більше шератонівська, аніж отой пакет із магазину, що там лежить. Уся рама там нова. Навіть підлокітники нові. Оригінальні лише дві ніжки, ти стояв там і дивився, як я виготовляв нові…

— Пробач, Гобі, податківці щодня телефонували, я не знав, що робити.

— Я знаю, що ти не знав, — сказав він, хоч я помітив сумнів у його очах, коли він це сказав. — Тоді в крамниці був справжній хрестовий похід дітей. Але ж, — він відкинувся назад на стільці, подивився в стелю, — чому ти не зупинився? Чому ти витворяв таке й далі? Ми витрачали гроші, яких у нас не було! Ми загрузли далі нікуди! І так тривало роками! Навіть якби ми могли все викупити, а ми ніяк не можемо, й ти це чудово знаєш…

— Гобі, по-перше, я тепер можу все викупити, а по-друге… — мені вкрай треба було випити кави, я ще як слід не прокинувся, але кави на плиті не було, а для того, щоб починати варити її зараз, момент точно був невдалий, — по-друге, я зовсім не хочу сказати, що у нас усе о’кей, бо до о’кей нам далеко, я лише намагався втримати нас на поверхні й залатати якісь дірки, я не знаю, як усе зайшло так далеко. Але ні, ні, послухай, — наполегливо сказав я; я бачив, як він віддаляється від мене, вислизає — мама теж так робила, коли їй доводилося сидіти мовчки й вислуховувати особливу плутану й складну брехню від батька. — Хай би що там він тобі сказав, я маю тепер гроші. Усе нормально. Ти зрозумів?

— Я боюся навіть питати в тебе, де ти їх узяв. — Потім він сумно відхилився назад на стільці. — То де ти все ж таки був? Якщо ти дозволиш мені поцікавитися?

Я схрестив ноги й знову поставив їх на підлогу, провів долонями по обличчю.

— В Амстердамі.

— Чому в Амстердамі? — Я сушив голову, як йому відповісти, а він тим часом додав: — Я думав, ти не повернешся.

— Гобі…

Я спаленів від сорому. Я завжди докладав таких зусиль, щоб приховати від нього свою подвійну сутність, щоб показати йому свою поліпшену й відполіровану версію, а не того ганебного банального мене, якого я так ретельно приховував: шахрая й боягуза, брехуна й афериста.

— Чому ти повернувся? — Він говорив швидко й жалібно, ніби хотів тільки виплюнути слова з рота; опанований хвилюванням, він підхопився на ноги й почав ходити туди-сюди, його капці ляскали по підлозі. — Я думав, більше ми з тобою не побачимося. Усю минулу ніч, кілька минулих ночей я не спав і думав, що мені робити. Крах. Катастрофа. А в усіх газетах повідомлення про ті вкрадені картини. Чудове Різдво. А тебе ніде не можна знайти. На телефонні дзвінки ти не відповідаєш — ніхто не знає, де ти є.

— О Боже, — сказав я, тепер по-справжньому приголомшений. — Пробач мені. Але послухай, послухай, — його рот стинувся в нитку, він хитав головою, ніби відкинув уже все, що я йому казав, і слухати мене далі немає сенсу, — якщо ти переживаєш за меблі…

— За меблі? — лагідний, толерантний, схильний до замирення Гобі тепер клекотів, наче паровий казан перед вибухом. — Хіба я сказав щось про меблі? Рів сказав, що ти втік, але, — він швидко закліпав очима, намагаючись опанувати себе, — я не міг у таке повірити і боявся, аби не сталося щось гірше. О, ти знаєш, що я маю на увазі, — сказав він напівсердито, коли я нічого не відповів. — Що я міг подумати? Ти так несподівано вшився з вечірки… А ми з Піппою… ти навіть не уявляєш собі, що було, господиня вечора розгнівалася, «а де наречений?», пирх-пирх, але ти вже зник, нас не запросили на вечерю після вечірки, тому ми пішли додому, і ти тільки уяви собі, що я відчув, коли прийшов додому й побачив, що дім незамкнений, двері фактично розчинені навстіж, каса порожня… грець би з ним, із намистом, але ж ти залишив Піппі записку, таку дивну, що вона стривожилася не менш за мене…

— Вона справді стривожилася?

— Звичайно ж, вона стривожилася! — Він викинув руку вперед і фактично кричав. — Що ми могли подумати? А потім цей жахливий візит від Ріва. Я надумав спекти пиріг, і мені не слід було підходити до дверей, я думав, то прийшла Мойра — дев’ята година ранку, і я стовбичу там, витріщившись на нього, весь у борошні, Тео, ну навіщо ти це зробив? — запитав він із розпачем у голосі.

Не знаючи, що він має на увазі — я багато чого зробив, — я не мав іншого виходу, як похитати головою й відвернутися.

— То була така нісенітниця — як я міг у неї повірити? Власне, я в неї й не повірив. Бо я розумію, — сказав він, коли я нічого не відповів, — я розумію, що з меблями ти робив те, що мусив робити, й повір мені, я тобі вдячний, бо якби не ти, я б зараз перебивався дрібними підробітками й жив у якось закапелку з пацюками. Але ж, — він заховав руки в кишені свого халата, — звідки взялася вся ця інша маячня? Звичайно, я намагався прикинути, який стосунок ти можеш мати до всього цього. Тим більше, що ти чкурнув геть, нічого не пояснивши, з цим своїм другом, який, ти мене пробач, хлопець чарівний, але має такий вигляд, ніби щонайменше раз-двічі відсидів у в’язниці…

— Гобі…

— А Рів. Ти б його чув. — Уся енергія, здавалося, покинула Гобі, він розм’як, ослаб. — Старий змій. І я хочу, щоб ти знав, до чого він дійшов — крадіжка творів мистецтва! Але тут я категорично став на твій захист. Хоч би що ти вичворив — до цього, я був певен, ти б не дійшов. А тоді? Через якихось три дні? Що написали в новинах? Мовляв, знайдено ту саму картину, про яку він мені казав, і чимало інших. То він казав мені правду? — запитав Гобі, коли я нічого не відповів. — Це був ти?

— Так. Ну, тобто, технічно — не я.

— Тео.

— Я тобі все поясню.

— Буду тобі дуже вдячний, — сказав він, люто потерши очі.

— Сядь.

— Я… — Він безнадійно озирнувся навколо, ніби боявся, що втратить усю свою рішучість, якщо сяде за стіл зі мною.

— Ні, ти сядь. Це довга історія. Я спробую її скоротити, наскільки зможу.

VII

Він не промовив жодного слова. Не підійшов до телефона, коли той задзвонив. Після подорожі літаком у мене боліли всі кістки, і хоч про два трупи я не згадав, але все інше виклав йому максимально детально. Говорив короткими реченнями, лише по суті — не вдавався в пояснення, не намагався виправдати себе. Коли я закінчив, він залишився сидіти — я був приголомшений його мовчанкою, у кухні не чулося жодного звуку, крім гудіння старого холодильника. Але нарешті він відхилився назад і схрестив руки.

— Іноді все обертається дуже дивно, правда ж? — сказав він.

Я мовчав, не знаючи, що сказати.

— Я хочу сказати, — він потер очі, — що зрозумів це тільки тоді, коли став старшим. Яким дивним буває час. Як часто він підносить сюрпризи, ошукує тебе…

Слово «ошукує» було єдиним, яке я почув або зрозумів. Потім несподівано він підвівся на всі свої шість футів і п’ять дюймів, він здавався суворим і невблаганним у своєму зрості, привидом якогось далекого предка — поліціянта, який здійснює обхід, або викидайла, який зараз підійде й викине тебе з шинку.

— Я піду, — сказав я.

Він закліпав очима.

— Що?

— Я випишу тобі чек на всю суму. Але не реалізуй його, поки я тобі не скажу, що вже можна, це єдине, про що я прошу. Я ніколи не хотів завдати тобі шкоди, присягаюся.

Звичним недбалим рухом він відмахнувся від моїх слів.

— Ні, ні. Почекай тут. Я хочу тобі щось показати.

Він підвівся й пішов геть. Дошки підлоги скрипіли під його ногами. Він був відсутній якийсь час, а коли повернувся, то тримав у руках старий альбом, що майже розпадався на клапті. Він сів і перегорнув кілька сторінок. Нарешті, відшукавши потрібну, посунув альбом через стіл до мене.

— Ось, поглянь, — сказав він.

Вицвіла фотографія. Маленький, носатий, схожий на пташку хлопчик усміхається, сидячи за фортепіано в розкішно обставленій кімнаті часів Belle Époque, але, звичайно, не паризькій, а каїрській. Подвійні жардиньєрки, багато французьких бронзових статуеток, багато маленьких картин. Одну — квіти у скляній вазі — я туманно впізнав як картину Мане. Але мій погляд зупинився на значно більш знайомому образі, десь на дві рамки вище.

То була, звісно, копія. Але навіть на злинялій старій фотографії картина світилася своїм власним і, можна сказати, сучасним світлом.

