Алфред ван Вогт

Войната срещу рулите

1.

Щом космическият кораб изчезна в парообразната мъгла на Еристан II, Тревор Джеймисън веднага извади бластера. Чувстваше се замаян. Гадеше му се от подхвърлящите го насам-натам мощни струи на огромния кораб. Но усещането за опасност го държеше нащрек в ремъците, прикрепени с кабели към антигравитационната плоча над него. Той се взря с присвити очи нагоре. Изуолът го наблюдаваше иззад ръба на все още люлеещия се небесен сал.

Трите разположени в линия сиви като полирана стомана очи го гледаха, без да мигнат, а синята масивна глава бе готова да се дръпне рязко, щом изуолът прочетеше в мислите му намерение за стрелба.

— Добре — каза прегракнало Джеймисън, — и двамата сме на хиляди светлинни години от нашите родни планети и падаме в примитивен ад, който ти, като се има предвид твоят изолиран живот на Планетата на Карсън, не можеш дори да си представиш, въпреки способността си да четеш мислите ми. Дори един тритонен изуол не може да оцелее тук сам.

Огромна лапа със закривени нокти се плъзна по ръба на сала и перна едното от трите дебели въжета. То иззвъня като струна и се скъса, а Джеймисън се люшна и увисна като на трапец. Проточи врат и вдигна бластера, за да защити от нападение двете си останали опори.

Изуолът обаче не направи друго заплашително движение и над ръба на сала останаха да се виждат само голямата глава и спокойните немигащи очи, които продължиха да го наблюдават. Накрая една мисъл си проби път до Джеймисън. Хладна и непривързана:

„В момента имам само една грижа. От повече от сто души на твоя кораб само ти си жив. Следователно от цялата човешка раса само ти знаеш, че изуолите на наречената от теб Планета на Карсън не са глупави зверове, а разумни същества. Известно ни е, че твоето правителство среща огромни трудности в заселването и задържането на колонисти на нашата планета, защото на нас се гледа просто като на животни, борбата срещу които е много опасна, но неизбежна. Точно това е положението, което искаме. Защото ако човешките същества се убедят, че сме интелигентен враг, срещу нас ще започне системна широкомащабна война. Това би попречило сериозно на неизменната ни цел да изгоним всички пришълци от нашия свят. И тъкмо защото знаеш това, вместо да рискувам възможността да избегнеш опасностите на джунглата долу, аз използвах шанса да скоча върху този антигравитационен сал, точно когато ти катапултираше от шлюза“

— Защо си така сигурен, че моето унищожение ще оправи нещата? — попита Джеймисън. — Забрави ли другия кораб с двата изуола на борда, една женска и нейната рожба? В схватката той не бе повреден от рулския военен кораб, който разруши нашия, и в момента е вероятно на път за Земята.

„Не съм забравил това — отвърна надменно изуолът. — Но помня също и проявеното от командира му искрено недоверие, след като ти намекна, че изуолите са може би по-интелигентни, отколкото подозират повечето човешки същества. Само ти би бил в състояние да убедиш Земното правителство в истината, защото самият ти си сигурен. Колкото до пленените изуоли, те никога няма да предадат своите.“

— Изуолите май не са чак такива алтруисти, каквито искаш да ги изкараш — отбеляза цинично Джеймисън. — В края на краищата ти спаси своя собствен живот, когато скочи върху този антигравитационен сал. Не можеш да управляваш спасителна ракета, така че щеше вече да си катастрофирал с кораба, а аз се съмнявам, че дори някой изуол би могъл…

Той ахна от учудване, защото изуолът внезапно подскочи — изправило се на задните си крака синьо чудовище със застрашителни зъби и остри нокти, които протегна към някаква гигантска птица. Със свити крила птицата се спускаше право към сала. Джеймисън ужасен зърна пронизващите й очи и сърповидните й нокти, готови да атакуват изуола.

От сблъсъка им салът заподскача като тресчица в бурно море. Джеймисън се люлееше със замайваща скорост. Тежкото биене на огромните крила отекваше в ушите му като гръмотевици. Задъхан, той вдигна бластера. Белият пламък достигна едното крило и прогори в него тъмно петно. Крилото клюмна; в същия миг птицата бе изхвърлена от сала от яростната атака на изуола и запада все по-надолу и по-надолу, докато накрая се изгуби в тъмния фон на земната повърхност.

Някакво стържене над главата на Джеймисън го накара да вдигне поглед. Изуолът се олюляваше на самия ръб на сала и махаше безпомощно във въздуха с четирите си горни крайника. Останалите два се бореха ожесточено с металните греди на сала и… спечелиха. Огромното тяло се отдръпна назад, докато отново не остана да се вижда само масивната глава. Джеймисън отпусна бластера и се усмихна мрачно.

— Вижаш, че дори една птица почти ни довърши — каза той. — А пък аз можех да ти прогоря шкембето. Не го направих поради простия факт, че се нуждая от теб, а и ти от мен. Положението е следното: доколкото мога да изчисля, корабът вече трябва да се е разбил недалеч от Димън Стрейтс[1], проток с широчина около двадесет мили, който отделя този голям остров от сушата. Ние се измъкнахме от кораба в последния момент. Сега обаче единственият ни шанс за спасение е да го намерим. В него има храна, а и той ще ни осигури подслон срещу най-ненаситния див животински свят в познатата галактика. Може би ще ми се удаде да поправя субпространственото радио или дори някоя от спасителните ракети. Но за да се доберем дотам, ще е необходим целият запас от сила и на двама ни. Първо ни предстои да изминем петдесет мили, че и повече, през враждебната джунгла между това място и Димън Стрейтс. После ще трябва да построим управляем сал, достатъчно голям, за да ни защити от морските чудовища, които биха могли да погълнат дори и теб. Ще ни бъдат необходими цялата ти чудовищна сила и способност за борба плюс телепатичната ти мощ и цялото мое умение плюс атомното оръжие, за да преодолеем трудностите. Какво ще кажеш?

Никакъв отговор. Джеймисън плъзна бластера в кобура. Нямаше никаква полза да убие единственото същество, което би могло да му помогне да се спаси. Можеше само да се надява, че изуолът също ще внимава да не го нарани.

Топъл влажен вятър галеше тялото му и донасяше първите слаби противни миризми отдолу. Небесният сал беше все още на голяма височина, но въпреки това през мъглата, която обгръщаше тази първобитна земя, вече се показваха парчета от джунглата и морето — разхвърляни групи тъмни дървета, редуващи се с вода, която проблясваше под случайно проникналите слънчеви лъчи.

От минута на минута сцената ставаше все по-фантастична. На север, докъдето стигаше погледът, сред виещите се пари се простираха плетеници влажна растителност. Някъде в полумрака зад тях лежеше грозната водна площ, наречена Димън Стрейтс — още една смъртоносна реалност на Еристан II.

— След като не отговаряш — продължи тихо Джеймисън, — значи възнамеряваш да осъществиш този преход сам. Оцеляването по време на целия твой дълъг живот и на живота на всички дълголетни поколения на твоите предци, на теб и на твоя вид, е зависело изцяло от вашите чудесни тела. През всичките тези стотици векове, докато хората са се събирали уплашени на групи в своите пещери, откривали са огъня като частична защита и отчаяно са създавали оръжия, които не са съществували преди, изпреварвайки винаги с малко насилствената смърт, изуолите от Планетата на Карсън са бродили по своите огромни плодородни континенти без страх, без съперници по сила и разум, без нужда от дом, без огън, без дрехи, без оръжия, без…

„Приспособяването към трудна околна среда — прекъсна го изуолът — е логическа цел на най-висшето същество. Човешките същества са създали така наречената от тях цивилизация, която на практика представлява материална бариера между тях и тяхната околна среда. Тази бариера е така сложна и тромава, че само поддържането й заема цялото съществуване на расата. Като индивид човекът е повърхностен, доверчив роб, който прекарва целия си живот в сляпо робуване на изкуствеността и умира злочест от някакъв дефект в своето измъчвано от болести тяло. И точно този арогантен слабак със своето ненаситно желание за превъзходство е най-голямата съществуваща опасност за здравомислещите, уверени в себе си раси във Вселената!“

Джеймисън кратко се изсмя, после каза:

— Нима не е достойна за похвала една форма на живот, която, дори и незначителна по вашите собствени стандарти, се е борила успешно срещу всички неблагоприятни условия, стремила се е към всеобщото познание и накрая е достигнала звездите!

„Глупости! — Отговорът беше рязък и нетърпелив. — Човекът и неговите мисли са болест. Доказателство е дори обстоятелството, че от няколко минути ти ми предлагаш примамливи аргументи, а всъщност молиш за моята помощ. Това е характерен пример за човешката нечестност. Следващото доказателство ще е, когато преценя момента на нашето кацане. Даже да приемем, че не направя никакъв опит да те нараня, все пак твоето клето тяло ще бъде непрекъснато в смъртна опасност, докато аз… е, трябва да признаеш, че макар долу да има създания по-силни физически от мен, разликата не може да бъде така голяма, че моят разум да не е в състояние да балансира положението. На практика аз се съмнявам, че там може да бъде открито дори едно-единствено животно, което да е едновременно и по-бързо, и по-силно от мен.“

— Едно-единствено животно не — съгласи се търпеливо Джеймисън. Беше напрегнат и неспокоен и много добре съзнаваше, че всеки аргумент би могъл да означава живот или смърт. — Но дори твоята собствена добре населена планета би изглеждала пуста в сравнение с тази. Дори добре трениран и въоръжен воин не може дълго да устои сам срещу цяла тълпа.

„По тази логика не биха могли да устоят и двама — последва незабавният отговор. — Особено ако единият е недоразвит и е по-скоро пречка, отколкото помощ за другия, въпреки че притежава оръжие, на което разчита прекалено много.“

— Аз не наблягам на важността на моето оръжие, макар че то не трябва да бъде подценявано. Важното е, че…

„Че твоята интелигентност те подтиква да протакаш безкрайно този безсмислен спор ли?“

— Не моята интелигентност — наблегна Джеймисън, — а нашата. Имам предвид предимството на…

„Не е важно какво имаш предвид. Ти ме убеди, че няма да излезеш жив от този остров долу. Следователно…“

Две огромни ръце се спуснаха като стрели и двете останали въжета се скъсаха като конци. Ударът беше така мощен, че Джеймисън бе изхвърлен в трийсетметрова дъга и чак после почна да пада през влажния тежък въздух.

Настигна го мисъл, пропита с ледена ирония:

„Забелязвам, че си предвидлив човек, Тревор Джеймисън, след като имаш и парашут, а не само раница. Той ще ти даде възможност да достигнеш благополучно земята. Оттам нататък ще бъдеш свободен да упражняваш спорните си умения върху всеки обитател на джунглата, който имаш късмета да срещнеш. Сбогом!“

Джеймисън дръпна шнура на парашута, стисна зъби и зачака. За момент се ужаси, че падането му не се забавя. Извъртя се тромаво, за да погледне дали парашутът не се е оплел в скъсаните въжета. Заля го вълна на облекчение. Парашутът бе започнал бавно да се измъква от калъфа си. Беше се слепнал, очевидно от изключителната влажност, и дори след като се разтвори, изминаха цели няколко секунди преди да се опъне напълно.

Джеймисън махна остатъците от въжетата и ги захвърли настрана. Спускаше се с твърде умерена скорост — поради плътния въздух. Налягането при морското равнище беше почти 1,1 на квадратен сантиметър. Направи гримаса. Щеше да кацне прекалено бързо.

Под него нямаше море. Няколко големи водни петна, да, и редки дървета. Останалото беше пустош, но не съвсем. И беше сивкаво и противно. Внезапно кръвта се дръпна от страните му. Тресавище! Бездънно море от тинеста лепкава кал! Той панически задърпа въжетата на парашута, сякаш би могъл да се изтегли към джунглата, която бе така близо и все пак толкова далеч — на четвърт миля. Изпъшка и се сви в очакване на противното задушаване само след няколко минути. После се стегна и започна внимателно да подръпва въжетата. Парашутът беше само на сто — сто и петдесет метра от смъртоносната пъстра кал. Джунглата бе на същото разстояние на северозапад. За да я достигне, бе нужно спускане най-малко под ъгъл 45 градуса, а това бе невъзможно при липса на вятър. Изведнъж той почувства как съвсем лек полъх повдига леко парашута и го премества по-близо до целта. Ветрецът замря така внезапно, както се бе появил. Не му беше помогнал достатъчно.

Решителният момент бързо приближаваше. Краят на джунглата бе на шейсет метра, после на трийсет… и Джеймисън установи, че стъпалата му след секунди ще докоснат сиво-зелената застояла тиня. Той сви крака, колкото можа повече и в същото време вдигна ръце и стисна въжетата на парашута. С огромно усилие ги обви около юмруците си и успя да се набере. Не беше достатъчно. Колената му заораха в тинята на цели десет метра от храсталака по ръба на най-близката твърда земя.