— Це копія, — сказав Гобі, — й Мане також. Нічого незвичайного, але, — він склав руки на столі, — ці картини були великою часткою його дитинства, часткою найщасливішою, до того, як він захворів, — єдина дитина, яку слуги любили й розпещували, — смокви, мандарини й квіти жасмину на балконі, — він розмовляв арабською мовою не гірше, ніж французькою, ти це знаєш? І, — Гобі притиснув руки до грудей, постукав по губах указівним пальцем, — він мав звичку стверджувати, що великі картини можна досконало пізнати, навіть ужитися в них, через копії. Навіть у Пруста є знаменитий уривок, де Одетта приймає Свана, будучи застудженою, вона похмура, її волосся непричесане й сплутане, шкіра вкрита плямами, і Сван, який досі не звертав на неї особливої уваги, вмить закохався, бо вона нагадала йому дівчину Боттічеллі зі злегка пошкодженої фрески. Яку сам Пруст знав лише з репродукції. Він ніколи не бачив оригіналу в Сікстинській капелі. А проте зміст усього роману пов’язаний із цією хвилиною. Й ушкодження становить частину привабливості, саме ті плямисті щоки на картині. Навіть знаючи лише копію, Пруст зумів переосмислити образ, переформувати завдяки йому реальність, внести щось власне у світ. Бо лінія краси завжди лишається лінією краси. Навіть якщо вона разів сто проходить через ксерокс.

— Це правда, — сказав я, думаючи не про картини, а про ті зміни, завдяки яким Гобі відновлював старовинні меблі. Про предмети, які оживали під його доторком, аж доки ставали чистими й лискучими і сяяли так, ніби на них пролився золотий Час, копії, які вселяли вам любов до гепплвайту або шератону, навіть якщо ви ніколи в житті не бачили й не думали ані про гепплвайт, ані про шератон.

— Зрештою, я ж і сам старий копіювальник. Ти знаєш, що казав Пікассо: «Погані художники копіюють, добрі художники крадуть». Та коли йдеться про шедеври, то тебе щоразу б’є струмом, як від оголеного дроту. І не має значення, скільки разів ти хапаєшся за дріт або скільки людей хапалися за нього до тебе. Це той самий дріт. Який спадає до нас із вищих сфер. І розряд у ньому завжди однаковий. І ці копії, — він нахилився до мене через стіл, склавши на ньому руки, — ці копії з картин великих художників, серед яких він виріс, були втрачені, коли їхній будинок у Каїрі згорів, а якщо сказати правду, то вони були втрачені для нього ще раніше, коли він став калікою і його відіслали на лікування до Америки; але ж він був людиною, як і ми, він звикав до предметів, вони були для нього особистостями, наділеними душею, і хоч він утратив майже все в цьому житті, він не втратив цих картин, бо оригінали залишилися й існували десь у світі. Він здійснив кілька подорожей, щоб побачити їх, ми з ним їздили до самого Балтимора, де виставляли оригінал його Мане, багато років тому, коли мати Піппи була ще жива. Для Велті то була велика подорож. Але він знав, що до музею д’Орсе він ніколи не зможе дістатися. А в той день, коли вони з Піппою пішли на виставку голландського живопису… Як ти думаєш, яку картину він хотів, щоб вона побачила?

Як дивно: маленький кривоногий хлопчик на фотографії — лагідно усміхнений, у своєму матроському костюмчику — був тим самим старим чоловіком, який хапався за мою руку, коли помирав: два окремі кадри тієї самої душі накладаються один на одного. І картина, що висіла в нього над головою, була тією точкою, в якій усе сходилося: мрії і знаки, минуле й майбутнє, щастя і доля. Там було не одне значення. Там було багато значень. То була загадка, яка приховувала в собі не одну розгадку.

Гобі прокашлявся.

— Можна запитати?

— Звичайно.

— Як ти її зберігав?

— У наволочці.

— Бавовняній?

— Перкаль, він же бавовняний?

— Без підкладки? Чогось такого, щоб її захистити?

— Лише папір і липка стрічка. Угу, — сказав я, побачивши, як у нього в очах замаячила тривога.

— Треба було взяти кальку й плівку з бульбашками.

— Я знаю це тепер.

— Пробач. — Він спохмурнів і приклав долоню до скроні. — Я ще намагаюся збагнути все це. Ти наважився летіти з цією картиною в багажі літаком Континентальних авіаліній?

— Авжеж, наважився. Адже мені було тринадцять років.

— Чому ти нічого мені не розповів? Ти міг усе мені розповісти, — сказав він, коли я похитав головою.

— Звичайно, міг би, — погодився я, хоч відразу пригадав, як мені було самотньо і як жахливо почувався я в той час: мій безперервний страх перед соціальними службами, важкий, просякнутий милом запах моєї спальні, що не замикалася, холодна приймальня з сірими бетонними стінами, де я чекав на зустріч із містером Брейсґьордлом, мій страх, що мене відішлють із Нью-Йорка.

— Я щось би придумав. Хоча коли ти приплентався сюди бездомний… я думаю, ти не образишся, коли я тобі скажу, що навіть твій адвокат — ти знаєш так само добре, як і я, ситуація примушувала його нервувати, він докладав неабияких зусиль, щоб тебе звідси кудись відіслати, а з мого боку також кілька старих друзів казали: «Джеймсе, це забагато для тебе…» Думаю, ти можеш зрозуміти, чому вони так думали, — поквапно додав він, коли побачив вираз на моєму обличчі.

— О так, звичайно.

Фоґелі, Ґроссмани, Мільдберґери, хоч і завжди ввічливі зі мною, постійно давали зрозуміти (мені принаймні), що Гобі й без мене має надто багато справ.

— У якомусь розумінні це, звичайно, було божевіллям. Я знав, який це мало вигляд. А проте, з іншого боку, я сприйняв це як пряме послання Велті, адже він спрямував тебе сюди, й от ти знову й знову повертаєшся до мене, як та комашка, — він на мить замислився, зсунувши брови й ще поглибивши свій звичний стурбований вираз. — Я, можливо, трохи недорікувато, розповім тобі, що коли померла моя мати, я того жахливого нескінченного літа все ходив і ходив. Іноді долав усю дорогу від Олбані до Троя. Ховався від дощу під навісами крамниць, що торгували всіляким залізяччям. Бути де завгодно, але не повертатися додому, де її більше немає. Я блукав околицею, наче привид. Стовбичив у бібліотеці, аж доки мене звідти виганяли, а потім сідав на автобус до Вотервліта, проїздив певну відстань і блукав іще. Я був великий дванадцятирічний хлопець, заввишки як дорослий чоловік, люди вважали мене за волоцюгу, домогосподарки відганяли від своїх ґанків мітлами. Але ось так я й потрапив до місіс де Пейстер — вона відчинила двері, побачила мене на своєму ґанку й сказала: «Тобі, мабуть, хочеться пити, може, зайдеш?» Портрети, мініатюри, дагеротипи, стара тітка Така-То, старий дядько Такий-То й портрети інших осіб. Спіральні сходи спускалися вниз. І я опинився там — у своїй рятувальній шлюпці. Я знайшов її. Іноді я мусив щипати себе в тому домі, щоб нагадати собі: це не 1909 рік. Там були найкращі класичні американські меблі, які я будь-коли бачив дотепер, і, Боже, які вітражі «Тіффані» — це було ще до того, як бренд «Тіффані» став таким популярним, люди ставилися до нього байдуже, для них це скло було звичайною річчю, можливо, воно вже коштувало великі гроші в містах, але в провінції його можна було купити на барахолках майже за безцінь. Незабаром я став сам нишпорити по таких місцях. Але в її родині такі речі були завжди. Кожна з них мала свою історію. І вона з таким захватом показувала мені, де треба стояти, о якій годині, щоб побачити кожну річ у найкращому світлі. Надвечір, коли промені сонця оберталися по кімнаті, — він розчепірив пальці, — вони спалахували одне за одним, наче вогні феєрверка.

З того стільця, на якому я сидів, я виразно бачив усіх тварин із Ноєвого ковчега Гобі: двійко слонів, зебри, всілякі вирізьблені звірі по двоє, аж до маленької курки з півнем та кролів і мишей, що завершували процесію. І там зберігалася пам’ять без слів, закодоване послання від того першого дня: струмені дощу стікають із неба, домашня процесія тварин стоїть на стільниці, чекаючи порятунку. Ной — великий охоронець, великий доглядач.

— І, — він підвівся, щоб зварити кави, — думаю, нешляхетно протягом усього свого життя так пильно дбати про предмети.

— Хто сказав?

— Знаєш, — Гобі відвернувся від плити, — якщо подивитися на це з такої точки зору, то ми ж не дітей тут лікуємо. Що шляхетного в латанні кількох старих столів і стільців? Душу це калічить — майже напевне. Я бачив надто багато маєтків, щоб цього не знати. Ідолопоклонство! Надмірне захоплення речами може погано завершитись. Але якщо ти достатньо дбаєш про якусь річ, вона починає жити власним життям, хіба ні? І хіба головна цінність речей — прекрасних речей — не в тому, що вони прив’язують тебе до якоїсь вищої краси? Ті перші образи, які примушують твоє серце розкритися, наче мушлю, й усю решту життя ти намагаєшся віднайти їх, так чи інакше. Бо я хочу сказати, що, лагодячи старі речі, доглядаючи їх, зберігаючи, ти не можеш пояснити це якось раціонально…

— Не існує раціональних причин, чому мені подобається те або те.

— Для мене також, — погодився він. — Але… — він короткозоро зазирнув у банку з меленою кавою, і вкинув ложку порошку в турку, — вибач мою занудність, але з висоти мого погляду це трохи схоже на зацикленість.

— Що?

Він засміявся.

— Що тут скажеш? Великі картини приваблюють великі юрми, люди їдуть подивитися на них з усіх кінців світу, їх нескінченно тиражують на кавових чашках, на килимках для мишок і геть на всьому. І — до речі, я сам такий, — ти можеш протягом усього свого життя ходити в музеї, де блукаєш, щиро захоплюючись, а потім ідеш до ресторану й там обідаєш. Але, — він підійшов до столу й знову сів, — якщо картина справді запала тобі в душу, змінила твій світогляд, примусила тебе думати й відчувати інакше, аніж ти досі думав і відчував, то ти не думаєш «о, мені подобається ця картина, бо вона універсальна» або «мені подобається ця картина, бо вона озивається до всього людства». Це не причина, щоб любити витвір мистецтва. Його люблять за таємний шепіт, що звертається до тебе: «Псс, ти. Гей, хлопче. Атож, ти». — Він ковзнув пальцем по вицвілій фотографії — то був дотик людини, яка звикла зберігати речі, дотик без дотику, коли між поверхнею речі і його вказівним пальцем залишається тоненький просвіт, куди можна хіба всунути облатку для причастя. — Це стискання кожного конкретного серця. Твоя мрія. Мрія Велті, мрія Вермеера. Ти бачиш одну картину, я бачу іншу, книжка з мистецтва подає її ще під іншим кутом зору, леді, яка купує в сувенірній крамниці картку з її зображенням, бачить у ній щось абсолютно своє, і я ще не згадую про людей, відокремлених від нас часом, — людей, які жили чотириста років тому й житимуть через чотириста років після того, як ми попрощаємося з життям, — ця картина ніколи не вплине на різних людей однаково, а більшість узагалі не зверне на неї уваги, але справді велика картина достатньо плинна, щоб проникнути у свідомість і серце під багатьма різними кутами унікальними й найрозмаїтішими способами. Твоя, твоя. Мене намалювали для тебе. І — не знаю, зупини мене, якщо я мелю дурниці… — Він витер лоба долонею. — Але Велті полюбляв говорити про об’єкти, що визначають долю людини. Кожен торговець і кожен антиквар визнає, що вони існують. Це речі, які з’являються і які повертаються. Хоч для когось іншого, а не антиквара, це будуть не речі. Це буде місто, колір, час доби. Це той цвях, за який твоя доля може зачепитися й повиснути на ньому.

— Ти говориш, як мій тато.

— Гаразд, скажімо інакше. Хто сказав, що завдяки збігам Бог зберігає свою анонімність?

— Тепер ти й справді говориш, як мій тато.

— А хіба не кажуть, що гравці розуміють такі речі краще, ніж будь-хто інший? Хіба все не варте азарту? Хіба добро іноді не заходить у задні двері?

VIII

Мабуть, що так. Я думаю, заходить. Або, якщо процитувати ще один перл парадоксального мислення мого батька: іноді треба програти, для того щоб виграти.

Бо після тієї розмови минув майже рік, протягом якого я майже безперервно мандрував, провівши одинадцять місяців переважно в аеропортах, готелях та інших місцях, де люди надовго не затримуються, стоянка таксі, зліт, посадка, пластикові підноси й затхле повітря, прогнане крізь вентиляційні зябра салону, і хоч іще навіть до Дня подяки далеко, вже горять святкові вогники й лунає музика легких різдвяних наспівів, таких як «Tannenbaum» Вінса Ґваральді та «Зелені рукави» Кольтрана в аеропортовому «Старбаксі». І серед багатьох, багатьох речей, про які я мав час подумати (наприклад, заради чого варто жити? Заради чого варто померти? До чого зовсім безглуздо прагнути?), я багато думав про те, що сказав Гобі: про ті образи, які вражають серце й примушують його розквітати, як квітку, образи, що відкривають красу, яку ти можеш шукати все життя й ніколи не знайдеш.

І мені пішов на користь той час, який я прожив у дорозі. Я мусив згаяти рік, що об’їхати майже всю країну й викупити всі ті підробки, які продав, то були делікатні переговори, що їх, як я з’ясував на практиці, було зручніше здійснювати віч-на-віч. Три або чотири поїздки на місяць, Нью-Джерсі та Ойстер-Бей, Провіденс та Нью-Канаан — а потім Маямі, Х’юстон, Даллас, Шарлоттесвіль, Атланта, де на запрошення своєї чарівної клієнтки Мінді, дружини магната з продажу автомобільних частин на прізвище Ерл, я провів три приємні дні в гостьовому будинку їхнього новісінького шато з рожевого каменю, де була власна більярдна, паб «для джентльменів» (зі справжнім барменом, якого доставили сюди з Англії) і закритий тир із рухливими мішенями. Деякі з моїх клієнтів, представників великих інтернет-компаній і хедж-фондів, мали будинки в екзотичних (принаймні для мене) місцях, на Антіґуа, в Мексиці та на Багамах, у Монте-Карло, в Жуан-ле-Пені та в Сінтрі, цікаві місцеві вина та коктейлі, які подавали на садових терасах, затінених пальмами та агавами, з білими парасолями, що лопотіли на вітрі біля басейнів, як вітрила. А між подорожами я ніби опинявся в проміжному стані, як у буддистів, — між життям і смертю, сном і дійсністю, літаючи в сірому реві, милуючись світлом крізь забризкані шибки, спускаючись до дощових хмар і дощів та вниз по ескалаторах до безлічі облич, які чекали на свій багаж, до моторошного потойбічного життя, у простір між землею і не-землею, світом і не-світом, яскраво начищеними підлогами і відлуннями від скляних дахів кафедральних соборів, до безликого світіння зал очікування, до масової ідентичності, частиною якої я не хотів бути й насправді я до неї не належу, хоч почуваюсь так, ніби помер, почуваюсь іншим, я і є інший, й існує певна заціпеніла втіха в поринанні в масову свідомість та виринання з неї, куняючи на шаблонних пластикових кріслах і блукаючи між блискучими рядами дьюті-фрі, і, звичайно, всі зустрічають тебе надзвичайно приязно, коли ти прилітаєш, криті тенісні корти, приватні пляжі, а після обов’язкової приватної екскурсії захоплене розглядання творів Боннара[229] й Вюйяра, легкий ланч біля басейну — чек на велику суму, таксі до готелю й відчуття того, що твій капітал значно зменшився.

Великий зсув. Я не знаю, як його пояснити. Від бажання до небажання, від небайдужості до байдужості.

Та й це ще далеко не все. Шок і аура. Речі стали для мене виразнішими і яскравішими, і я почуваю себе на межі чогось невимовного. Закодовані послання в журналах на борту літаків. Енергетичний щит. Турбота без компромісів. Електрика, кольори, яскравість. Усе вказує на щось інше. У Ніцці, лежачи на своєму ліжку в готельному номері кольору печива, з балконом на Англійську набережну, я дивився на хмари, які відбивалися на розсувних вікнах, і дивувався, як навіть мій смуток може перетворитися на щасливе відчуття, як килим, простелений від стіни до стіни, та меблі у фальшивому стилі бідермаєр[230] і лагідне мурмотіння французького диктора на «Canal Plus» здаються саме тим, чого потребуєш.

Я й забув би, але не можу. Цей звук гуде, як камертон. Він весь час тут, весь час зі мною.

Білий шум, безликий рев. Оглушливий гуркіт посадкових терміналів. Але навіть ці замкнені в собі місця насичені значенням, вони виблискують ним і гримлять. «Скай Молл». Портативні стереосистеми. Дзеркальні ряди «Драмбуї», «Танкерея» і «Шанелі № 5». Я дивлюся на відсторонені обличчя інших пасажирів, що тягнуть свої валізи, свої рюкзаки, човгають, поспішаючи до виходу, — і думаю про те, що сказав Гобі: краса змінює суть реальності. І я думаю також про набагато більш звичну для нас мудрість а саме: гонитва просто за красою — це пастка, пряма стежка до гіркоти й смутку, що красу треба поєднувати з чимось більш значущим.

Але що це таке? Чому я такий, яким я є? Чому мені подобається все погане і я байдужісінький до всього доброго? Або, якщо висловитись інакше, як я можу водночас бачити: все, що мені подобається і що я люблю, є ілюзією — і водночас знати: саме задля цього й варто жити?

Джерело великого смутку, яке я лише починаю розуміти: ми не можемо обирати собі серця. Ми не можемо примусити себе прагнути до того, що добре для нас або для інших людей. Ми не обираємо, якими ми є.

Бо хіба не втовкмачують у нас постійно, від самого дитинства, незаперечну культурологічну банальність? Від Вільяма Блейка до Леді Ґаґи, від Руссо до Румі, до «Тоски» й містера Роджерса нам передають дивовижно однакове послання, яке приймають від вищих сфер: коли ви сумніваєтесь, що вам робити, як вирішити, що для вас добре? Кожен психіатр, кожен радник, кожна диснеївська принцеса знає відповідь: «Будь собою. Слухайся свого серця».

Але саме тут виникає проблема, яку я хотів би, аби хтось мені пояснив: а що як я наділений серцем, якому не можна довіряти? Що коли серце, з власних незбагненних причин, заведе тебе зі свого хотіння й крізь хмару осяйних ілюзій далеко від здоров’я, домашнього затишку, громадянської відповідальності й надійних соціальних зв’язків до осяйної руїни, самознищення, катастрофи? Може, Кітсі має рацію? Якщо твоє найглибше «я» співає й кличе тебе просто в полум’я, то чи не ліпше відвернутися? Заліпити вуха воском? Знехтувати всі заклики до ілюзорної слави, з якими твоє серце звертається до тебе? Звернути на той курс, який неодмінно приведе тебе до норми, нормованого робочого графіка й регулярних медичних оглядів, стабільних людських взаємин і сталого просування дорогою кар’єри, до «New York Times» і недільного пізнього сніданку, до всіх тих видів діяльності, які даватимуть тобі надію стати кращою людиною? Чи брати приклад із Бориса — кидатися головою вперед і зі сміхом у священне божевілля, що кличе тебе на ім’я?