Джеймисън мигновено легна по очи в тинята, за да разпредели равномерно теглото си. Противната миризма на мочурището го задавяше. Преди парашутът да разпилее всичкия си въздух, той пусна въжетата, така че да бъде отнесен възможно по-далеч. Имаше само един шанс, който…

Късметът все още не го беше напуснал. Парашутът се закачи в най-близките храсти и не се освободи при лекото му подръпване. Но тялото на Джеймисън вече бе наполовина затънало в меката всмукваща тиня. Той дръпна въжетата неколкократно за опит и после силно ги затегли. Тинята го държеше здраво в смъртоносната си прегръдка.

Отчаян, Джеймисън затегли въжетата с всички сили и тялото му отчасти се освободи. В същия миг се чу как нещо се разпаря и въжетата се охлабиха. Той трескаво ги придърпа, докато не усети съпротивление, и здраво ги опъна. Този път тялото му се придвижи по-лесно. Още две дръпвания и Джеймисън вече се плъзгаше върху бълбукащата повърхност.

Изтегляше се напред, като поддържаше равномерно опъването на въжетата, докато най-после жилавите корени на някакъв храст не попаднаха в обсега му. С последен изблик на енергия, породен от отвращение, той си проби път с лазене през гъсталака и се хвърли към парашута, който висеше на гънки върху висок храст. Храстът се преви под тежестта му, но го задържа. Той остана да лежи проснат върху него няколко минути, без да обръща внимание на нищо наоколо.

Най-после се огледа и изпъшка разочаровано. Разочарованието му бе още по-голямо, като се вземеха предвид трудностите, които току-що бе преодолял. Намираше се на съвсем малък остров, отделен от гората с почти трийсетметрово тресавище. Само пет дървета, най-високото десетина метра, поддържаха несигурното си съществуване върху мочурливата, но сравнително твърда основа.

Моментното отчаяние отстъпи пред надеждата. Общата височина на петте дървета бе над трийсет метра. Определено достатъчна дължина. Но… Първият проблясък на надежда избледня. Брадвичката в раницата бе малка. Той си представи как поваля дърветата с нея, как ги окастря и как ги плъзва, подреждайки ги в една линия. Щеше да бъде дълга и тежка работа.

Седна и чак сега осъзна как го болят раменете и колко е напрегнат. И колко е горещо и влажно. Едва можеше да види слънцето — бяло петно в мъгливото небе, почти над главата му. На тази въртяща се твърде бавно планета това означаваше, че до мръкване има поне дванадесет часа. Той въздъхна. Щеше да е по-добре да се възползва от предимството на относителната безопасност на това островче и малко да си почине. Докато избираше скрито местенце под надвисналите храсти, от ума му не излизаше огромната хищна птица, която ги бе нападнала. Просна се върху влажната трева и се сви под навеса от листа.

Горещината все пак беше поносима. Небето обаче блестеше с белотата си през листака и дразнеше очите му, и той ги затвори. И сигурно беше заспал, защото когато ги отвори отново, му трябваше известно време, за да открие местоположението на слънцето. То се бе преместило доста. Бяха минали поне два часа, а може би и три. Джеймисън се размърда и се протегна. Чувстваше се ободрен. Внезапно се сепна и замръзна, поразен от едно потресаващо откритие.

Мост от паднали дървета, по-дебел и по-масивен от всичко на малкото островче, се простираше прав и як през тинята към джунглата отсреща. Мозъкът на Джеймисън прещрака. В края на краищата не можеше да има никакво съмнение кой бе извършил този колосален подвиг. И все пак, макар да бе отгатнал правилно, той почувства смътна първична паника, когато синьото гущероподобно туловище на изуола се извиси над храстите и три очи от матова стомана се втренчиха в него.

„Не се страхувай, Тревор Джеймисън. При повторно обмисляне в твоята гледна точка, изглежда, би могло да се открие известно основание. Засега ще ти помагам и…“

Смехът на Джеймисън прекъсна мисълта на изуола.

— Искаш да кажеш, че си се натъкнал на нещо, с което не можеш да се справиш. И щом ще ми се правиш на алтруист, ще почакам да открия какво се е случило. — Той нарами раницата и тръгна към моста. — Междувременно, предстои ни дълъг път.

2.

Гигантската змия изпълзя тежко от джунглата на три метра от моста и малко вляво от изуола, който вече бе стъпил на твърда земя. Щом видя полюшването на високата трева с пурпурни ръбове, Джеймисън замръзна насред моста. Появи се широка грозна глава, следвана от първите пет-шест метра жълтеникаво лъщящо тяло, дебело като дънер. За миг огромната глава се обърна и малките свински очички се взряха свирепо право в неговите.

Невероятно лош късмет! Това смъртоносно създание да го намери в такова безпомощно положение. Парализата му под действието на тези горящи очи беше мъчителна — всеки негов мускул се бе вдървил. Но пък му помогна. Ужасната глава се изви настрана, фиксира омагьосващ поглед върху изуола и отново застина. Джеймисън пое дъх. Страхът му се примеси с гняв и той насочи към изуола една унищожително критична мисъл:

„Нали уж можеш да предугаждаш приближаването на опасни зверове като четеш мислите им?“

Не получи никакъв отговор. Грамадната змия плавно плъзна плоската си, увенчана с рог глава напред. Изуолът заотстъпва бавно; приемаше неохотно простия факт, че не може да се мери по сила с това огромно същество.

Вече по-спокоен, Джеймисън насочи към изуола друга мисъл:

„Може би ще ти е интересно да научиш, че като научен експерт на Междузвездната военна комисия, наскоро изпратих рапорт за Еристан II. Според нашата изследователска експедиция стойността на тази планета като военна база е твърде съмнителна поради две главни причини: обитаването й от едно от най-проклетите хранещи се с плът растения и това красиво бебче. Екземплярите и от двата вида наброяват милиони. Всяка змия отглежда стотици в продължение на целия си живот. Броят им зависи само от наличието на храна, каквато потенциално е всеки друг вид на планетата, така че те не могат да бъдат ликвидирани. Змиите достигат дължина до петдесет метра и тегло осем тона и за разлика от повечето други убийци на планетата, ловуват през деня.“

Изуолът, който вече бе само на петнайсетина метра от змията и продължаваше да отстъпва бавно, му изпрати бърза поредица от мисли:

„Нейната поява ме изненада, но само защото съзнанието й съдържаше единствено смътно любопитство относно някои звуци… никакво ясно намерение да убива. Това обаче не е важно. Важното е, че е тук и че е опасна. Тя не е сигурна, че може да се справи с мене, но обмисля шансовете си по елементарен начин. Въпреки апетита й към мен, проблемът в основата си остава твой. Цялата опасност е за тебе.“

„Не бъди много сигурен, че не си в опасност — отвърна мрачно Джеймисън. — Тази приятелка изглежда обвита в мускули и сто на сто скача като стоманена пружина поне на сто метра.“

„Аз мога да пробягам сто метра преди да мигнеш.“

„В тази джунгла?! На пет метра навътре тя е сплетена като рогозка, по-скоро като хиляда рогозки. Не се съмнявам, че би могъл да се промушиш през нея, но не и така бързо като змията, чиято конструкция е пригодена за тази цел. Възможно е да загуби малка плячка като мен в тази плетеница, но в случая с тебе…“

„И защо — прекъсна го изуолът — трябва да бъда така глупав да навляза в джунглата? Мога да се движа по периферията и то без никаква пречка.“

„Но ще попаднеш в клопка! — смразяващо натърти Джеймисън. — Доколкото си спомням релефа на терена, както го видях от въздуха, джунглата се стеснява на стотина метра зад тебе. Не бих рискувал да предположа, че змията не е достатъчно умна, за да не се възползва от този факт.“

Последва тревожно мълчание, после изуолът попита:

„Защо не използваш своето атомно оръжие, за да я изгориш?“

„И тя да ме помете, докато прогарям твърдата й глава, за да достигна нищожния й мозък? Тези змии прекарват половината си живот в тинята и се движат из нея също така лесно, както и навсякъде другаде. Съжалявам, но не мога да я победя сам.“

Кратките секунди до отговора натежаха от напрежение… и нежелание. Но не биваше да се бавят и изуолът сигурно го знаеше. Накрая в мозъка на Джеймисън прозвуча неохотна молба:

„Чакам предложенията ти… и побързай!“

Изуолът още веднъж молеше за неговата помощ, макар че на свой ред не даваше никакво обещание. А време за пазарене нямаше.

„Трябва да действаме като екип — обясни Джеймисън. — Преди змията да нападне, главата й ще започне да се люлее. Това е почти универсален метод на влечугите да хипнотизират и парализират жертвата си. На практика движението е отчасти самохипнотизиращо, защото съсредоточава вниманието на змията върху набелязаната жертва. Няколко секунди след като се залюлее, аз ще я обгоря в областта на очите, което ще повреди или унищожи зрението й, а ти ще се хвърлиш на гърба й… Бързо! Мозъкът й е точно зад големия рог. Захапи я там, ако можеш, а аз ще се опитам да я отслабя като атакувам тялото й. Започваме!“

Огромната глава се раздвижи. Джеймисън бавно вдигна оръжието си, като се мъчеше да успокои треперещата си ръка. Увери се, че се е прицелил добре, и натисна контролния бутон…

Жестоката съпротива на змията не я спаси от гибел. Пушещите й останки продължаваха да се гърчат, когато Джеймисън стъпи на твърда земя. Изуолът беше клекнал на десетина метра встрани и го наблюдаваше. Беше лъскав и красив, син и силен. За Джеймисън бе истинско утешение, че поне засега мощните мускули, които потрепваха под гладката кожа, са на негова страна.

Обаче отвърна на втренчения поглед на изуола със също такъв и попита:

„Какво се случи с антигравитационния сал?“

„Изоставих го на около тридесет от вашите мили на север оттук.“

„Ще трябва да отидем при него. — Джеймисън за миг се поколеба. — Практически изтощих оръжието си заради тази змия. Трябва ми захранващ реактор за презареждането, а единственият реактор, освен този на кораба, е малкият реактор на сала. Защото оръжието ще ни трябва. Съгласен си с мен, нали?“

Не последва никакъв отговор.

„Според мене очевидният начин да стигнем бързо там е да пътувам на твоя гръб — обясни Джеймисън. — Мога да взема платната от парашута от островчето и да скалъпя нещо като хамут през шията ти и предните ти крака, за да се закрепя. Какво ще кажеш?“

За миг усети негодуванието на гордия звяр, после чу в ума си:

„Несъмнено елементарен метод за транспортиране на слабо тяло като твоето. Добре, прави хамута.“

След няколко минути Джеймисън се приближи към изуола с дързост, каквато всъщност не чувстваше, и разгъна платното на парашута на земята до него. Отблизо огромното туловище на изуола бе наистина впечатляващо, дори изненадващо, тъй като отдалече неговата гъвкавост и лекотата на движенията му го правеха да изглежда по-малък. Джеймисън буквално се почувства нищожен, когато се зае с необичайната работа да прави хамут за този внушителен шестокрак звяр.

А и докато докосваше тялото на изуола, непрекъснато чувстваше отвращението му.

— Е, това трябва да свърши работа — каза накрая Джеймисън. Бе кръстосал леките здрави въжета на парашута с платното за подплънка под тялото на звяра между предните и средните крака и бе направил нещо като хамут, който да позволява на изуола пълна свобода на движение, а от ремъците бе приспособил груби, но ефективни стремена.

Щом се озова на гърба на изуола, Джеймисън се почувства по-малко уязвим.

— Преди да тръгнем — попита тихо той, — кажи ми на какво се натъкна. Какво те накара да промениш намерението си? Да не би…

За малко не изхвръкна от седлото при първия голям скок на изуола. Вкопчи се възможно по-здраво. Очевидно звярът не правеше нищо за по-лекото пътуване на своя не добре дошъл ездач. Но след известно време, когато Джеймисън привикна към особения ритъм на шестокракия галоп, тази луда езда дори започна да му харесва. При бързия бяг на огромното животно по крайбрежната ивица джунглата отляво профучаваше покрай тях със замайваща скорост. После, когато изуолът премина през една по-рядка част на джунглата, дърветата се затвориха над главите им като свод. Изуолът избираше пътя безпогрешно, без никакво намаляване на скоростта, сякаш някакъв силно развит инстинкт го направляваше обратно точно по същия път, по който бе дошъл.

„Дръж се здраво!“ — дойде внезапна команда.

Джеймисън мигновено стисна ремъците и се запъна в стремената. Стоманените мускули под него се сгърчиха. Огромното тяло се отклони рязко настрана и после устремно се хвърли напред.

Бясната скорост спадна почти незабавно и Джеймисън можа да погледне назад. За момент зърна сред дърветата няколко големи четирикраки животни, които смътно му напомниха на огромни хиени. Бяха останали безнадеждно назад и не си направиха труд да ги преследват. Много мъдро от тяхна страна. Чудесното създание под него, по-голямо от десет лъва и по-смъртоносно от сто, беше идеално екипирано за оцеляване на тази планета.