Я говорю не про те, що бачать очі, а про те, що відчуває серце. Про велич у світі, але не про велич світу, про велич, якої світ не розуміє. Про перший спалах чистої інакшості, в присутності якої ти розквітаєш і розквітаєш.

Це індивідуальність, якої тобі не треба. Серце, проти якого ти нічого не вдієш.

Хоч мої заручини й не скасовано, принаймні офіційно, мені дали зрозуміти — надзвичайно делікатно, у витонченій манері Барбурів, — що ніхто не примушує мене ні до чого. І це чудово. Нічого не було сказано й не буде сказано. Коли мене запрошують на обід (а коли я в місті, то запрошують часто), це відбувається з приємною безпосередністю, легко й душевно, проте я не відчуваю ніяких претензій до себе; до мене ставляться як до члена родини (майже), який може приходити до них, коли йому захочеться; мені пощастило кілька разів вивести місіс Барбур на прогулянки, ми з надзвичайною приємністю пообідали в «П’єра» й відвідали кілька аукціонів; а Тодді, не будучи анітрохи нечемним, примудрився ніби випадково згадати ім’я дуже хорошого лікаря, без найменшого натяку, що він може знадобитися мені особисто.

[Щодо Піппи: хоч вона й узяла книжку про Оз, але залишила намисто разом із листом, який я розпечатував так нетерпляче, що розірвав конверт разом із його вмістом на дві половини. Суть листа — я прочитав його, коли став навколішки й стулив докупи — була такою: вона зустрілася зі мною з великою втіхою, час, проведений зі мною в місті, означав для неї дуже багато, хіба хтось інший міг би вибрати для неї таке чудове намисто? Воно досконале, більш ніж досконале, але взяти його вона не може, воно надто коштовне для неї, вона просить у мене пробачення і — можливо, вона говорить не до ладу й за це перепрошує, але я не повинен думати, що вона мене не любить, вона любить мене, любить («Ти мене любиш?» — подумав я ошелешено й недовірливо). Але все це дуже складно, вона думає не тільки про себе, а й про мене, а ми разом пережили надто багато й у нас надто багато спільного. А що ми обоє тяжко поранені, і то в дуже ранньому віці, так тяжко, що, либонь, ніхто не спроможний цього зрозуміти, то чи не було б для нас дещо… ризиковано перебувати занадто близько одне до одного? Чи не варто подумати про самозбереження? Адже йдеться про двох людей, які перебувають під ризиком смерті, то чи не доведеться їм часто звертатись одне до одного по допомогу? Вона не може стверджувати, що зараз почувається зле, це не так, але ж усе може за мить змінитися в кожного з нас, хіба ні? І ти, і я можемо вмить провалитися в безодню, і хіба це не було б украй небезпечно? А що наші вади й слабкості такі схожі, то один, падаючи, може затягти за собою в прірву й другого. І хоч багато цього було написано між рядків, я зрозумів відразу і з чималим внутрішнім подивом, куди вона хилить. (Який же я йолоп, що не додумався до цього раніше, адже вона зазнала стількох поранень, їй роздробило ногу, зроблено стільки операцій; у неї змінився навіть голос, став чарівно розтягнутим, а як мило вона підтягує ніжку, її ушкоджена рука і її блідість, шарфи, светри й численний одяг, її сонлива усмішка; вона сама, її сонливе дитинство було злетом і загибеллю, тим льодяником із морфієм, за яким я ганявся стільки років.)

Але, як читач, певно, переконається (якщо цей твір узагалі матиме читача), думка про те, що вона потягне мене вниз, мене не лякає. І не те щоб мені хотілося потягти за собою ще когось — але хіба не можу я змінитися? Хіба не можу я стати опорою? Чом би й ні?]

[Ти можеш одержати будь-яку з тих дівчат, якщо захочеш, сказав Борис, сидячи зі мною на канапі у своїй мансарді в Антверпені й розгризаючи фісташки, коли ми з ним дивилися «Вбити Білла».

Ні, я не можу.

Чому не можеш? Я особисто обрав би Сніжинку. Але якщо ти хочеш ту другу, то чом би й ні?

Бо вона має хлопця.

Ну то й що? — запитав Борис.

Який із нею живе.

Ну то й що?

І тепер я сам так думаю. Ну то й що? Чом би мені не поїхати до Лондона. Ну то й що?

І це або найкатастрофічніше, або найрозумніше запитання, яке я ставив перед собою в житті.]

Дивно, але я пишу ці слова з надією, що їх коли-небудь прочитає Піппа — а вона, звичайно, їх не прочитає. Ніхто їх не прочитає з очевидних причин. Я пишу їх не з пам’яті: той порожній записник, який мені колись дав учитель англійської мови стільки років тому, став першим із цілої низки, започаткувавши невпорядковану звичку, яка опанувала мене в тринадцять років і, думаю, на все життя, почавшись із офіційних, але навдивовижу відвертих листів, адресованих моїй матері: довгих, занудних, тужливих за домівкою листів, які за своїм тоном були написані так, ніби мама жива й тривожно чекає новин від мене, листів, у яких я описував, де «перебуваю» (але ніколи не «мешкаю»), і розповідав про людей, у яких «перебував», листів, у яких я з усіма подробицями описував, що їв та пив, у що вдягався, які кінофільми дивився, розповідав, що робили й що казали Барбури та що робили й що казали батько і Ксандра, — ці епістоли (датовані й підписані, написані акуратним почерком, готові бути вирваними з блокнота й відісланими поштою) межувалися з жалібними вибухами «я ненавиджу всіх» і «краще б я помер» або місяцями, протягом яких у блокноті з’являлися хіба кілька нашкрябаних як курка лапою рядків, «удома в Б.», «три дні не ходив до школи, вже п’ятниця», «моє життя в хайку», «перебуваю в стані напівзомбі,Боже, ну ми вчора й набралися, я тупо відключився, ми грали в кості на випивку, а на обід їли кукурудзяні пластівці та м’ятні льодяники».

І навіть коли я повернувся до Нью-Йорка, я не перестав писати. «Чому в біса тут значно холодніше, ніж я пам’ятаю, і чому ця падлюча настільна лампа так мене засмучує?» Я описував задушливі звані обіди; я занотовував розмови й розповідав про свої сновидіння; я ретельно заносив у блокнот усе, чого навчав мене Гобі у своїй майстерні.

Червоне дерево вісімнадцятого століття підлаштовувати легше, ніж горіх, — що темніше дерево, то простіше обманути зір.

Коли зістарене штучно — поверхня надто гладенька!

1. Книжкові полиці стираються по нижній поверхні дощок, де пилюку протирають, а по верхній — ні.

2. На тих предметах, які замикаються, треба шукати подряпини та вм’ятини під замковим отвором, де дерево зачіпали ключі на зв’язці.

Серед цих нотаток і записів з аукціонів важливих виробів американського мистецтва (Лот 77 Фед. частково потмн. жирандоль дзеркало $7500) усе частіше й частіше з’являлися зловісні таблиці та підрахунки, які, я вважав, будуть незрозумілими для особи, в чиї руки мій записник потрапить випадково, — але насправді вони були цілком очевидними.

1—8 груд. 320,5 мг

9—15 груд. 202,5 мг

16—22 груд. 171,5 мг

23—30 груд. 420,5 мг

…наповнює ці повсякденні записи й витає над ними моя таємниця, видима тільки мені: вона розквітає в темряві й ніколи не згадується на ім’я.

Бо якщо наші таємниці характеризують нас, на противагу обличчю, яке ми показуємо світу, то картина була тією таємницею, що підіймала мене над поверхнею життя й допомагала мені зрозуміти, хто я такий. І вона тут, у моїх записах, на кожній сторінці, хоч її там і немає. Мрія і магія, магія і забуття. Єдина теорія поля. Таємниця над таємницею.

[Цей малюк, сказав Борис у машині, коли ми їхали до Антверпена. Ти розумієш, художник його бачив — він малював його не з голови, ти згоден? Це справжня крихітка, прикута до стіни. Якби я побачив його в зграї інших щиглів, то відразу впізнав, без проблем.]

І він має слушність. Я б його теж упізнав. І якби я міг подорожувати назад у часі, то вмить розірвав би той ланцюг і жодної хвилини б не шкодував, що картина не буде намальована.

Але проблема набагато складніша, ніж здається. Хто знає, чому Фабриціус намалював саме щигля? Чому він створив цей маленький шедевр, не схожий на всі інші тогочасні шедеври? Він був молодий і мав велику славу. У нього були могутні покровителі (на жаль, не збереглося жодної картини з тих, що були написані для них). Його, як і молодого Рембрандта, можна уявити заваленого грандіозними замовленнями, його студії сяяли коштовностями й були повні алебард, келихів, хутра, леопардових шкур, обладунків, усієї могутності й усього смутку земних речей. Чому він обрав це? Самотню ручну пташку? Об’єкт, який у жодний спосіб не був характерний для його століття або його часу, де якщо малювали тварин, то переважно мертвих; на розкішних мисливських натюрмортах зображено зайців, риб та птицю, що згромаджені купою й незабаром будуть подані на стіл. Чому мені видається таким значущим, що стіна чиста — немає на ній ані гобеленів, ані мисливських рогів, ані якихось декорацій, — і що він так старанно виписав на картині своє прізвище та рік написання, адже не міг він знати (чи знав?), що 1654-й, коли він намалював «Щигля», стане й роком його смерті? Є в цьому якась моторошність поганого передчуття, ніби він знав, що ця невеличка таємнича картина буде однією з дуже небагатьох його праць, які переживуть свого автора. Її аномальність переслідує мене весь час. Чому він не намалював щось більш типове? Чому не морський краєвид, не пейзаж, не історичне полотно, не замовлений портрет якоїсь поважної особи, не сцена з життя пияків у таверні, не букет, хай йому грець, тюльпанів, а портрет цього самотнього маленького бранця? Прикутого до його сідала? Хто знає, що хотів сказати нам Фабриціус, обравши такого маленького персонажа? Просто хотів намалювати щось маленьке? Але якщо кажуть правду і кожна велика картина є насправді автопортретом — то що Фабриціус хотів у такий спосіб сказати про себе? Художник, якого вважали великим найбільші живописці того часу, який помер таким молодим, помер так давно й про якого ми майже нічого не знаємо? Про себе як про художника він розповідає багато. Його лінії говорять самі за себе. Жилаві крила, надряпані лінії пер. Швидкість його пензля впадає у вічі, можна бачити також упевненість його руки, фарбу він накладає товстим шаром. Але на картині є також напівпрозорі ділянки, виконані з такою любов’ю понад рішучими густими мазками, що вбачається якась ніжність і навіть гумор у самому контрасті; нижній шар фарби проглядається під волосинками його пензля; він хоче, щоб ми відчули ніжність пушку на пташиних грудях, його м’яку текстуру, пружність кігтиків, що вчепилися в бронзове сідало.

Але що ця картина розповідає про самого Фабриціуса? Вона нічого не каже про його релігійні погляди, любовні порухи душі, родинні стосунки; нічого — про його страх перед державою, про прагнення зробити кар’єру або про його пошану до багатства й могутності. Ми тут бачимо лише маленьке серцебиття й самотність, чисту, освітлену сонцем стіну й відчуття неможливості втекти. Час, що не рухається, час, який не можна назвати часом. І в цьому клаптику світла стійко завмер маленький бранець. Я згадую одну річ, яку читав про Сарджента[231]: малюючи портрети, Сарджент завжди намагався побачити в натурнику якусь тварину (коли я довідався про цю його схильність, то став пильніше придивлятися до його картин і чимало розгледів у його працях: довгі лисячі носи й настовбурчені вуха в його багатих спадкоємиць, кролячі зуби в інтелектуалів і лев’ячі риси у великих промисловців, круглі личка дітей, схожі на совині). І в цьому маленькому незвичайному портреті важко не побачити людину. Людину горду, вразливу. Один бранець дивиться на іншого.

Але хто знає, який намір був у Фабриціуса? Його праць лишилося так мало, що не можна навіть здогадатися. Пташка дивиться на нас. Вона не ідеалізована й не гуманізована. Вона залишається пташкою. Спостережливою, смиренною. Тут немає ні моралі, ні історії. Є лише два провалля: між художником і прикутою до стіни пташкою; між тим, якою він показує нам пташку, і тим, якою ми її бачимо через кілька століть.

І це для науковців важливе новаторське володіння пензлем і використання світла, історичний вплив та унікальне значення картини для голландського мистецтва. Для мене — ні. Як сказала мати багато років тому, моя мати, яка ще дитиною полюбила цю картину, лише побачивши її репродукцію в книжці з бібліотеки округу Команчі: значення не має ваги. Історичне значення вбиває витвір мистецтва. Через неподоланні відстані — відстань між пташкою і художником, картиною і тим, хто на неї дивиться, я однаково чую її поклик через чотири століття, оце її, як висловився Гобі, «гей, хлопче!», його однаково впізнаєш й однаково ні з чим не переплутаєш. Він там, в очищеній світлом атмосфері, в тих мазках пензля, які художник дозволяє нам побачити зблизька такими, як вони є, зблисками пігменту, видимими слідами від доторків пензля, а потім на відстані відкривається диво або жарт, як назвав його Горст, хоч насправді це водночас те й інше, перетворення, де фарба є фарбою, але водночас і перами та кістками. Це те місце, де реальність зустрічається з ідеалом, коли жарт стає серйозним, а все серйозне перетворюється на жарт. Це та магічна точка, де кожна ідея і її протилежність однаково правдиві.

І я сподіваюся, що тут відкривається якась більша істина про страждання або принаймні про те, як я його розумію, — хоч я прийшов до усвідомлення, що єдині істини, які важать для мене, це ті, яких я не розумію і зрозуміти не можу. Таємничі, неоднозначні, непоясненні. Які не складаються в історії, не мають історії. Зблиск світла на ледь помітному ланцюжку. Світлова пляма на жовтій стіні. Самотність, яка відокремлює кожне живе створіння від кожного іншого живого створіння. Печаль, невідокремна від радості.

А що якби цього щиглика (а з жодним іншим його не сплутаєш) ніколи не спіймали або він не народився в полоні і не сидів отак, видимий усім, у якомусь домі, де його побачив художник Фабриціус? Він, либонь, так ніколи й не зрозумів, чому його примушують жити в таких муках: приголомшений шумом (який я можу собі уявити), напівзадушений димом, наляканий гавканням собак, змушений вдихати сморід кухні, слухати, як його дражнять пияки й діти, літати на крихітну відстань, обмежену таким коротким ланцюжком. Але навіть дитина спроможна оцінити його гідність: наперсток хоробрості, пух і вкриті пір’ям кісточки. Не боязка пташка, навіть не сповнена безнадії, а незворушна істота, що чіпко тримається за своє місце в цьому світі.

І я все частіше думаю про це її небажання покинути світ. Бо наплювати мені на те, що кажуть люди і як часто вони це повторюють: ніхто й ніколи не переконає мене, що життя — це велика винагорода. Ось у чому правда: життя — це катастрофа. Головний факт нашого існування — біганина, спрямована на те, щоб прогодувати себе й знайти друзів, і робити все, що ми робимо, — це катастрофа. Забудьте всю безглузду нісенітницю в дусі «Нашого міста»[232], яку всі розповідають: про диво народження дитини, про радість милуватися звичайною квіткою, про те, Яке Прекрасне й Неймовірне Це Життя й таке інше. Для мене — і я вперто повторюватиму це до смерті, аж доки впаду додолу своїм невдячним нігілістичним обличчям і надто ослабну, щоб це казати: ліпше ніколи не народжуватись, ніж народитися в цій стічній канаві. У вигрібній ямі лікарняних ліжок, трун і розбитих сердець. Ані вирватися на свободу, ані попросити когось про щось, ані, як казала Ксандра, «почати все заново», нічого не чекає тебе попереду, крім старості і втрат, ніякої дороги, лише та, що веде до смерті.

[ «Служба скарг і зауважень!» — пам’ятаю, як у дитинстві бурчав Борис якось пополудні в його домі, коли ми обговорювали досить метафізичну тему про наших матерів: чому вони, янголи, богині, мусили померти, тоді як наші жахливі батьки процвітають, пиячать, вештаються туди-сюди, витворяють казна-що, все руйнують без найменшої шкоди для свого здоров’я? «Вони забрали не тих, кого треба було! Вони зробили помилку. У цьому світі панує несправедливість! Кому ми можемо поскаржитися в цьому вошивому місці? Хто тут розпоряджається?»]

І, можливо, безглуздо й далі базікати в такому тоні, хоч яка різниця, адже ніхто цього ніколи не прочитає, — але чи має якийсь глузд усвідомлювати, що життя закінчується погано для нас усіх, навіть найщасливіших, і наприкінці ми втрачаємо все, що має якесь значення, а проте водночас знати, що всупереч тому, як жорстоко організована гра, можна грати в неї навіть із певною радістю?

Здається невиправною химерою шукати в цьому якийсь глузд. Можливо, я бачу тут якусь систему, бо вдивляюся в неї досить довго. Але знову ж таки, перефразовуючи Бориса, я бачу глузд тому, що він тут є.

І я написав ці сторінки, намагаючись бодай у чомусь трохи розібратись. Але з іншого боку, я не хочу розбиратися ні в чому, щоб не спотворити всі факти. Я можу тільки напевне сказати, що ще ніколи так гостро не відчував таємничість майбутнього. Не відчував, як швидко спливають години, як мене тіпає лихоманка часу. Сили невідомі, не обрані, не бажані. І я вже так давно перебуваю в мандрах, передсвітанкові готелі в чужих містах, так давно в дорозі, що я почуваю вібрацію у своїх кістках, у своєму тілі, яка відбувається з реактивною швидкістю, відчуття безперервного польоту над континентами та часовими зонами, що триває ще довго після того, як я виходжу з літака й підходжу до наступної реєстраційної стійки, привіт, мене звуть Емма/Селіна/Чарлі/Домінік, ласкаво просимо туди-то! Вимучені усмішки, підпис тремтячою рукою, опускання чергових штор, укладання на ще одному чужому ліжку, чужа кімната знов обертається навкруг мене, хмари й тіні, нудота, що майже приносить полегкість, відчуття, що ти помер і летиш на небо.

Лише вчора мені приснився сон — дорога і змії, смугасті, отруйні, з пласкими головами, схожими на наконечник стріли, а проте, хоч вони й були дуже близько, я не боявся їх, анітрохи не боявся. А в моїй голові лунав рядок із якогось вірша: «Ми поруч із тобою, не вмирай»[233]. Ось яку науку здобуваю я в затінених готельних кімнатах із яскраво освітленими міні-барами й чужоземними голосами в коридорі, де межа між світами стає дуже тонкою.