Искреното му възхищение внезапно се стопи, защото погледът му случайно попадна над дърветата и долови някакво движение. През мъглата, с която се славеше небето на Еристан II, се движеше сив космически кораб.

Рулски военен кораб!

Огромният кораб, кръвожаден на вид като риба-меч със своя заострен нос, се спусна към джунглата и изчезна. Нямаше почти никакво съмнение, че се готви да се приземи. Беше безполезно да се опитва да скрие изненадата си — тя беше твърде пълна. Появата на огромния рулски кораб означаваше само едно — беда.

Мисълта на изуола достигна до него с оттенък на триумф:

„Усещам подсъзнателната ти мисъл. По-скоро би унищожил мозъка си със собственото си оръжие, отколкото да бъдеш заловен от рулите и да позволиш да бъде извлечена със сила от него полезна информация. Мисля, че този вид театралничене се среща твърде често в конфликта рул — човек. Предупреждавам те: не се опитвай да вадиш оръжието си. Ако го направиш, ще те смажа.“

Джеймисън преглътна заседналата в гърлото му буца. Гадеше му се. Проклинаше невероятно лошия си късмет — корабът да пристигне точно сега!

Отчаян, той се отдаде на ритъма на плавния галоп на изуола и за известно време долавяше само смрадта на вятъра и равномерното тупкане на шестте лапи. В джунглата се чуваше единствено странното плискане на коварните води. Що за ситуация — да яздиш лудо върху гърба на едно синкаво звероподобно създание, което те мрази — и което знае за кораба!

— Ти си луд — каза накрая Джеймисън съвсем спокойно. — Луд си, ако мислиш, че рулите представляват някакво предимство за тебе и твоя вид. — Темата бе толкова позната, а истината в нея — толкова очевидна, че той не изпитваше никакво затруднение да я следва с лекота. Междувременно извънредно внимателно се надигна на стремената и току поглеждаше напред, без да спира разпалено да изрежда аргументите си. — Рулите са най-вероломната, расово самовлюбена…

В последния момент преди скока обаче намерението му трябва да се бе изплъзнало от съзнанието му. С едно-единствено разтърсващо движение изуолът се изправи на задните си крака и се извъртя. Джеймисън се блъсна в твърдото му като метал мощно рамо. Замаян, той с труд успя да запази равновесие и едва се задържа, когато изуолът се обърна и гмурна през маса от клони и пълзящи растения, които го зашибаха болезнено по главата. Миг по-късно излязоха на брега на смарагдовозелен океански залив. По сбития кафяв пясък покрай водата изуолът намали бързия си бяг и предаде една небрежна мисъл, като че ли току-що отминалият инцидент не си заслужаваше да го обсъждат:

„От твоето съзнание разбрах, че според тебе тези същества са се приземили, защото са засекли слабото енергийно излъчване на антигравитационния сал.“

На Джеймисън му бе необходимо известно време, за да възстанови дишането си. Накрая заговори задъхан:

— Трябва да има някаква логическа причина — ако не си изключил захранването, както направих аз на космическия кораб…

„Сигурно затова са се приземили. Ако техните уреди са регистрирали освободената енергия, когато използва оръжието си срещу змията, значи знаят, че някой тук е още жив. В такъв случай моят най-добър ход е да отида направо при тях, преди да са ни открили и да са нападнали и двама ни като врагове.“

— Ти си глупак! — каза Джеймисън, наблягайки на всяка дума. — Те ще убият и двама ни. Ние сме техни врагове и то поради една-единствена причина: защото не сме рули. Ако можеш да разбереш тази единствена тяхна гледна…

„Очаквах да чуя това — прекъсна го язвително изуолът. — В действителност аз съм им вече задължен. Първо, за енергийния удар, който повреди твоя кораб и счупи клетката ми. После, за отвличането на вниманието, което ми даде възможност да се приближа незабелязано до екипажа от човешки същества и да ги унищожа всичките. Не виждам никаква причина, поради която рулите да не приемат като добре дошло предложението, което ще им направя от името на моята раса, а именно — да им помогна да изгонят човека от Планетата на Карсън. И да се надяваме, че информацията, която ще извлекат от твоето съзнание, ще допринесе за тази цел.“

Джеймисън почувства как в него се надига бурна ярост, но я потисна. Не трябваше да се предава, макар нещата да изглеждаха безнадеждни. Трябваше да убеди този глупав изуол в безсмислеността на плана му. Така че попита привидно спокойно:

— А смяташ ли, че рулите ще си отидат мирно и тихо и ще те оставят на спокойствие?

„Нека само дръзнат да останат!“

Що за арогантна забележка! Джеймисън отново се помъчи да потисне гнева си. Не трябваше да забравя, че това в основни линии разумно същество говори от относително невежата гледна точка на една нетехнологична култура и че няма никакви познания за главния враг на човека.

— Време е да узнаеш някои факти — заговори бавно Джеймисън. — Само преди няколко месеца хората разгромиха рулите близо до Планетата на Карсън. Макар вие, изуолите, да направихте възможно най-трудно за нас създаването на база, ние водихме дълги боеве в космоса, за да ви защитим от най-безскрупулните разумни същества, които някога са се пръквали в галактиката. Най-добрите оръжия на хората са равни по сила на най-добрите оръжия на рулите, но ние открихме, че в някои отношения те ни превъзхождат. Първо, тяхната технология е по-стара и по-ритмично развивана от нашата. Второ, те притежават удивителната способност да изменят и контролират определени електромагнитни вълни, включително във видимия спектър, с клетките на своите тела — едно наследство от хамелеоноподобните червеи, от които те приемат, че произхождат. Тази способност им дава уменията за дегизиране и персонална маскировка, които превръщат техните шпионски способности в постоянна заплаха. — Джеймисън направи пауза, осъзнавайки бариерата между своето собствено съзнание и това на изуола, после продължи настойчиво: — Ние никога не сме били в състояние да изместим рулите от която и да е планета, на която те са се установили. Напротив, те ни изтикаха от три важни бази само година след нашия пръв контакт преди един век, преди напълно да осъзнаем смъртоносната опасност и да решим да се отбраняваме навсякъде независимо от загубите. И това са създанията, с които планираш да се съюзиш срещу Човека, така ли?

„Да, само след няколко минути.“ — достигна до него твърдата като кремък мисъл на изуола. Отговорът го стресна — значи това същество напълно игнорираше всичко, казано от него.

„Почти стигнахме.“

Времето за спор беше свършило. Осъзнаването дойде толкова внезапно, че Джеймисън реагира почти подсъзнателно и именно поради това обстоятелство успя да измъкне бластера си, без да предизвика подозрение, да притисне здраво дулото към гърба на изуола и да натисне спусъка. Появи се ярък бял пламък… и не удари нищо!

Чак след няколко секунди успя да схване тревожния факт, че лети във въздуха, изхвърлен от едно-единствено извъртане на това огромно гъвкаво тяло.

Падна в някакъв храст. Бодлите раздърпаха дрехите му, раздраха ръцете му и се опитаха да избият оръжието му. Но той го стискаше с непримирима решителност.

Претърколи се и вдигна бластера. Пръстът му беше на спусъка. На метър от смъртоносното дуло изуолът се изправи с противно ръмжене, скочи настрана и изчезна в сплетения листак.

Замаян и треперещ, Джеймисън седна. Поражение ли беше това? Или начало на победа?

3.

Около него се издигаха странните дебелостволи дървета на чуждоземната джунгла. Странни, защото изобщо не бяха истински дървета, а шарени жълто-кафяви гъби, прорасли на десет метра над обгръщащата ги маса бодливи пълзящи растения, зелени лишеи и червеникава трева. Изуолът вилнееше с неудържима сила някъде из гъстия пущинак, но за човек, който се движи пеша — особено такъв, който не смее да изразходва намаляващата енергия на оръжието си — гъсталакът бе почти безнадеждна пречка за всякакво напредване. Тясната крайбрежна ивица, по която бяха пътували, не беше далеч, но се отклоняваше рязко назад в неправилна посока, а изуолът се бе отправил отново към вътрешността на сушата.

За сегашното положение можеше да се каже само едно: поне не бе попаднал безпомощен в лапите на рулите.

Рулите!

Джеймисън с пъхтене се изправи. Сплетената трева поддаваше предателски и той побърза да се премести на твърда почва. Спря и заговори бързо, ниско и монотонно, знаейки, че ако не звуците, мислите му ще достигнат енергичния разум, който се спотайваше някъде в тази луда плетеница от светлини и сенки.

— Трябва да действаме бързо. Изпразванията от моето оръжие сигурно са били регистрирани от уредите на рулите и те ще пристигнат тук за броени минути. Това е твоят последен шанс да промениш плановете си относно рулите. Мога само да повторя, че твоето намерение за приемане на рулите като съюзници е чиста лудост. Чуй простата истина: нашите шпионски кораби, които имаха късмета да се върнат от тяхната част на галактиката, съобщиха, че всяка планета от неколкостотинте, които са посетили, е била населена с… рули. Не са били открити никакви други същества, достатъчно интелигентни, за да окажат организирана съпротива. Трябва да е имало някакви. Какво ли им се е случило? — Джеймисън направи принудителна пауза, за да позволи на въпроса да достигне до съзнанието на изуола, и после бързо продължи: — Знаеш ли какво прави човекът, когато срещне сляпа фанатична враждебност на някоя планета? Това се е случвало многократно. Ние поставяме планетата под карантина и в същото време правим кордон от кораби около нея, за да я защитаваме от възможно нападение на рули. После изразходваме много време, което рулите биха счели за загубено напразно, в опити да установим мирни отношения с обитателите на планетата. Екипи от обучени наблюдатели изучават тяхната култура и си вадят заключение, доколкото е възможно, за тяхната психология, стараят се да стигнат до корена на проблема. Ако всички опити пропаднат, определяме най-безкръвния начин да поемем контрола над тяхното правителство или правителства и после се заемаме с внимателно ревизиране на културата им, за да отстраним от нея онези елементи, обикновено параноидни, които пречат на сътрудничеството с други раси. След едно поколение автономията се възстановява и на тях им се дава възможност за свободен избор да се присъединят, ако желаят, към федерацията, включваща вече почти пет хиляди планети. Този гигантски, скъп риск от наша страна винаги досега е давал положителни резултати. Цитирам тези примери само за да ти покажа огромната бездна между начините на действие на хората и рулите. Няма да стане нужда да завладяваме Планетата на Карсън. Вие, изуолите, сте достатъчно интелигентни, за да разберете кой е вашият истински враг. Самият ти, тук и сега, можеш да бъдеш първият.

Нямаше нищо повече за казване. Той чака известно време, но никаква, дори и най-слаба мисъл не достигна до него от странната смълчана пустош. Рамената му унило се отпуснаха. Беше късен следобед. Положението му, вече почти отчайващо, скоро щеше да стане още по-тежко. Дори да се спасеше от рулите, хищниците с големи зъби и месоядните влечуги, които бродеха през дългите нощи на тази примитивна планета, щяха най-много до два часа да излязат от своите скривалища. Може би, ако успееше да намери истинско дърво със здрави високи клони и да пригоди някаква предупредителна система от пълзящи растения…

Започна да си пробива път напред, като избягваше гъстите групи храсти, които биха могли да скрият всичко голямо, колкото изуол. Беше трудно да се върви и след неколкостотин метра ръцете и краката вече го боляха от усилието. В този момент, съвсем неочаквано, до него достигна първото указание, че изуолът все още е някъде наблизо. Мисълта бе ясна и настоятелна:

„Над мен се върти някакво създание и ме наблюдава! Прилича на огромно насекомо, с твоите размери, и с прозрачни, почти невидими крила. Чувствам мозък, но мислите са… Без съдържание. Аз…“

— Не без съдържание! — прекъсна го Джеймисън. — Думата е „чужди“. Рулът е много по-различен от теб и мен, отколкото сме ние един от друг. Има основание да се мисли, че те са вероятно от друга галактика, макар тази теория да не е потвърдена. Не се учудвам, че не можеш да четеш тяхното съзнание. — Докато говореше, Джеймисън се движеше бавно с готово за стрелба оръжие. — Рулът се държи във въздуха от антигравитационно устройство, което е по-малко и по-ефикасно от което и да е произведено досега от човешките същества. Това, което изглежда като крила, е само някакъв вид излъчване, ефект от неговия клетъчен контрол върху светлинните вълни. Ти имаш опасната привилегия да видиш един рул в неговата естествена форма, която се е разкривала на малък брой хора. Причината може би е, че той те мисли за глупав звяр и ти може би ще си в безопасност, ако… Но не! Той сигурно вижда хамута, който носиш!

„Не. — В отрицанието на изуола имаше оттенък на отвращение. — Махнах това нещо веднага след като се разделихме.“

— Тогава дръж се като глупав звяр — каза Джеймисън поуспокоен. — Ръмжи и се промъквай предпазливо, но бягай с всичка сила в най-гъстия храсталак, ако посегне с някой от своите мрежовидни израстъци през който и да е прорез от двете страни на тялото си.

Не последва никакъв отговор.