І що далі після Амстердама, який насправді став моїм Дамаском, моєю станцією й апогеєм мого Навернення, як, певно, треба його назвати, то більше я перебуваю під постійним впливом тимчасовості готелів, не в повсякденному розумінні перепочинку в дорозі, а в тому, що я починаю бачити в них ознаки чогось потойбічного. Десь у жовтні, незадовго до Гелловіну, я зупинився в мексиканському готелі, де завіси в коридорах гойдалися на вітрі, а кімнати були названі на честь квітів. Номер «Азалія», номер «Камелія», номер «Олеандр». Багатство й розкіш, прохолодні коридори, які, здавалося, вели у вічність, а двері кожної кімнати були пофарбовані в інший колір. «Півонія», «Гліцинія», «Троянда», «Пасифлора». І хто знає — можливо, саме це чекає нас у кінці нашої подорожі, велич, якої ми не можемо собі уявити до тієї миті, коли пройдемо в її двері й приголомшено її споглядатимемо, коли Бог нарешті прибере долоні з наших очей і скаже: «Дивіться!»

[А ти не думав кинути? — запитав я під час найзануднішої частини кінофільму «Її чудове життя», прогулянки під місяцем із Донною Рід, коли був в Антверпені й дивився, як Борис за допомогою піпетки з водою бодяжить собі в ложці, як він висловився, «коктейльчик».

Та ну, облиш! У мене болить рука! Він уже показав мені криваву рану, чорну на краях, що глибоко вгороджувалася в його біцепс. Якби тебе підстрелили на Різдво, то хотів би я подивитися, як ти сидітимеш на самому лише аспірині!

Ага, але робити це так, як оце ти зараз, узагалі божевілля.

Хочеш вір, хочеш не вір, для мене це не проблема. Я так роблю лише за особливих обставин.

Я вже це чув.

Але так воно і є! Я досі як скельце, можу відмовитися будь-якої миті. Я знаю людей, які ширяються по три-чотири роки й не стали наркоманами, бо роблять це лише два-три рази на місяць. Та незважаючи на це, похмуро сказав Борис — блакитне світло кінофільму відбивалося від його ложки, — я алкоголік. Цього вже не вилікуєш. Питиму, поки здохну. Коли щось мене вб’є, — він кивнув на пляшку «Російського стандарту», що стояла на журнальному столику, — то це горілка. А ти ніколи раніше не ширявся?

Повір, у мене й без цього вистачає проблем.

Атож, ганебне тавро і страх, я розумію. Якщо зізнатися чесно, то я здебільшого волію нюхати — у клубах, ресторанах чи де там немає нічого простішого, як заскочити до чоловічого туалету й нюхнути. І так тобі завжди хочеться. Помиратиму — й мені хотітиметься. Ліпше ніколи не починати. Хоч мене іноді дуже дратують бевзі, що смокчуть люльки з креком і базікають, як брудно й небезпечно застосовувати голку, вони, мовляв ніколи не стануть колотися. Можна подумати, що в них більше мізків, ніж у тебе.

Навіщо ти почав?

Навіщо всі починають? Дівчина мене покинула. Тодішня дівчина. Хотів зашкодити самому собі, підірвати своє здоров’я. Задовольнив своє бажання.

Джиммі Стюарт у своєму університетському светрі. Срібний місяць, тремтячі голоси. Дівчата з Баффало, ходімо ввечері гуляти, ходімо ввечері гуляти.

А чому ти не припиниш, запитав я.

А навіщо?

Мені сказати тобі навіщо?

Можеш сказати, але що як мені не хочеться?

Якщо ти можеш зупинитися, то чому б тобі не зупинитися?

Хто живе з мечем, від меча й загине, діловито сказав Борис, притиснувши підборіддям медичного вигляду джгут і задираючи вгору рукав.]

І хоч як це жахливо, я це розумію. Ми не можемо обирати, чого нам хочеться, а чого не хочеться, й ось вона, тяжка й неприємна правда. Іноді ми хочемо того, чого хочемо, навіть якщо знаємо, що воно нас уб’є. Ми не можемо втекти від самих себе. (Одне я можу сказати на користь свого тата: принаймні він намагався прагнути чогось розумного — любити мою матір, мене, свою професію, — перш ніж остаточно з’їхав з глузду й утік від усього.)

І хоч як би я хотів вірити, що існує істина за ілюзією, я зрештою дійшов висновку, що ніякої істини за ілюзією нема. Бо між «реальністю» з одного боку і тією точкою, де розум дотикається до реальності, існує проміжна зона, той краєчок райдуги, де краса приходить у буття, де дві дуже різні поверхні змішуються і зливаються, щоб дати те, чого не може дати нам життя, і це той простір, де існує все мистецтво й усі чари.

І — я на цьому наполягаю — вся любов. Або, якщо бути точним, то проміжна зона ілюструє нам фундаментальний парадокс любові. Зблизька: рука в ластовинні на тлі чорного пальта, перевернута на бік жаба-орігамі. Крок назад — і знову напливає ілюзія: життя більше, аніж життя, ніякої смерті. А між цими речами Піппа, вона любов і не любов, вона там і тут. Фотографії на стіні, згорнута шкарпетка під канапою. Та мить, коли я простяг руку, щоб зняти пушинку з її волосся, а вона засміялася й пірнула вниз, щоб уникнути мого дотику. І так само, як музика — це простір між нотами, як зірки прекрасні завдяки простору, що їх розділяє, як сонце освітлює краплі дощу під певним кутом і перетинає небо призмою світла, так само й простір, у якому я існую і хочу існувати далі, і, правду кажучи, сподіваюся й померти в ньому, існує на цій проміжній дистанції: там, де розпач доторкається до чистої інакшості й створює щось високе.

І саме тому я написав усе так, як написав. Бо лише ступивши в цю проміжну зону, в поліхромну межу між правдою і неправдою, можна було витерпіти цей світ і написати ці рядки.

І будь-що, що вчить нас розмовляти з собою, важливе, і так само важливе будь-що, що дозволяє нам співати і виспівати з себе свій розпач. Але картина навчила мене також, що ми можемо спілкуватися одне з одним крізь час. І я відчуваю, що повинен сказати тобі щось дуже важливе й нагальне, мій читачу, якого не існує, і я відчуваю, що повинен сказати це тобі негайно, так ніби ми перебуваємо з тобою в одній кімнаті. Це життя — з усіма його вадами й перевагами — дуже коротке. Доля жорстока, але, можливо, не випадкова. Природа (у значенні Смерть) завжди перемагає, але це не означає, що ми повинні кланятися їй і колінкувати перед нею. Навіть якщо ми не завжди раді перебувати тут, наше завдання — пірнути якомога глибше в цю стічну канаву, перепливти її, водночас тримаючи наші очі й серця відкритими. І посеред нашого вмирання, коли ми постаємо з землі й у ту-таки землю безславно повертаємося, це наша слава і наш привілей: любити те, над чим Смерть не владна. Бо якщо нещастя й забуття переслідували цю картину крізь час, то так само переслідувала її й любов. І позаяк вона безсмертна (а вона безсмертна), вона й мені передала невеличку, світлу, незмінну частину цього безсмертя. Вона існує, вона існуватиме й далі. І я додаю свою любов до історії тих людей, які любили прекрасні речі, і дбали про них, і витягували їх із вогню, і шукали їх, коли вони зникали, і намагалися зберігати їх, передаючи буквально з рук у руки, лунко звертаючись крізь уламки часу до наступного покоління тих, хто їх любитиме, і тих, хто прийде за ними.

Подяки

Робберте Аммерлаан, Іване Набоков, Семе Пейс, Ніле Ґума. Я не написала б цю книжку без вашої допомоги. Я дякую також своєму редактору Майклові Пічу; своїм агентам Аманді Урбан і Джил Кольридж; і Вейну Фурману, Девіду Сміту та Джею Барксдейлу з Нью-Йоркської публічної бібліотеки.

Також адресую щирі слова вдячності таким людям, як Мішель Еєллі, Ганан Аль-Шайх, Моллі Атлас, Кейт Бернгаймер, Річард Бесвік, Пол Боґардс, Полін Бонфуа, Скай Кемпбелл, Кевін Карті, Альфред Кавальєро, Роуен Коуп, Саймон Костін, Ш’як де Йонг, Доріс Дей, Еліс Дойл, Метт Дубов, Ґрета Едвардс-Ентоні, Філліп Фено, Една Ґолдінґ, Алан Ґума, Метью Ґума, Марк Геррінгтон, Дірк Джонсон, Кара Джонс, Джеймс Лорд, Бйорн Ліннелл, Люсі Лак, Луїза Макґлоїн, Джей Макінерні, Малькольм Мебрі, Вікторія Мацуї, Хоуп Мелл, Антоніо Монда, Клер Нозьєрес, Енн Патчетт, Дженін Пеплер, Алексанра Прінґл, Ребекка Квінлан, Том Квінлан, Ів Рабіновіц, Маріус Радєскі, Пітер Рейдон, Ґеорґ Ройхляйн, Лора Робінсон, Трейсі Роу, Хосе Росада, Рейнер Шмідт, Елізабет Сіліґ, Сюзан де Суассон, Джордж Шиншенг, Джоді Шилдс, Луїс Сільберт, Дженніфер Сміт, Меггі Саутард, Деніел Старер, Синтія Старкі, Гектор Теллоу, Мері Тондорф-Дік, Робін Такер, Карл Ван Девендер, Пол ван дер Лек, Ар’ян ван Німвеген, Леланд Вайссінґер, Джуді Вільямс, Джейн Яфф Кемп і весь персонал готелю «Амбассаде» та колишнього готелю «Гелмслі Карлтон Хаус».