Минутите течаха бавно. Джеймисън се напрягаше да долови звуци, които биха могли да му дадат представа за критичното положение, създало се някъде извън полезрението му. Щеше ли изуолът да се опита да установи връзка с рула по друг начин освен чрез телепатия въпреки опасността, която, изглежда, осъзнаваше? Още по-лошо, щеше ли рулът, усещайки разума на изуола, да види изгода в създаването на сатанински съюз? Джеймисън потрепери при мисълта какво можеше да се случи на Планетата на Карсън, ако това се осъществеше.

Чу тихи обезпокоителни звуци, които идваха от всички страни: далечно пращене на храсти, мачкани от някакво голямо тяло; слабо пъхтене и сумтене; неземен пулсиращ нисък вик някъде съвсем наблизо. Зарови се по-дълбоко в плетениците на храста и надзърна предпазливо навън. Очакваше във вонящата мъгла, която вече се разстилаше върху потъмняващата земя, да се очертае някаква огромна застрашителна фигура.

Напрежението стана по-голямо, отколкото можеше да издържи. Трябваше да знае какво става. Дано изуолът да действаше, както го бе посъветвал.

Джеймисън се концентрира и изпрати мисъл:

„Продължава ли да те следи?“

Бързият отговор го изненада.

„Да! Изглежда, ме изучава. Стой, където си. Имам план.“

„Какъв?“

„Ще доведа създанието до теб — продължи изуолът. — Ти ще го унищожиш с твоето оръжие. В замяна предлагам да ти помогна да пресечеш Димън Стрейтс.“

Забравил умората, Джеймисън се изправи и тръгна тържествуващо напред, без да обръща внимание на възможните опасности.

Не можеше да има никакво съмнение: изуолът се бе отказал от всички планове за съюз с рулите! Дали това бе поради изричното предупреждение на Джеймисън, или просто поради откриването на комуникационната бариера от самия изуол, не беше важно. Важното бе, че появилата се с първото зърване на рулския кораб заплаха вече бе отминала.

Внезапно се сети, че беше пропуснал да приеме официално предложението на изуола. И тъкмо понечи да го стори, когато една унищожителна мисловна вълна направи отговора му ненужен.

„Усещам твоето съгласие, Тревор Джеймисън, но внимавай! Обмислям варианта за рулите като съюзник, само за да можем да се отървем от нашия главен враг — човека! Никога не е имало никакво уверение, че други от моята раса биха дали съгласието си за какъвто и да било съюз. За нас това е немислимо. Надявам се, че си готов. Ще съм при теб след секунди!“

Храстът вляво от Джеймисън внезапно се размърда. Той застана нащрек и когато звукът се усили, вдигна оръжието. През мъглата долови очертанията на изуола, който се движеше по лъжливо тромав начин на шестте си крака. И тогава, докато търсеше във виещите се изпарения над главата на звяра тъмната надвиснала фигура…

„Твърде късно! — дойде пронизителната мисъл на изуола. — Не стреляй, не мърдай! Над мене има дузини рули, а…“

Ослепителна бяла светлина избухна мълчаливо над гората, блокира съзнанието на изуола и изчезна. Джеймисън безпомощно клекна и зачака гибелта си, която изглеждаше неизбежна.

Изминаха няколко мъчителни секунди, но нищо не се случи. Джеймисън премигна и най-сетне видя какво го беше спасило — не беше чудо, а просто мъглата сега се виеше по-гъста от всякога. Той внимателно си проби път в гъстия храсталак и се просна на земята. Един или два пъти през закриващата всичко мъгла зърна над главата си някакви фигури. Отсъствието на всякаква мисловна нишка от изуола бе обезпокоително. Можеше ли този мощен звяр да бъде убит така бързо и без шумна борба?

Изглеждаше необяснимо. Енергията, достатъчна за целта, не можеше да е безшумна. Имаше по-вероятна алтернатива. Рулите сигурно бяха въздействали на изуола психически. Нищо друго не можеше да обясни внезапното прекратяване на мисълта в едно така мощно съзнание.

Психическото въздействие се използваше главно върху животни и други нецивилизовани и примитивни форми на живот, непривикнали към такова внезапно взаимодействие на заслепяващи светлини. И все пак, въпреки своя мощен мозък, изуолът беше в твърде голяма степен животно, нецивилизован и може би изключително податлив на механична хипноза.

Но това означаваше, че рулите бяха приели изуола за животно. Като се вземеше предвид външният му вид и преднамереното поведение, това бе достатъчно естествено заключение. Защо тогава биха искали да го заловят жив? Може би знаеха, че не е родом от тази планета, и искаха да разберат откъде е? Въпреки че планетата беше в обсега на човешките военни бази, рулите може би я бяха посещавали и преди.

Джеймисън мрачно се усмихна. Ако рулите вземеха изуола на борда на кораба си под впечатлението, че е неразумно същество, можеше да ги очаква жестоко разочарование, когато той дойдеше на себе си. Звярът беше успял да ликвидира цял кораб с хора, които много добре знаеха истинските му възможности.

Проблясък на светкавица озари мрачното небе на север и след няколко секунди дойде очакваната гръмотевица.

Внезапно развълнуван, Джеймисън скочи на крака. Това не бе никаква буря! Гръмотевицата бе дело на хора — непогрешимият за ушите му рев на едно от страничните две хиляди и петстотин милиметрови оръдия на боен кораб.

Боен кораб! Голям кораб, вероятно от най-близката база на Криптар IV, тръгнал на патрулна обиколка и забелязал енергийните разряди.

Последва още едно мигновено проблясване и съответен гръм, но този път по-слаб. Рулският кръстосвач щеше да е късметлия, ако успееше да избяга!

Но въодушевлението на Джеймисън бързо изчезна. Този обрат на събитията не му помагаше — ако изобщо можеше да му се помогне. Настъпваше нощта с ужасите си. Вярно, нямаше да има никаква неприятност от страна на рулите, но това бе всичко. Битката между двата кораба щеше да ги отведе далеч в космоса и можеше да трае с дни. Дори да изпратеха патрулен катер и дори той да успееше да го забележи, не можеше по никакъв начин да му сигнализира освен с оръжието, ако до това време останеше някакъв заряд.

Вече бе почти съвсем тъмно. Очите и оръжието бяха единствената му защита. Очите му скоро щяха да станат безполезни, а малкото останала енергия в оръжието трябваше да бъде запазена вероятно за безкрайно дълго време.

Джеймисън се взираше неспокойно в сгъстяващия се мрак. Може би вече го дебнеше някое невидимо чудовище. Машинално тръгна напред, после спря. Паниката щеше само да привлече бедата. Той облиза пръста си, после го вдигна нагоре и почувства лек хлад отдясно. Всъщност май някъде там беше и антигравитационният сал, но не му беше времето да мисли сега за него.

Тръгна срещу вятъра и бързо разбра, че напредването през лабиринта на джунглата, достатъчно трудно през деня, е почти невъзможно през нощта. Не знаеше накъде върви и бе принуден да проверява посоката на вятъра на всеки няколко метра. Вече беше тъмно като в рог, а непрекъснатото му препъване в невидими препятствия правеше прехода му така шумен, че той се замисли дали си струва да продължава. Но алтернативата да остане неподвижен през дългите часове на мрака изглеждаше хиляди пъти по-лоша. Продължи слепешката, докато пръстите му не докоснаха дебела грапава кора.

Дърво!

4.

Огромни зверове стъпваха тежко под клона, в който се беше вкопчил Джеймисън. Огнени очи се взираха в него. Седем пъти през първите няколко часа гигантски създания се катереха по дървото, мяукаха, ръмжаха и се опитваха да го докопат, и седем пъти от оръжието му проблесна тънък лъч унищожаваща енергия. Огромни, покрити с люспеста броня месоядни животни, от чието приближаване се тресеше земята, идваха, за да се нахранят с труповете им… и отминаваха.

А бе изминала по-малко от половината нощ. При това темпо зарядът в бластера нямаше да изтрае до сутринта, да не говорим за следващите нощи. Колко ли дни щяха да са му необходими, за да достигне сала, при условие че изобщо успееше да го открие? Колко нощи — колко минути — можеше да оцелее, след като оръжието му станеше безполезно?

Потискаше го и фактът, че изуолът на практика се бе съгласил да действа заедно с него срещу рулите — победата бе така близо, а после внезапно изчезна. Внезапно той се стресна. Нещо, някакво ужасно нещо, лигавеше основата на дървото. Големи закривени нокти задраскаха по кората и после две очи, обезпокоително раздалечени, внезапно се раздалечиха още повече и той с ужас осъзна, че се приближават към него с учудваща бързина.

Стисна оръжието, поколеба се за момент и после започна бързо да се катери нагоре към по-тънките клони. Имаше ужасното чувство, че някой клон ще се счупи и той ще се плъзне към лигавещото се създание, и още по-ужасното убеждение, че огромните челюсти са по петите му.

Дали решението му точно сега да пести енергията в оръжието беше правилно? Звярът се закатери по тънките клони и Джеймисън посегна към бластера, но изведнъж отдолу се чу второ ужасяващо ръмжене и някакво още по-голямо същество започна да се катери по дървото. Борбата, която след секунди започна между двете животни, бе ужасна. Единият звяр май бе огромна котка, а другият приличаше на чудовищна грухтяща патица. После от тъмнината се чу триумфиращ рев и миг по-късно огромно дългошиесто чудовище, чиито двуметрови челюсти спокойно можеха да достигнат Джеймисън, се намеси в касапницата и атакува, без да подбира, счепкалите се убийци. Излапа ги за невероятно кратко време, след което се отдалечи, поне малко заситено.

Непрекъснатият рев и ръмженето отблизо и далеч изчезнаха с приближаването на утрото, когато празните стомаси бяха натъпкани и притежателите им с огромно задоволство се оттеглиха към вонящите си леговища.

На разсъмване Джеймисън бе все още жив, но съвсем капнал. Главата му клюмаше, а в съзнанието му беше останала само волята за живот, но без никаква вяра, че ще оцелее през деня. Ако изуолът не го беше изненадал в командната зала на кораба, би могъл да вземе противосънни хапчета, капсули за оръжието, компас-хронометър и — той се усмихна криво — дори спасителна ракета, която щеше да му даде възможност да отлети на безопасно място. Но поне бе грабнал едномесечен запас хранителни капсули и тъкмо сега му бе времето да вземе една.

Почувства се по-добре. Дори можеше да мисли. Доколкото можеше да прецени въз основа на скоростта на изуола и времето, през което го бе яздил, салът трябваше да е на не повече от десетина мили на север. Ако се изключеха хилядите инциденти и опасности, това означаваше поне цял ден пътуване или дори повече в зависимост от броя на намиращите се по пътя му протоци и блата. После, разбира се, трябваше да претършува джунглата на разширяващи се кръгове, докато не открие сала и не зареди оръжието си. Самият сал нямаше да му бъде от никаква полза. Дори със своята неизразходвана енергия той беше само свръхпарашут, неспособен да поддържа по време на полет много повече от собственото си тегло.

С други думи, ако му провървеше, щеше да има единствено предимството на напълно зареденото ръчно оръжие, с което да започне стомилен преход до разбития кораб. Сто мили джунгла, море, блата и… Димън Стрейтс. Сто мили жега, влага и хищници…

Но нямаше никакъв смисъл да се тревожи за възможните препятствия. Стъпка по стъпка — това бе единственият начин, по който можеше да продължи и да запази здравия си разум.

Капнал от умора, от безсъние и напрежение, той тръгна. Първият час от трудното напредване почти го разочарова. Беше сигурен, че е изминал по-малко от миля, и то в никакъв случай по права линия. Бе загубил напразно поне половината от времето в заобикаляне на тресавища и огромни къпинаци, така гъсто преплетени, че се съмняваше дали дори изуолът би могъл да премине през тях.

Едва се изкатерваше по най-високите дървета, за да провери накъде върви и докъде е стигнал — това бе жизненоважно, ако искаше да стигне на мястото, откъдето да започне търсенето на сала.

По пладне прецени, че е изминал повече от три мили в правилната посока. Бялото петно на слънцето беше вече почти в зенита и това значеше, че през следващия час нямаше да може да се ориентира. Тъкмо това и високото дърво наблизо, плюс умората му надделяха в полза на малка почивка. На върха на дървото имаше удобен клон и ако се завържеше с провисналите лиани…

Събудиха го зверовете на еристанската нощ, които ръмжаха от жажда за кръв под дървото.

Първата му реакция беше страх — задушаващ страх от притискащата го отвсякъде смъртоносна тъмнина. После, когато се поуспокои, се ядоса, че е загубил толкова време. От друга страна, тази почивка му трябваше и несъмнено след нея се чувстваше много по-добре. Нямаше никакъв начин да разбере кое време на нощта е и колко е спал. Можеше само да се надява, че утрото е близо.

Дървото изведнъж се затресе — далеч долу огромни лапи удряха по ствола му. Стреснат, Джеймисън започна да развързва лианите, които го крепяха. Не че можеше да се покатери много по-високо, но вече бе разбрал, че дори само метър-два могат да променят изцяло нещата.

През тежката пелена на мъглата, която покриваше джунглата, не се виждаха никакви звезди. Нямаше и никакъв друг начин да отбелязва изминалото време и това правеше часовете да изглеждат два пъти по-дълги. На няколко пъти коткоподобни зверове се опитваха да го достигнат, но само един се приближи толкова, че Джеймисън беше принуден да използва бластера. Лъчът бе съвсем тънък и сърцето му се сви. Но все пак успя да прогори предните лапи на животното и то падна долу, а другите се сбиха за трупа му.

Най-сетне настъпи зората. Но дойде бавно и Джеймисън дълго не беше сигурен, че джунглата около него просветлява. Битката долу бе стихнала и той успя да различи няколко от хиеноподобните същества, които бе зърнал по време на лудата езда върху изуола преди два дни (само два дни?). Те спокойно дояждаха остатъците от многобройните разкъсани трупове. Същото беше и предишната сутрин, но този път продължението беше друго, защото, внезапно и тихо, една огромна глава, последвана от десетметрово обло тяло, изскочи от храсталака и удари най-близкия хищник като таран. „Хиената“ все пак успя да изпищи, преди да бъде размазана. Другите мигновено се пръснаха и изчезнаха.

Гигантската змия се плъзна лениво по високата трева и бавно погълна жертвата си. Отне й само няколко минути. Но след това не се махна, а се изтегна и Джеймисън гледаше как плячката в търбуха й постепенно се движи назад, докато стана почти незабележима. Седеше замръзнал на дървото и се стараеше дори да не диша. Не знаеше нищо за това как ловуват змиите, но нямаше съмнение, че тази може с лекота да го смъкне от върха на дървото.

Изтече най-дългият час от живота на Джеймисън. Накрая змията се размърда и изчезна. Той изчака няколко минути, после слезе от дървото и тръгна по ясно очертаната й следа. Движеше се тихо и се оглеждаше зорко. Беше решил, че това е най-малко вероятната посока, в която биха поели „хиените“, а и разчиташе змията да не се върне по същия път, нито пък да спре твърде скоро. В края на краищата одевешната й плячка беше твърде лека храна за този колосален стомах и ловът трябваше да продължи.

След неколкостотин метра обаче той с радост се отклони от следата на змията и се отправи приблизително натам, накъдето бе вървял предишния ден. Вече беше светло и слънцето вероятно бе изгряло, но нямаше да се вижда, докато не минеше поне час и не се издигнеше над хоризонта. Чак тогава щеше да може да определи местоположението си и да свери курса си. Междувременно щеше да продължи в колкото е възможно по-права линия.

До пладне бе изминал значително по-голямо разстояние, отколкото предишния ден. Дължеше се главно на по-доброто му физическо състояние. Позволи си само час почивка и завърши последните две мили до средата на следобеда. Беше капнал, но мисълта да прекара още една безкрайна нощ с почти напълно изтощено оръжие го подтикна да се заеме с търсенето на сала — все пак оставаха още няколко часа дневна светлина.

На петдесетина метра имаше едно високо дърво и той внимателно го огледа, така че да може да го разпознае от всякакъв ъгъл. То щеше да бъде неговият център. Първият кръг щеше да бъде с този радиус, вторият с още петдесет метра по-голям и така нататък. Тази схема щеше да му даде отлична възможност да открие голям метален обект като сала, макар че някои от площите с по-гъста растителност щяха да изискват по-старателно претърсване. Първо, разбира се, трябваше да се покатери на дървото, за да установи какво може да се види от върха му.

След четири часа Джеймисън се влачеше от изтощение, почти завършил петия кръг. Вече се смрачаваше и той трябваше да се върне до дървото за още една мъчителна нощ със сън на пресекулки и кошмари наяве.

Но трябваше поне да завърши този кръг въпреки увеличаващата се опасност от бродещи зверове. Вече не криеше от себе си тъжния факт, че е бил глупав оптимист относно намирането на сала. От върха на дървото бе видял, че сушата се стеснява в полуостров само на няколко мили оттук, но за основното претърсване на тази площ щяха да са необходими седмици.

Той забърза напред, без да си прави труда да се движи тихо. В действителност малко го беше грижа дали това безнадеждно положение ще завърши с гибел сега, или след няколко дни.

Гъстата джунгла неочаквано изчезна и пред него се появи малка поляна. Не я беше видял от дървото, отдалечено само на двеста и петдесет метра. Разбира се, дори тук земята не бе напълно гола, а гъсто покрита с някакви сиви пълзящи растения.

Джеймисън тъкмо реши да мине през поляната, когато храсталакът от другата страна се размърда и оттам излезе голям космат звяр със злобни очи и хищна муцуна. Звярът изръмжа страховито, оголи страшните си зъби и се хвърли срещу него.

Джеймисън замръзна. Нямаше къде да бяга.

Звярът обаче изобщо не стигна до него. Предните му крака се заплетоха в сивите пълзящи растения и той падна тежко сред тях. Невероятно. Въпреки усилията, които разтресоха земята, животното, изглежда, не бе в състояние да се освободи. В сгъстяващия се мрак Джеймисън не можеше да види добре какво става, но изведнъж се сети. Растението беше живо — живо и кръвожадно! Жилавите му ластари се увиваха около краката и шията на звяра по-бързо, отколкото мощните му усилия можеха да ги разкъсат. А други, с връхчета като игли, се забиваха отново и отново в плътта през сплъстената козина. Изведнъж огромното тяло рязко се вдърви, крайниците му се изпънаха неестествено и звярът се строполи на земята.

Растенията запълзяха по неподвижното тяло и скоро го скриха почти напълно.

Джеймисън успя да откъсне очи от ужасното зрелище и стреснато се огледа, за да се увери, че никое от тези растения не расте близо до него. Вече се бе сетил, макар да го виждаше за пръв път, че това е месоядното растение рит, което заедно с гигантските змии правеше тази планета неподходяща за военна база. Наистина, този пълзящ убиец не се срещаше по цялата планета както змията, а само там, където почвата беше подходяща за неговия странен метаболизъм. Но пък в такива райони изобилстваше и Джеймисън потръпна при мисълта, че през последните няколко часа сигурно бе минавал опасно близо покрай много такива места.

Изведнъж с тревога забеляза колко тъмно е станало. Шумовете в първобитната джунгла застрашително се увеличаваха. Идваше време за събуждане на злото. Безброй чудовища се измъкваха от зловонните си бърлоги, за да започнат необуздано да се избиват.

Тъкмо понечи да тръгне към дървото, чийто връх едва се виждаше на фона на потъмняващото небе, когато усети как нещо познато прониква в съзнанието му и после се оформи една отчетлива мисъл.

„Не натам, Тревор Джеймисън. Салът, който търсиш, е на съседната поляна. Аз съм при него и те чакам. Изглежда, че още веднъж ще се нуждая от твоята помощ.“

Джеймисън стоеше неподвижно и потрепваше от вълнение и несигурност. Последния път бе видял изуола в ръцете на рулите. Можеше ли това да е техен трик и дали в края на краищата, изуолът не действаше заедно с тях? Но защо биха си правили труда да го примамват чрез…

„Рулите, които ме заловиха, са мъртви, всичките — намеси се нетърпеливо изуолът. — Спасителната ракета, с която кацнаха, е също тук, неповредена. Не мога да я управлявам, следователно се нуждая от помощта ти. В момента между теб и сала няма никакви зверове, така че побързай!“

Джеймисън тръгна по края на поляната, обзет от внезапен нов прилив на енергия. Повърхностната информация, предадена му неохотно от изуола, започваше да добива някакъв смисъл. Рулският военен кораб трябва да е бил принуден да напусне така бързо, че не е имал време да прибере разузнавателната група. А тя, мислейки, че е заловила неразумно същество, бе дала на изуола шанса, от който се е нуждаел, за да ги ликвидира. Така че сега…

„Не съм ги избил аз — дойде лаконичната мисъл на изуола. — Не беше необходимо. След малко ще видиш какво го направи.“

Джеймисън си проби път през някакви островърхи папрати и излезе на по-обширна поляна. От едната страна лежеше трийсетметрова рулска спасителна ракета от тъмен метал, а в другия край — така усилено търсеният сал. Между тях, сред сиви петна от растението рит, бяха натъркаляни безжизнените тела на дузина рули — странна гледка дори в този странен свят. Сивите пълзачи растяха в изобилие близо до отворената врата на спасителната ракета и някои дори се протягаха през прага в тъмната вътрешност, сякаш търсеха още жертви.

Джеймисън примигна и се досети какво се е случило.

„Твоите логически процеси са възхитителни — намеси се язвително изуолът, — макар и малко бавни. Да, аз се намирам в командната зала на кораба със затворена стоманена врата между себе си и пълзящите растения. Предлагам да използваш своето оръжие, за да си проправиш незабавно път през тях и да влезеш в кораба. Няколко звяра се намират съвсем наблизо, а ти очевидно не можеш да разчиташ отново на защита от растението-убиец.“

Джеймисън бързо се отправи към сала, като заобикаляше сивите растения. За щастие салът беше извън досега им. Той се изкатери върху него и отвори капака на простия механизъм за управление. После изсипа в шепата си малката капсула на бластера. Беше напълно безпомощен, докато не заредеше капсулата и не я сложеше на мястото й.

Нагласи капсулата в гнездото за зареждане и затвори капака. Това беше всичко. За десет минути една атомна реакция, започната от сравнително малкото останали неутрони в капсулата, щеше да извърши зареждането напълно. Той обаче не възнамеряваше да чака толкова дълго. Приблизително за три минути щеше да има необходимия заряд.

Клекна в почти пълния мрак, готов, ако се наложи, веднага да измъкне капсулата и да зареди оръжието. Не беше сигурен, че ще успее, но не можеше да направи нищо друго. Опасното положение му беше съвсем ясно. И самият факт, че от изуола не идваше никакво опровержение, потвърждаваше наличието на опасност.

Докато чакаше, взирайки се в черните сенки около поляната, той заговори тихо, като наблягаше на всяка дума.

— И така, рулите не са знаели за растението рит. Това не е изненадващо. То е един от малкото такива видове в познатата галактика. Но за да ги хване всичките, трябва да са се натъкнали на него през нощта. Така ли беше, или си бил все още в транс, подобно на глупаво животно, за каквото са те взели?

„Отхвърлих хипнозата още преди да ме пренесат в кораба с антигравитационната плоча, за която ме бяха завързали с вериги — бе бързият и надменен отговор на изуола. — Бяха много, и то въоръжени, и помислих, че ще е по-добре да не им показвам колко лесно бих могъл да се освободя, така че се престорих, че съм в безсъзнание, а те ме заключиха в складовото помещение. Там скъсах веригите. Чаках да разбера дали пак ще напускат кораба, но изведнъж се чу нещо като гръм и всички излязоха навън. Не можех да разбера нищо от странните им мисли, но бяха развълнувани. Изведнъж се развълнуваха още по-силно и после, след около минута, мислите им спряха съвсем внезапно. Досетих се какво се е случило, но за да се уверя, излязох от склада и погледнах през главния люк. Вече бе станало много тъмно, но тъмнината не ми пречи да виждам. Всички бяха мъртви.“

На Джеймисън му се искаше да вижда също така добре на тъмно. Стори му се, че нещо се движи в края на поляната, но не беше сигурен. Трите минути сигурно вече бяха почти изтекли. Не биваше да чака повече. Внимателно, макар ръцете му да трепереха, той взе малките щипци от скобата до кутията за захранване, отвори капака и извади капсулата. После я постави в оръжието, завинти капачето и облекчено въздъхна.

Огледа поляната още веднъж, но не забеляза нищо определено. Вероятно му се беше привидяло. Все пак слезе от сала много предпазливо и бавно тръгна към кораба.

Отново заговори тихо:

— Ти ми каза всичко, което бе нужно да зная. Мисля, че мога сам да разкажа останалата част от тази история. След като си разбрал, че всички рули са мъртви, ти си решил да прекараш нощта в кораба. Не би могъл да се довериш на превъзходното си зрение да те защитава срещу растението рит. То е единственото нещо на тази планета, от което истински се страхуваш. Първата ти среща с него трябва да е била интересна. В добавка към твоите поразяващи скорост и сила предполагам, че ти е бил нужен и доста късмет, за да се спасиш. И си открил, че колкото повече се приближаваш към полуострова, толкова по-нагъсто расте то. Съвсем си се паникьосал и си решил, че се нуждаеш от мен и от моето оръжие. Така че си се върнал.

Първото парче земя със сиви пълзачи се открояваше като малко по-светло петно на фона на тъмния терен. Джеймисън насочи оръжието надолу, постави ръка пред очите си и натисна бутона. Изгарящият енергиен лъч удари с пращене земята и макар че той не виждаше яркостта на пламъка, нямаше съмнение, че оръжието е подходящо заредено. Залюля го наляво-надясно, докато измина няколко крачки. После спря, освободи бутона и отвори очи. В червеникавото сияние на пламъците видя, че стои върху широка черна ивица, а следващото сиво парче земя е на пет-шест метра пред него.