Примітки

1

Пані та панове (нідерл.). — Тут і далі прим. пер., якщо не вказано інше.

2

Нерозкрите вбивство. Невідомий (нідерл.).

3

Раніше засуджений американець (нідерл.).

4

Прізвисько жителів Оклахоми.

5

Один із найславетніших творів японської класичної літератури (початок ХІ століття).

6

Картярська гра, сенс якої полягає в накопиченні й викладанні на стіл комбінацій карт.

7

Мережа нью-йоркських піцерій та харчових крамниць.

8

Гельмут Ньютон (1920–2004) — німецький та австралійський фотограф і фотохудожник.

9

Тромплей — технічний прийом у мистецтві, який полягає у створенні оптичної ілюзії тривимірного об’єкта на двовимірній площині.

10

На святій землі (фр.).

11

Іменник і займенник (фр.).

12

Вони все втратили (фр.).

13

Fire Department of New York City — Пожежна служба Нью-Йорка (англ.).

14

Велика мережа будівельних супермаркетів.

15

Так, дякую (ісп.).

16

Командна гра з твердим гумовим м’ячем, який переносять полем за допомогою спеціальних сіток на довгій ручці. У чоловічому лакросі дозволено силові прийоми.

17

Класичний повнометражний науково-фантастичний фільм 1979 року.

18

Персонаж «Зоряних війн», робот-гуманоїд.

19

Говард Лавкрафт — класик літератури жахів, відомий, зокрема, словами-новотворами.

20

Хірагана — одна з японських азбук.

21

Відома композиція Боба Ділана.

22

Американський телеканал.

23

Із вірша «На березі морському уночі», переклад Михайла Малаша.

24

Сідні Люфт (1915–2005) — діяч американського шоу-бізнесу, один із чоловіків співачки Джуді Ґарленд.

25

Біллі Бад — персонаж із оповідання Германа Мелвілла «Біллі Бад — формарсовий матрос».

26

Хаяо Міядзакі (нар. 1941) — популярний японський режисер, автор анімаційних фільмів.

27

Метью Бреді (1822–1896) — один із перших американських фотографів, відомий своїми знімками Громадянської війни.

28

Велика битва Громадянської війни в США, відбулася 6–7 квітня 1862 року.

29

Ірландська республіканська армія — терористична організація у Великій Британії.

30

Теренс Вайт (1906–1964) — англійський письменник, який уславився творами, написаними на основі легенд про короля Артура.

31

Вінсент Прайс (1911–1993) — американський актор.

32

Останній вірш Едґара Аллана По.

33

Антиквар, майстер на всі руки (фр.).

34

Чудово (нім.).

35

Гейденський планетарій — частина Американського музею природничої історії в Нью-Йорку.

36

Десептикони — противники автоботів у вигаданому всесвіті трансформерів.

37

Ґодзілла — страховище з американського бойовика.

38

Пригодницький роман Роберта Льюїса Стівенсона (1886).

39

Кімната за крамницею (фр.).

40

Чіппендейл — стиль англійських меблів XVIII століття.

41

Ніколас Геркаймер (1728–1777) — американський генерал німецького походження, який під час Революційної війни загинув у битві під Оріскані.

42

Високий комод із двома типами шухляд: нижні ширші, а верхні вужчі.

43

Наївності (фр.).

44

Негативний персонаж Чарльза Діккенса.

45

«Лузитанія» — британський океанський лайнер, спущений на воду в червні 1906 р., один із найшвидших свого часу. 7 травня 1915 р. «Лузитанія» затонула після торпедування німецькою субмариною U-20; у катастрофі загинуло 1198 людей, з них понад 100 американських громадян.

46

Тобто в нью-йоркському аеропорту.

47

Привіт, Хосе! (ісп.)

48

Як справи, брате? (ісп.)

49

Мій тато хоче зайти до квартири, ми повинні відчинити йому двері (ісп.).

50

Ви можете піднятися з нами? (ісп.)

51

Секундочку (ісп.).

52

О святий Боже (ісп.).

53

Так, це правда (ісп.).

54

Обережно (ісп.).

55

Назва вулиці приблизно перекладається як Пустельний Край.

56

Зачекай! (ісп.)

57

Відсилання до рекламного ролика.

58

Жорж Стаббс (1724–1806) — англійський художник, відомий своїми малюнками коней.

59

Роман Анни Сьюелл 1877 року, побудований як оповідь від імені коня Чорний Красень.

60

П’ятизірковий готель-казино в Лас-Веґасі.

61

Сорт пива.

62

Сильний наркотичний засіб, передусім протибольової дії.

63

Гра у м’яч, має баскське походження, полягає у вправності відбивання м’яча від стіни.

64

Роберт Мітчем (1917–1997) — американський актор, сценарист і продюсер.

65

Вираз, який уживається, коли говорять про когось значно успішнішого.

66

Роман Чарльза Діккенса (1860).

67

«Волден, або Життя в лісі» — головна книжка американського поета й мислителя Генрі Девіда Торо (1854).

68

«Пригоди Роккі й Бульвінкля» — мультиплікаційний фільм.

69

Тут Тео і Борис не порозумілися: Тео говорить про американські анімаційні комікси, а Борис — про роман «Війна і мир».

70

Місто в Австралії.

71

22 грудня 2001 року британець Річард Рід проніс у своєму черевику бомбу на літак, що виконував рейс Париж — Маямі.

72

Учень старших класів (англ.).

73

Домоводство (англ.).

74

Політологія (англ.).

75

Страва іспанської й мексиканської кухні, різновид смаженини зі спеціями.

76

Обсмажені в олії кульки з протертих зі спеціями плодів нуту.

77

Більш-менш (фр.).

78

Сід Вішес (1957–1979) (справжнє ім’я Джон Саймон Річі) — британський музикант, відомий як басист панк-рок-гурту «Sex Pistols».

79

Марка скотчу (шотландського віскі).

80

Так в англійському перекладі називається книжка А. де Сент-Екзюпері «Terre des hommes», в українському перекладі — «Планета людей».

81

Відкрита шахта, з якої добувають мідь і золото, розташована на індонезійському острові Сумбава.

82

Максфілд Перріш (1870–1966) — американський художник та ілюстратор.

83

Роман американської авторки Карсон Маккалерс, опублікований у 1940 році. Письменниці було тоді двадцять три роки.

84

Ідеться про пісню й альбом гурту «The Beatles» 1968 року.

85

«Radiohead» — британський рок-гурт, ідеться про їхню композицію «Karma Police» із альбому «OK Computer» 1997 року.

86

Роман американського письменника Джона Стейнбека (1939).

87

Готичний роман американського письменника Натаніеля Готорна (1851).

88

Лікарський засіб, який застосовують для короткотривалого зняття неспокою, страху, тривоги.

89

Німецький міцний лікер, настояний на травах.

90

Мережа закладів швидкого харчування в Сполучених Штатах.

91

Роман американського письменника Стівена Крейна (1871–1900).

92

Телоніус Монк (1917–1982) — американський джазовий піаніст і композитор.

93

Американський рок-гурт із Нью-Йорка, активно виступали в 1964–1972 роках.

94

Лікарський препарат, що використовується для лікування печії, розладів травлення.

95

Щиголь (нідерл., англ.).

96

Роман англійської письменниці Мері Енн Еванс (писала під псевдонімом Джордж Еліот), 1861 рік.

97

Єврейська школа, у якій, крім загальних предметів, викладається юдаїзм.

98

Гарт Крейн (1899–1932) — американський поет.

99

Людина (нім.).

100

Телефонний код Нью-Йорка.

101

«Phillips Andover Academy» — одна з найпрестижніших приватних шкіл у США.

102

Ферфілд Портер (1907–1975) — американський художник і критик мистецтва.

103

Френк О’Гара (1926–1966) — американський письменник, поет і арт-критик.

104

Лана Тьорнер (1921–1995) — одна з найпопулярніших голлівудських акторок.

105

«Горн і Гардарт» — ресторанна фірма в Нью-Йорку.

106

Дарт Вейдер — один із головних персонажів кіноепопеї «Зоряні війни».

107

«Носферату. Симфонія жаху» — німий фільм німецького кінорежисера Фридриха Вільгельма Мурнау, який вийшов на екрани 1922 року.

108

Опіоїдний анальгетик.

109

Леонард Коен (нар. 1934) — канадський письменник, поет, співак.

110

Пісня американського хардкор-панк-гурту «Dead Kennedys».

111

Федеральна залізнична служба в США.

112

Тобто латиноамериканка, представниця мексиканського населення південного заходу США.

113

Едвард Гоппер (1982–1967) — популярний американський художник, один із найвидатших урбаністів ХХ століття.

114

W. C. Fields (1880–1946) — американський комік, актор і письменник. Грав здебільшого мізантропа та егоїста-пияка.

115

Фантастична повість для дітей із циклу «Хроніки Нарнії» Клайва Стейплза Льюїса, опублікована 1950 року.

116

Нью-Йоркська антикварна галерея.

117

Містечко у штаті Нью-Йорк.

118

Естонський композитор-експериментатор.

119

Судно, покинуте екіпажем з невідомих причин і знайдене 1872 року в океані порожнім; корабель-привид.

120

Популярна гаряча страва традиційної французької кухні: м’ясний бульйон і зварене в ньому м’ясо з овочами та приправами.