— Ти си в командната зала от два дни, нали? — продължи Джеймисън. — Сигурно ти е било доста трудно да се пъхнеш през вратата. Но се е наложило да го направиш, защото главният люк се задвижва от механизъм, който не разбираш, и не си могъл да го помръднеш въпреки огромната си сила. На следващата сутрин, когато си отворил вратата на командната зала, си открил растението от другата й страна. Обзалагам се, че си я затворил бързо и си поставил всичките резета. Това, разбира се, е задържало растението отвън. Силата му не е достатъчна, за да проникне през метална врата. То може да те стисне здраво и да те бодне едновременно на сто места, но не може да разбие стоманена врата, както можеш ти. Така че си останал вътре.

С второто петно сиви растения, което бе по-голямо от първото, Джеймисън се справи също така лесно. Сега между него и спасителната ракета оставаше най-обширната, почти плътна растителност, която обгръщаше мъртвите рули.

— Цели два дни си изучавал механизма за управление — продължи да говори той със спокоен равномерен тон — и си се опитвал да разбереш как действа. И си се провалил напълно. Сигурно си стигнал до точката, след която си се готвел да експериментираш сляпо с лостовете за управление, без значение какво ще се случи. Обаче се появих аз и положението се измени, нали? Имам предвид моето пристигане в околността преди няколко часа. Разбира се, ти си усетил това, но си продължил да изучаваш управлението. В случай, че не успееш да го разбереш до мръкване, си възнамерявал да ме призовеш, тъй като бих могъл да не оцелея след още една нощ в моето състояние на пълно изтощение. Но ако си можел да разбереш как се управлява корабът, си щял да отлетиш и да ме оставиш тук да умра.

Той направи пауза и почака малко, но не получи никакъв отговор дори след последното ужасно обвинение. Не бе изненадан. Странното гордо същество в кораба сигурно знаеше много добре, че няма да спечели нищо като отрече казаното от него, а беше неспособно да се разкае.

Джеймисън вече си беше прогорил път почти до главния люк на спасителната ракета. Бяха останали само проточилите се в кораба пълзачи. Той намали интензивността на оръжието с няколко деления, за да не повреди уплътнителя на люка и каза на изуола най-важното:

— Сега ще изгоря пълзачите по целия път до твоята врата. Докато го правя, ти ще излезеш и ще отидеш в складовото помещение. И ще останеш там. За да съм сигурен, че ще ме послушаш, ще наглася оръжието си така, че фотоелектричното реле да изпепели коридора, ако кракът ти стъпи на него. Ако стоиш в склада, няма да пострадаш. Ще са ни необходими две седмици, за да достигнем до най-близката база, и оттам ще можем да се отправим за Планетата на Карсън, където ще имам удоволствието да те освободя. Дано да намериш в складовото помещение нещо за ядене, макар да се съмнявам. Можеш да се утешаваш с мисълта, че без никакви познания по астронавтика или хипердвигатели несъмнено би умрял от глад преди да стигнеш у дома си, а сега все още ще си жив. Ти загуби в опитите си да запазиш изуолския разум в тайна от моето правителство, но аз ще трябва да докладвам, че по мое мнение средният възрастен изуол е дебелоглав колкото глупаво животно! А сега най-добре се отдръпни по-далечко от тази врата. След минута ще стане гореща!

5.

Два дни подир напускането на Еристан II Джеймисън се свърза по радиото с кръстосвач на раса, приятелски настроена към човека, обясни положението си и помоли да му бъде позволено да използва мощните предаватели на техния кораб като междинна връзка, за да установи контакт с най-близката земна база.

Измина обаче цяла седмица преди един земен боен кораб да вземе на борда си рулската спасителна ракета и да се съгласи да транспортира Джеймисън и изуола до Планетата на Карсън.

Когато пристигнаха, Джеймисън получи разрешение от командира на базата бойният кораб да се приземи в една ненаселена с човешки същества област. Там се състоя последният му разговор с изуола.

Беше красиво. На север като вълни се простираха хълмове. На запад имаше зелена гора, а в долината на юг проблясваше голяма река. Да, тази планета бе истински рай.

Изуолът скочи на земята, после се обърна и погледна Джеймисън, който бе застанал на една издадена платформа в основата на кораба.

— Промени ли по някакъв начин решението си? — попита Джеймисън.

„Махни се от нашата планета и вземи със себе си всички човешки същества!“ — отвърна изуолът грубо.

— Ще кажеш ли на твоите сънародници, че ще го направим, ако те развият машинна цивилизация, която да може да защити планетата от рулите?

„Изуолите никога няма да се съгласят да бъдат роби на машините.“ — В мисълта имаше толкова решителност, че Джеймисън само кимна. Възрастните изуоли разсъждаваха по начин, вероятно утвърждаван милиони години.

Но от капана, в който бяха попаднали, нямаше да могат да се избавят без чужда помощ.

— Обаче ти си индивидуалист — каза кротко Джеймисън. — Искаш живот за себе си като за отделна единица. Доказахме това на Еристан II.

„От твоето съзнание долавям, че има раси с колективно съществуване. — Изуолът изглеждаше раздразнен и озадачен. — Изуолите са отделни създания, които споделят обща цел. Чувствам, без ясно да разбирам твоята мисъл, че ти гледаш на отделността като на слабост.“

— Не слабост — възрази Джеймисън. — Просто слабо място. Ако вие бяхте колективна група, нашият подход щеше да бъде друг. Например вие нямате имена, нали?

„Телепатите се разпознават, без да е необходимо толкова елементарно средство за идентификация. — В мисълта на изуола се чувстваше отвращение и гняв. — И те предупреждавам: ако мислиш, че ще направиш от изуолите конформисти посредством идеята, която откривам в твоето съзнание, дълбоко се лъжеш. — Гневът отстъпи на презрението. — Но важното не е какво ще сториш с нас, а как ще убедиш своите сънародници човеците, че изуолите са разумни същества. Оставям те с този проблем, Тревор Джеймисън.“

Изуолът се обърна и хукна през тревата.

— Благодаря ти за спасяването на живота ми и че отново доказа цената на сътрудничеството срещу общата опасност — извика след него Джеймисън.

„Не мога — дойде отговорът. — Не мога искрено да благодаря на едно човешко създание. По никаква причина. Сбогом и повече не ме безпокой.“

— Сбогом — промълви Джеймисън. Ужасно съжаляваше, че не бе успял да постигне разбирателство. Платформата, на която стоеше, започна да се прибира. След няколко секунди корабът вече набираше скорост.

Преди да напусне Планетата на Карсън, Джеймисън говори пред управляващия военен съвет. Предложенията му бяха посрещнати хладно, дори ледено. Щом целта му стана ясна, председателят на съвета го прекъсна:

— Господин Джеймисън, и в тази стая, и на цялата планета няма дори един човек, който да не е изстрадал смъртта на някой член от семейството си, убит от тези чудовищни изуоли.

Джеймисън търпеливо изчакваше.

— Ако повярваме, че тези същества са разумни — продължи председателят, — това само би ни стимулирало да ги унищожим. Освен по изключение, човек не трябва да има милост към друга подобна раса и не очаквайте никаква милост за изуолите от местните обитатели.

Останалите членове на съвета одобрително замърмориха. Джеймисън огледа кръга от враждебни лица и осъзна, че Планетата на Карсън наистина е несигурна база. Само няколко пъти през своята история човек бе открил чуждоземна раса така напълно антипатична за него, като изуолите. Това, което правеше проблема смъртоносен, бе фактът, че Планетата на Карсън беше една от трите бази, на които човешките създания основаваха своята защита в галактиката. При никакви обстоятелства не можеше да има изтегляне от нея. А при необходимост една политика на пълно унищожение можеше да бъде оправдана с конвенцията за чуждоземните раси, сродни с човешката.

Но ключа към пълното унищожение — той и само той знаеше, че изуолите общуват чрез телепатия и че тъкмо затова бяха осуетили всички опити да бъдат унищожени. Малко хора изобщо бяха виждали изуоли и причината вече му беше ясна — те винаги знаеха за хората предварително.

Ако кажеше на тези изпълнени с омраза хора, че изуолите са телепати, учените от Планетата на Карсън щяха бързо да измислят методи за унищожаването им. Тези методи, базирани на механично създадени мисловни вълни, щяха да бъдат предназначени да объркват изуолската раса, а Джеймисън добре знаеше, че нейните членове в действителност са твърде наивни и уязвими.

Реши, че сега не е време да разкаже за преживелиците си на Еристан II. Поради общественото му положение повечето щяха да повярват на изложените факти, ако ги представеше. Но пък можеха изобщо да отхвърлят каквато и да било теория на основание, че живеят на мястото на действието и са опитали всичко, а той е външен човек. Все пак трябваше ясно да им даде да разберат, че тяхната твърда позиция не е приемлива.

— Госпожи и господа — каза Джеймисън и се поклони на трите жени членки на съвета, — аз не мога да изразя по подходящ начин симпатията и добрата воля, които са мотивирали Галактическия конвент да ме изпрати тук с надеждата, че ще мога някак да помогна на хората от Планетата на Карсън да решат проблема с изуолите. Но трябва да ви кажа, че замислям да препоръчам на Конвента да се проведе плебисцит с цел да се определи дали човешката раса тук позволява рационално решение на изуолския проблем.

— Мисля, че имаме право да погледнем на току-що казаното от вас като на обида — каза хладно председателят.

— Не беше замислено като обида — отвърна Джеймисън. — Но имам чувството, че членовете на този съвет са така обременени със скръб, че ние нямаме никакъв друг избор, освен да се обърнем за помощ към обикновените хора. Благодаря ви, че ме изслушахте.

Джеймисън седна. Официалната вечеря след заседанието премина в почти пълно мълчание.

След нея подпредседателят на съвета се приближи към Джеймисън, съпровождан от млада жена на около тридесет години, със сини очи, приятно лице и стройна фигура. В изражението й се четеше някаква неженска твърдост, от която красотата й губеше.

— Госпожа Уитман иска да се запознае с вас, доктор Джеймисън — каза мъжът с пресилена вежливост и след като набързо ги запозна, се отдалечи, сякаш краткият контакт бе всичко, което можеше да изтърпи.

Джеймисън замислено изучаваше жената. Спомни си, че я бе забелязал в сериозен разговор с единия, а после и с другия от двамата й съседи на масата. Единият бе представилият я мъж.

— Вие сте доктор на науките, нали? — каза тя.

— Да, по физика — кимна той. — Докторатът ми е върху небесната механика и изследването на междузвездното пространство — доста специализиран предмет.

— Сигурна съм в това — съгласи се тя. — Аз съм вдовица с едно дете. Съпругът ми беше инженер-химик. Винаги съм се възхищавала от неговите знания. — После, сякаш й хрумна неочаквано, добави: — Бе убит от изуол.

Джеймисън се досети, че мъжът трябва да е бил специалист от най-висока класа, за да може съпругата му да се движи в кръговете на Съвета, но каза само:

— Моите съболезнования.

За миг тя се вцепени, после омекна.

— Причината, поради която помолих да ви бъда представена, е, че повечето от основните решения относно Планетата на Карсън са били взети преди две поколения. Ако можете да останете няколко дни, аз лично ще ви покажа нещо, което би могло да бъде алтернативно решение на ужасния ни проблем. Знаете, че имаме обитаема луна, нали?

Джеймисън бе забелязал луната при пристигането си с кораба.

— Намеквате, че базата трябва да бъде на нея, така ли? — попита бавно той.

— Бихте могли да я разгледате — отвърна тя. — От петдесет години не го е правил никой.

Трябваше да признае, че е права. В огромното галактическо общество вниманието, разпростирано върху индивиди и дори върху големи организации, непрекъснато намаляваше. Основни данни често бяха отминавани и забравяни. Винаги имаше твърде много текущи проблеми, които чакаха някой орган на властта да им обърне внимание, всеки проблем изискваше продължително оглеждане и щом то биваше извършено и решението взето, взелият го не бе склонен да преразглежда данните.

Джеймисън се съмняваше, че Уитман на практика бе намерила изход. Но огромният антагонизъм на останалите го потискаше, така че тя му стана симпатична дори само защото разговаряше с него, вместо да го мрази.

— Моля ви, елате — настоя тя.

Джеймисън мислено пресметна времето, с което разполагаше. Щяха да минат още няколко седмици, преди „бавният“ товарен кораб с майката изуол и нейното малко да изминат хилядите светлинни години път до Земята. Той лесно можеше да отдели няколко дни и въпреки това да достигне Земята преди товарния кораб.

— Добре — съгласи се той. — Ще дойда. — После добави: — Правилно ли разбрах, че вие ще бъдете моят гид?

Тя се засмя. Зъбите й бяха ослепително бели.

— Нали не си въобразявате, че някой друг ще поиска да разговаря с вас?

Джеймисън си помисли, че май разбира гледната й точка.

6.

Очите го боляха и той мигаше непрекъснато. Летеше, стремейки се да държи в полезрението си проблясващия скафандър на своя гид. Вече съжаляваше, че бе дошъл до тази странна луна. По пътя дотук бе изучавал Междузвездната енциклопедия, а фактите там бяха очевидни. Между деня и нощта съществуваше огромна температурна разлика. Такива планетни тела просто не можеха да бъдат използвани от милионите хора, необходими за обслужването на една главна военна база.

Жената бе почти неразличима на фона на ослепително яркото слънце, което се издигаше все по-високо над фантастичния хоризонт, като че ли нарочно се държеше в светлината му.

Върху мрачната неприветлива земя на повече от миля под тях растеше рядка гора. Шарени скали, едрозърнест пясък и тук-там оскъдна трева, кафява и отблъскваща като рядката гора, изчезваха в далечината зад двамата души, които се стрелкаха в небето със скоростта на падащи звезди.

На няколко пъти Джеймисън забеляза стада високи пъстри тревопасни и веднъж далеч наляво долови проблясването на покрит с люспеста броня кръвопиец гриб.

Беше му трудно да види спидометъра, вграден в прозрачния шлем на летящата космическа броня, защото отдолу, към отопляваните с електричество дрехи, имаше втори шлем и слънчевата светлина се раздвояваше, преминавайки през двете бариери. Но сега, изпълнен с подозрения, той напрегна очи и въпреки че те се насълзиха, успя да види показанията. Устните му се свиха в тънка твърда линия и той натисна копчето на апарата за свръзка. Гласът му беше невъзмутим и твърд като мислите му:

— Госпожо Уитман!

— Кажете, доктор Джеймисън? — прозвуча в слушалките му гласът й и на Джеймисън му се стори, че ударението на „доктор“ е подигравателно и дори враждебно. — Какво има?

— Казахте ми, че това пътуване ще бъде петстотин двадесет и една мили или…

— Или около толкова! — Отговорът беше бърз, а враждебността — очевидна и преднамерена.

Очите на Джеймисън се присвиха до сиви стоманени цепки.

— Вие казахте петстотин двадесет и една мили. Цифрата е достатъчно точна, а няма начин да не знаете точното разстояние от Петте града до мините. Пропътувахме вече шестстотин двадесет и девет мили — все повече с всяка измината минута — откакто напуснахме Петте града преди повече от два часа и…

— Точно така! — прекъсна го с насмешка младата жена. — Прав сте, доктор Тревор Джеймисън.

Той мълчеше, размишлявайки за потенциалната опасност на положението. Първият му импулс бе да й отговори също така арогантно, но мозъкът му, внезапно станал кристалночист, потисна това желание и се впусна в енергични размишления.

Тук имаше намерение за убийство. Съзнанието му работеше хладнокръвно с усещането за нещо вече случвало се, за смъртна заплаха, с каквато се беше сблъсквал често по време на броденето си по най-отдалечените планети. Ледено успокояващ бе споменът, че досега винаги бе побеждавал. При убийството, както и при всичко друго, опитът имаше значение. Джеймисън започна да се противопоставя на бясно нарастващата скорост. Това щеше да отнеме време, но може би все още разполагаше с такова, макар отношението на жената да подсказваше, че опасността е близо. Не можеше да направи нищо, докато не намалеше значително скоростта си.

Успокои ускорения си пулс и кротко попита:

— Кажете ми, целият ли Съвет стои зад това убийство, или идеята е ваша собствена?

— Вече нищо не ми пречи да ви кажа — отвърна жената дръзко. — Решихме да не допуснем никаква ваша препоръка до Галактическия конвент относно изуолите. Разбира се, знаехме, че тази луна никога няма да бъде приета за база заместител.

Джеймисън се засмя невесело и възможно по-дълго, за да скрие спускането си към повърхността. Бързото гмурване измъчваше тялото му и раздираше белите му дробове, но той търпеше. Вече беше сам в небето. Проблясващият скафандър на Уитман бе изчезнал в замъглената далечина. Очевидно тя не бе обърнала глава, нито бе забелязала отклонението във визьора си.

— И как възнамерявате да ме убиете? — попита Джеймисън, за да отвлече вниманието й поне още за малко.

— След около десет секунди двигателят ви… — започна напрегнато тя и внезапно прекъсна. — О, вие не сте вече зад мен! Значи се опитвате да се приземите. Е, това изобщо няма да ви помогне. Веднага ще се върна…

Джеймисън беше само на петнайсетина метра от голата скала, когато в иначе тихия механизъм на двигателя му се чу внезапно стържене. Смъртоносната бързина на случилото се после му остави време само за инстинктивни действия. Почувства болка в краката, остра разкъсваща болка, и замайващо чувство за изгаряне, което замъгли разсъдъка му. Удари се в повърхността и машинално изхвърли захранването, което бе така ужасно дадено на късо, че го изгаряше жив. Мрак обви мозъка му.

Замъгленият скален свят се люлееше и вихреше около него — той се събуждаше! С усилие се съсредоточи и след момент на умствена пустота установи, че вече не е в скафандъра. А щом отвори очи откри, че е само с един шлем — този, който бе прикачен към отопляваните с електричество дрехи. Усети, че нещо — ръб на скала? — го убива в гърба. Замаян, но с ясен поглед, вдигна очи към младата жена, коленичила до него. Тя го изгледа враждебно и отсече:

— Имате късмет, че сте жив. Очевидно сте изключили двигателя точно навреме. Беше даден на късо с оловни зрънца и малко е изгорил краката ви. Намазах ги с мехлем, така че няма да чувствате никаква болка и ще можете да вървите.

Тя спря и се изправи. Джеймисън тръсна глава, за да разгони черните петна пред очите си, и я погледна въпросително, без да продума нищо. Жената, изглежда, разбра за какво мислеше той.

— Не смятах, че ще бъда така милозлива при такъв голям залог — призна тя почти гневно, — но съм. Върнах се, за да ви убия, но не мога да убия дори куче, без да му дам някакъв шанс. Е, вие получихте своя шанс за оцеляване, ако изобщо има такъв.

Джеймисън седна. Очите му се съсредоточиха върху лицето й. Бе срещал сурови жени и преди, но никога чак такава, съвсем искрена и честна относно намеренията си.

Той се огледа и тренираните му за подробности очи забелязаха, че нещо липсва.

— Къде е вашият скафандър? — намръщи се той.

Жената посочи с брадичка към небето и каза студено:

— Ако очите ви са добри, ще видите едно тъмно петно, вече почти изчезващо, вдясно от слънцето. Привързах вашия скафандър към моя, а после задвижих и двата с моя двигател. Ще паднат на слънцето след около триста часа.

— Ще ме извините, ако не ви повярвам напълно, че сте решили да останете и да умрете заедно с мен — каза той. — Зная, че някои хора умират заради идеите си. Но не мога напълно да проумея логиката, според която трябва да умрете. Без съмнение вие сте се погрижили да бъдете спасена.

Лицето на жената потъмня от гняв.

— Няма да има никакво спасяване — отвърна тя. — Възнамерявам да ви докажа, че в това отношение никой индивид в нашето общество не мисли за себе си. Аз ще умра тук с вас, защото естествено никога няма да стигнем до Петте града пеша, а колкото до мините за платина, те са още по-далече.

— Чисто перчене! — възкликна Джеймисън. — На първо място, вашето оставане с мен не доказва нищо друго, освен че сте глупачка. На второ място, не съм способен да се възхищавам от подобно поведение. Обаче се радвам, че сте тук с мен, и ви благодаря за мехлема.

Джеймисън внимателно се изправи и се разтъпка. Почувства леко замайване и се постара да се пребори с него.

— Хм — заяви той външно спокойно. — Болката е съвсем слаба. Този мехлем трябва да излекува изгарянията до мръкване.

— Приемате положението твърде спокойно — каза язвително Барбара Уитман.

— Винаги се радвам да установя, че съм жив, и мисля, че ще ви убедя, че начинът на действие спрямо Планетата на Карсън, който възнамерявам да препоръчам, е добро решение.

— Вие, изглежда, не осъзнавате нашето опасно положение — каза тя с дрезгав смях. — Намираме се поне на дванадесет дни път от цивилизацията. Нощес температурата ще падне най-малко до сто градуса под нулата. Стига и до минус сто седемдесет и пет в зависимост от изместването на спътниковото ядро, което, както знаете, е много горещо и е подвижно. Това е причината на тази луна все пак да обитават някакви форми на живот. Слънцето и Планетата на Карсън привличат ядрото, като слънцето доминира, така че е твърде топло през деня и ужасно студено през нощта, когато планетата е от другата страна. Обяснявам ви просто, за да имате представа за какво изобщо става дума.

— Продължавайте — каза само Джеймисън.

— Е, ако студът не ни убие, непременно ще се натъкваме поне на един кръвопиец гриб на два-три дни. Те подушват човешка кръв от учудващо голямо разстояние, а самата кръв, по чисто химическа причина, ги кара да полудяват от глад. Сгащят ли ни, всичко е свършено. Събарят дори най-големите дървета и проникват в пещерите през масивна скала. Единствената защита е атомен бластер, а нашите отлетяха със скафандрите. Имаме само моя ловджийски нож. Освен всичко това единствената ни храна е гигантското тревопасно, което побягва като елен при първото зърване на човек и ако бъде притиснато до стената, може да убие дузина невъоръжени мъже. Ще се изненадате колко ще огладнеете съвсем скоро. Нещо във въздуха — а ние с вас, разбира се, дишаме филтриран въздух, който ускорява нормалното смилане на храната. След два часа ще умираме от глад.

— Май сте напълно удовлетворена от положението — отбеляза сухо Джеймисън.

Тя почервеня.

— Аз съм тук, за да се погрижа да не се върнете жив в колонията. Това е.

Джеймисън не я слушаше. Лицето му се смръщи.

— Съжалявам, че останахте с мен. Съжалявам, че една жена е в такова опасно положение. Вашите приятели са подлеци, щом са допуснали това. Но аз ще се върна благополучно.

— Невъзможно! — Тя се засмя презрително. — Опитайте се да ядете пръст или да убиете гриб с голи ръце.

— Не с ръцете си — отвърна сурово Джеймисън, — а с моя ум и опит. Ние ще се върнем в Петте града въпреки изброените препятствия и въпреки вас!

В последвалото мълчание Джеймисън огледа околността и за пръв път се усъмни. Дивото и пусто плато се простираше навсякъде. Не, не навсякъде! Едва видима в далечината, в посоката, в която трябваше да вървят, се мержелееше стръмна черна скала. Сякаш плаваше в полумрака на небето. Беше като замръзнала в болезнен гърч. В нея нямаше красота, нито величие, а само безкрайни мили черна измъчена безжизненост и тишина.

Той усети тишината с трепване, което прониза тялото му като електрически ток. Тишината внезапно оживя и безмилостно затисна плоската повърхност, върху която стояха. Злостна тишина, безкрайна, без ехо, дори без стенание на вятър над милиардите пещери и урви, които прорязваха голата тъмна и коварна земя около тях. Тишина, която сякаш бе самият дух на този суров и смъртоносен малък свят под студеното ярко слънце.

— Потискащо, нали?

Джеймисън се взря в нея, без да я вижда. Погледът му бе отправен надалеч.

— Да — каза замислено той. — Бях забравил това чувство и не съзнавах колко много съм забравил. Е, по-добре да тръгваме.

Поеха към скалата предпазливо и все пак бързо, подпомогнати от по-слабата гравитация на луната.

— Какво мислите, че сте открили за изуолите? — попита Уитман.

— Не мога да ви кажа — отвърна Джеймисън. — Ако знаехте за тях това, което знам аз, както ги мразите, щяхте да ги унищожите.

— Защо не казахте на Съвета, че имате достоверна информация, вместо да им предлагате хипотези? Те са здравомислещи хора.

— Здравомислещи! — повтори като ехо Джеймисън. Иронично ехо.

— Не вярвам, че разполагате с нещо повече от хипотезата си — каза равнодушно Барбара Уитман. — Така че стига сте се престрували.

7.

Слънцето беше вече високо в тъмното навъсено небе. Два часа бяха изминали в мълчание и в пълно с опасности бъхтене пеш по тесни скални ръбове между зинали от двете страни фантастични пропасти и покрай пещери, стигащи сякаш чак до недрата на луната. Два часа на самота.

Голямата черна скала вече бе по-близо и бе огромна. Простираше се вляво и вдясно, докъдето стигаше поглед, а стената й изглеждаше гладка като стъкло.

— Не съм сигурен дали ще мога да изкача тази скала — изпъшка Джеймсън.

Уитман се обърна към него. Лицето й бе пепеляво от умора. В очите й проблеснаха загадъчни огънчета.

— Идва гладът! — отсече тя. — Казах ви какво ни чака. Ще умрем от глад.

Джеймисън помълча малко, после попита:

— Тези тревопасни ядат и клонките на дърветата, нали?

— Да. Затова са им дългите шии. И какво?

— Само това ли ядат?

— И трева.

— Нищо друго? — Гласът на Джеймисън беше рязък, лицето му бе строго. — Помислете.