121

Ананда Кумарасвамі (1877–1947) — цейлонський тамільський філософ і метафізик.

122

Тихим голосом (іт.).

123

Велика вулиця і прилеглий до неї район в окрузі Бронкс міста Нью-Йорк.

124

Спеціалізована школа в місті Нью-Йорк.

125

Дуже елегантно (фр.).

126

Ліга плюща — асоціація восьми приватних американських університетів, розташованих на північному сході США.

127

Тупак Шакур (1971–1996) — американський репер, кіноактор і суспільний діяч.

128

Італійський фільм 1948 року.

129

Форма минулого часу в граматиці французької мови.

130

Мемуари Томаса Едварда Лоуренса про Близький Схід.

131

Космічна станція з «Зоряних війн».

132

21 °C.

133

Привіт, друже! (ісп.)

134

Юнґфольк — молодша частина «Гітлер’юґенду», хлопці від десяти до чотирнадцяти років.

135

Близько 12 °C.

136

Іракська в’язниця.

137

Дункан Файф (1768–1854) — один із провідних американських червонодеревників ХІХ століття.

138

Вальтер Беньямін (1892–1940) — німецький філософ, письменник і теоретик культури.

139

Гра слів: німецькою Vogel — птах.

140

Керол Ломбард (1908–1942) — відома американська акторка.

141

Фрагменти адрес у Швейцарії, Парижі, Лондоні.

142

Едмунд Джон Міллінгтон Сінг (1871–1909) — ірландський драматург.

143

Мауріцгейс — художня галерея в Гаазі, Нідерланди.

144

Нехай покупець стережеться (лат.).

145

Вода з Нілу (фр.).

146

Фінальна гра сезону за звання чемпіона Національної футбольної ліги США.

147

Фінська фірма одягу та товарів для дому, що вирізняються характерними чіткими принтами.

148

Один із найшикарніших готелів Нью-Йорка.

149

Ширлі Темпл (1928–2014) — американська акторка, наймолодша в історії лауреатка премії «Оскар» (отримала її в п’ятирічному віці).

150

Тобто бойовик замість романтичної мультиплікаційної драми.

151

Шав’є Кугат (1900–1990) — американо-іспанський керівник джазового оркестру, аранжувальник, співак, актор.

152

Нет Кінг Коул (1919–1965) — відомий американський джазовий піаніст і співак.

153

Удвох (фр.).

154

Острів біля узбережжя американського штату Массачусетс.

155

Грецький острів в архіпелазі Кіклади.

156

Накладені густим шаром фарби.

157

Бела Луґоші (1882–1956) — американський актор угорського походження.

158

Унція дорівнює 28,35 грама.

159

Герой однойменного кінофільму, що неймовірно розбагатів.

160

«Piano Man» — перший хіт композитора, співака й піаніста Біллі Джоела, він же виконує пісню «Only the Good Die Young».

161

Район Нью-Йорка на острові Лонг-Айленд, серед населення значний становлять відсоток іммігранти.

162

За Фаренгейтом, тобто понад 40 °C.

163

Легендарний персонаж американського письменника Вашингтона Ірвінга, відомий тим, що проспав багато років і повністю відстав від життя.

164

Елліот Сміт (1969–2003) — американський композитор і виконавець.

165

Жан-Батіст Каміль Коро (1796–1875) — французький художник.

166

Дякую (нім.).

167

Центральноєвропейця (нім.).

168

Щиголь (нім.).

169

Жени їх усіх геть! (нім.)

170

Е? Що там діється? (нім.)

171

Спокійно, спіть собі далі (нім.).

172

Лайно (нім.).

173

Тупоголовий виродок! Йолоп! (нім.)

174

Свято на природі (фр.).

175

Пісенна дитяча гра на сюжет падіння й відбудови лондонського мосту.

176

Тонкі індійські хлібні перепічки.

177

Ґленн Ґульд (1932–1982) — канадський піаніст.

178

«Піксар» — американська кіностудія, що працює в жанрі комп’ютерної анімації.

179

Британський телесеріал 2009–2013 років.

180

Монтґомері Кліфт (1920–1966) — відомий американський актор, який 1956 року потрапив в автомобільну аварію й після того жив на наркотиках.

181

Кларк Ґейбл — американський кіноактор, кінозірка, секс-символ 1930—1940-х років, який мав прізвисько Король Голлівуду.

182

Аарон Берр (1756–1836) — третій віце-президент США, герой війни за незалежність.

183

Джозеф Вортон (1826–1909) — відомий американський промисловець. Едіт Вортон (1862–1937) — американська письменниця.

184

Вашингтон Ірвінг (1783–1859) — американський письменник, історик, есеїст, біограф і дипломат.

185

Джозеф Еддісон (1672–1719) — англійський поет, драматург, есеїст і політик.

186

Річард Стіл (1672–1729) — англійський драматург, есеїст і політик.

187

Астори — родина визначних представників американської буржуазної аристократії німецького походження, відома своєю славою в бізнесі, суспільному житті й політиці США та Великій Британії в ХІХ і ХХ століттях.

188

Фред Астер (1899–1987) — американський актор, танцюрист, хореограф і співак, один із найбільших майстрів музичного жанру в кіно.

189

«Парк-Бернет» — найбільший аукціонний дім США у 1937–1964 рр., до того

як його поглинув аукціонний дім «Сотбіз».

190

Розтратник (фр.).

191

Аеропорт Амстердама.

192

Гендрик Аверкамп (1585–1634) — нідерландський художник, майстер пейзажу.

193

Суп дня, тушковане м’ясо з прянощами, сірий горох із м’ясом або шпиком, квашена капуста з пюре та шкварками (нідерл.).

194

Сорт трави.

195

Антикварні крамниці (нідерл.).

196

Головна торговельна вулиця в Амстердамі.

197

Фотостудія (нідерл.).

198

Майстерня з виготовлення ключів (нідерл.).

199

«Soul Train» — американське телешоу, що ви ходило в ефір у 1971–2006 роках.

200

Grateful Dead — персонаж міфологічних переказів про душу померлого, яка віддячує тому, хто поховав його останки.

201

«Швидке замовлення», «Ретро-стиль», «Секс-шоп „Шоуґьорл“» (нідерл.).

202

«Оплата паркінгу» (нідерл.).

203

«Слюсар», «Вакансії», «Цифровий друк», «Хаджі-Телеком», «Втіха без меж» (англ., нідерл.).

204

Перевірка маршруту.

205

Пам’ять, пункт призначення (нідерл.).

206

Різне, тло (нідерл.).

207

Початок продажу (нідерл.).

208

Вечірка після якоїсь події (англ.).

209

Євангеліє від Матвія, 6:28.

210

Сплив кров’ю. Убивство (нідерл.).

211

Це все? (нідерл.)

212

Victor («Прошу допомоги»), Echo («Повертаю праворуч») — назви міжнародних морських сигнальних прапорів.

213

Американця знайдено мертвим (нідерл.).

214

Злочин, пов’язаний з наркотиками. Фріц Аальтінк з Амстердама і Макай Фідлер Мартін з Лос-Анджелеса (нідерл.).

215

Перестрілка (нідерл.).

216

Убивства приголомшили (нідерл.).

217

Двоє мерців унаслідок кривавої… (нідерл.).

218

Двоє вбитих. Можливо, злочинців було кілька. Розгул злочинств у Нідерландах (нідерл.).

219

Причини перестрілки досі з’ясовуються (нідерл.).

220

«О ялинко, о ялинко, які багаті в тебе гілки» (популярна німецька колядка).

221

Жоан Міро (1893–2083) — каталонський художник, скульптор і графік.

222

Рядок із релігійного гімну ХІІІ століття. «Цар небесний, дівчат заступник» (лат.).

223

Розарій — католицька традиція молитви з чотками. За переказами, молитися з чотками заповідала Діва Марія.

224

Чудово (нім.)

225

Джин Гарлоу (1911–1937) — голлівудська кінозірка, секс-символ 1930-х років. Насправді її другий чоловік, продюсер Пол Берн, наклав на себе руки через два місяці після весілля.

226

Джордж Сандерс (1906–1972) — британський кіноактор.

227

Гарт Крейн (1899–1932) — американський поет. Повертаючись із подорожі до Мексики, кинувся з палуби корабля у води Мексиканської затоки.

228

Веселого Різдва! (нідерл.)

229

П’єр Боннар (1867–1947) — уславлений французький живописець і графік.

230

Бідермаєр — художній стиль (виник у ХІХ столітті) у німецькому та австрійському мистецтві (архітектура й дизайн).

231

Джон Сінґер Сарджент (1856–1925) — американський художник.

232

«Наше місто» — п’єса американського драматурга Торнтона Вайлдера про життя провінційного містечка, написана 1938 р. і того ж року відзначена Пулітцерівською премією.

233

Рядок із вірша японського поета Ноґуті Йонедзіро (1875–1947) «Духи гори Фудзі».

Content

Щиголь

Частина І

Розділ І Хлопець із черепом

Розділ ІІ Урок анатомії

Розділ ІІІ Паркова авеню

Розділ IV Льодяник із морфієм

Частина II

Розділ V Бадр-аль-Дін

Розділ VI Вітер, пісок і зорі

Частина III

Розділ VII

Розділ VIII Крамниця за крамницею (продовження)

Частина IV

Розділ IX Усе, що можливе

Розділ X Ідіот

Частина V

Розділ XI Канал джентльмена

Розділ XII Наше місце

Подяки

Примітки