— Не ми дръжте такъв тон! — възмути се Барбара.

— Извинявайте… за тона, искам да кажа. А какво пият?

— Не пият. Ядат лед. Винаги са близо до реките. Всяка година през периодите на топене всичката вода от горите изтича в реките и замръзва. Единственото друго нещо, което им трябва, е сол. Като много подобни на тях животни те непременно трябва да поемат сол, а тя се среща рядко.

— Сол! Точно така! — извика Джеймисън триумфиращо. — Ще трябва да се върнем. Минахме покрай ивица солна скала на около миля назад. Трябва да вземем малко.

— Да се върнем? Вие сте луд!

Очите на Джеймисън бяха като сиви стоманени езера.

— Вижте, Барбара, преди малко казах, че може би няма да мога да изкатеря тези скали. Е, не се безпокойте — ще ги изкатеря. И ще оцелея през целия днешен ден, и през утрешния, и през останалите дванадесет, петнадесет или двадесет дни. През последните десет години, докато бях все ръководител, напълнях над десет килограма. Е, дявол да го вземе, моето тяло ще ги използва като храна и, ей Богу, ще живея, ще се движа, ще заяквам… и дори ще ви нося, ако се наложи. Но ако искаме да убием някое тревопасно и да се наядем, ще трябва да вземем сол. Значи се връщаме.

Погледнаха се с лудия бушуващ гняв на двама души, чиито нерви са опънати до крайност. После Барбара пое дълбоко дъх и каза:

— Не зная какъв е вашият план, но ми изглежда безумен. Виждали ли сте някога тукашно тревопасно? Е, то прилича малко на жираф, само че е по-голямо и бяга по-бързо. Може би ви е хрумнало да го примамите със солта и после да го убиете с ножа? Казвам ви, че не можете да го доближите, но все пак ще се върна с вас. Това няма значение, защото въпреки всичко ще умрем. Надявам се да ни види някой гриб. Поне всичко ще свърши по-бързо.

— Има нещо сърцераздирателно и ужасно в една красива жена, която е решила да умре.

— Вие не мислите, че искам да умра! — избухна тя, но веднага се овладя. Джеймисън обаче не бе толкова глупав, че да остави такова яростно чувство да умре неизследвано.

— А какво ще кажете за детето си?

По нещастното й изражение разбра, че е улучил целта. Не почувства никакво угризение. Трябваше да събуди у Барбара Уитман желание за живот. Като се имаше предвид наближаващата криза, нейната помощ можеше да е неоценима за оцеляването им.

Говореше трескаво, докато се връщаха по стъпките си към солената скала. И въпреки това доводите му, макар и кратки, не бяха непоследователни, а смислени и пресметнати да я убедят. Той й говореше за проблемите си на човек, приземявал се на много необитаеми планети, и за решенията, които бе вземал след дълги разсъждения. И за това, че хората често не осъзнаваш колко силно привързан е животинският свят към собствената си планета и колко отчаяно се бори всяка раса срещу нашествениците.

— Ето ви я солта! — прекъсна го накрая Барбара.

Солената скала представляваше тесен перваз, простиращ се по поразително права линия и внезапно свършващ в края на един каньон, сякаш отдръпнал се в неприкрит ужас, че се намира на ръба на пропастта.

Джеймисън откърти две парчета от пласта, пусна ги в обемистите джобове на горната си дреха и тръгна обратно към тъмната стена на скалата. До нея имаше приблизително три мили. Стъпваха бавно и тежко, в пълно мълчание. Болеше го всеки мускул, всеки нерв изпращаше тревожен импулс до мозъка му. Закатериха се. Той се вкопчваше с отчаяно упорито усилие във всяка малка издатина, чувствайки, че едно подхлъзване означава смърт. Веднъж погледна надолу и му се зави свят от бездната под тях.

Виждаше Уитман на метър-два от себе си. Измъчените й черти му напомняха за глада, който с всеки миг ги изтощаваше.

— Дръжте се! — прошепна задъхано Джеймисън. — Остават само още няколко метра.

Накрая ги преодоляха и се строполиха на ръба на ужасната скала. Бяха твърде уморени, за да изкачат лекия наклон до билото и да хвърлят поглед на местността отвъд, и твърде изтощени, за да правят друго освен да лежат и да всмукват животворния въздух.

— Няма смисъл — прошепна накрая Барбара. — Ако ни е останал поне малко здрав разум, би трябвало да скочим от тази скала и да приключим с всичко.

— Е, винаги можем да скочим — отвърна язвително Джеймисън. — Хайде сега да вървим.

Той стана, направи няколко крачки нагоре и изведнъж се хвърли на земята, сграбчи жената за крака и грубо я дръпна до себе си.

— Лежи и не мърдай. На половин миля оттук има стадо тревопасни. А за нас те означават живот!

След няколко секунди изпълзяха до ръба и предпазливо надзърнаха към тревистата равнина под тях. Наляво, на стотина метра, като клин в пасището бе забит заостреният край на някаква гора, а зад него пасяха няколко десетки животни.

— Идват насам! — каза Джеймисън. — И ще минат близо до дърветата.

— И какво ще направите? — иронично попита Уитман. — Ще изтичате и ще им сложите сол под опашките? Казвам ви, доктор Джеймисън, тези животни…

— Нашият първи ход — прекъсна я Джеймисън — е да влезем сред дърветата. После ще ми дадете ножа си.

— Добре — съгласи се тя уморено. — Щом не искате да чуете, ще трябва да се научите от собствен опит. Казвам ви, че не можете да се приближите на по-малко от четвърт миля до тези създания.

— Нямам такова намерение — отвърна Джеймисън. — Виждате ли, Барбара, ако имахте повече доверие в живота, щяхте да установите, че проблемът с убиването на животни с хитрост е бил решаван и преди. Поразително е по колко подобен начин е бил решаван на различни светове и при силно различаващи се условия. Почти може да се подозира обща еволюция, но в действителност това са само паралелни ситуации, даващи паралелни решения. Само ме наблюдавайте.

— Точно това мисля да направя — каза тя. — Предпочитам да умра по всякакъв друг начин, но не и от глад. Едно хубаво парче печено ще е истинско блаженство. Не забравяйте все пак, че кръвопийците гриби следват стадата, промъкват се възможно най-близо до тях през нощта и на сутринта, докато са още неподвижни, ги убиват. Точно сега, с приближаването на мрака, някъде долу сигурно се крие някой гриб и се промъква все по-близо. Съвсем скоро той ще ни подуши и тогава…

— Ще се заемем с гриба, когато тръгне да ни напада — каза спокойно Джеймисън. — Съжалявам, че никога не съм посещавал луната ви на младини. Тези проблеми щяха да бъдат отдавна решени. Междувременно, нашата цел е гората.

Външното спокойствие на Джеймисън беше само маска, предназначена да скрие вътрешното му вълнение. Тялото му тръпнеше от глад и нетърпение. Достигнаха благополучно гората, той взе ножа на Уитман и започна да копае в основата на едно голямо кафяво дърво.

— Нали този е коренът? — попита той. — Който е жилав и пружиниращ почти като фина темперована стомана и няма да се счупи дори ако се огъне на обръч?

— Да — съгласи се колебливо тя. — Лък ли мислите да правите? Бихте могли да сплетете тетива от тревата. Тя е доста здрава и от нея може да се направи добро въже.

— Не — каза Джеймисън. — Не правя лък. Не мога да стрелям с лък. Освен това много добре си спомням какво казахте — че не е възможно да се приближим на по-малко от четвърт миля до тези животни.

Той издърпа рязко един дебел колкото пръст корен, отряза от него половинметрово парче и започна да го заостря първо от едната, а сетне и от другата страна. Работата вървеше по-трудно, отколкото очакваше — коренът бе твърд като метал.

— Важното е да има остър връх — обясни той. — Сега го дръжте огънат така, докато го завържа с трева.

— О-о! — възкликна тя. — Разбрах! Хитро. И ще сложите и сол, нали? Тревопасното, което я намери, ще побърза да я глътне преди другите, а когато стомашните му сокове разядат тревата, острите върхове ще отскочат и ще разкъсат стомашната стена, предизвиквайки вътрешен кръвоизлив.

— Това е метод, прилаган от първобитните обитатели на много планети — поясни Джеймисън. — Ескимосите на Земята например са го използвали за лов на вълци. Естествено навсякъде се употребяват различни видове примамки, но принципът е един и същ.

Той внимателно отиде до края на гората и скрит зад едно дърво, хвърли с всичка сила примамката. Тя падна на двайсетина метра в пасището.

— По-добре ще е, ако направим още няколко — каза Джеймисън. — Не можем да разчитаме само на една.

Печеното месо бе жилаво, но вкусно, приятно бе и чувството за прилив на сила в тялото му. Накрая Джеймсън въздъхна, изправи се и погледна към залязващото слънце.

— Ще трябва да носим по двайсет — двайсет и пет килограма месо, тоест по кило и половина на ден за следващите петнадесет дни. Не можем да губим повече време в убиване на тревопасни.

Джеймисън започна да изрязва големи късове месо от животното и после бързо ги овърза с трева. Направи и нещо като самар и метна товара на гърба си така, че да не притиска твърде плътно отопляваните с електричество дрехи до тялото му. Обърна се към Барбара и видя, че тя го гледа странно.

— Вие сте луд — каза тя. — Вярно, че с тези дрехи ще бъдем в състояние да преживеем нощния студ, при условие че намерим дълбока пещера. Но дори за секунда не помисляйте, че щом някой гриб попадне на следите ни, ще можем да му хвърлим парче заострено дърво и да чакаме да получи вътрешен кръвоизлив.

— Защо не? — попита рязко Джеймисън.

— Защото това е най-издръжливото животно, зародило се в тази ненормална еволюция, и главната причина, според мен, на тази луна да не се е развила никаква разумна форма на живот. Ноктите му са твърди буквално като диамант, със зъбите си може да прегризе метал, а стомахът му не може да бъде прободен и с нож, да не говорим за заострен корен. — В гласа й се промъкна раздразнена нотка. — Радвам се, че се сдобихме с това месо, защото умирането от глад не е моята представа за приятна смърт, но предпочитам бързата смърт в лапите на гриба. За Бога, избийте си от главата, че ще оцелеем. Казвам ви, чудовището ще ни последва във всяка пещера, ще я разшири, ако му е тясна, и ще ни докопа, защото накрая ще стигнем до задънена улица. Знаете, че това не са нормални пещери, а метеорни дупки в резултат на космически катаклизъм отпреди милиони години и всичките са деформирани от движението на планетната кора. Колкото за тази нощ, по-добре ще е да намерим някоя дълбока пещера с много извивки и стеснения, та да можем да блокираме притока на вятъра. Ще задуха около половин час преди залез-слънце, а нашите електрически подгреватели не струват нищо срещу тукашните бурни ледени ветрове. Добре ще е да съберем и малко сухи дърва, за да запалим огън, когато стане съвсем студено.

Внасянето на дървата в пещерата бе лесно — просто ги хвърляха долу до първата извивка на тунела, където те се задръстваха. После се спускаха до първото равнище — отначало Джеймисън, много предпазливо, а после младата жена — бързо и пъргаво, както отбеляза той. На устните му се появи усмивка. Духът на младостта не може да бъде потиснат.

Почти завършваха хвърлянето на дървата до следващото равнище, когато някаква сянка внезапно затъмни входа на пещерата. Джеймисън вдигна поглед и за миг зърна огромни челюсти с извити зъби и две горящи очи, гледащи свирепо от една отвратителна глава. Дебел червен език се облизваше в сатанинско желание, пръски слюнка валяха върху прозрачните им шлемове.

Барбара го сграбчи за ръката и го дръпна надолу.

Паднаха невредими върху рядката купчина клони и започнаха трескаво да ги хвърлят по-надолу. Огромна лапа се опита да ги докопа, разнесе се ужасно басово мяукане. Скочиха още по-надолу в последния момент, точно когато огромната глава се надвеси от второто равнище. Виждаше се само фосфоресциращият блясък на очите, светещи като два горящи въглена на половин метър едно от друго.

Като обезумели се смъкнаха на следващото ниво. Едно скално парче се отчупи и мина опасно близо до тях. После внезапно настъпи тишина. Беше съвсем тъмно.

— Какво стана? — попита озадачено Джеймисън.

— Спря, защото е установил, че не може да ни хване в оставащите няколко минути до нощното замръзване — горчиво отговори жената. — И разбира се, вече не сме в състояние да излезем, като се измъкнем покрай него, защото огромното му тяло е притиснато плътно до скалните стени. В действителност грибът по свой собствен начин е много умно животно. Той никога не гони тревопасните, а само ги следва. Открил е, че се събужда няколко минути преди тях. Естествено той мисли, че ние също ще замръзнем и че ще се събуди преди нас. Във всеки случай знае, че не можем да излезем. С нас е свършено.

През цялата дълга нощ Джеймисън чакаше и наблюдаваше. Случваше се да задреме, а също и да мисли, че е задрямал, само за да установи след поредното стряскане, че ужасният мрак е правил дяволски номера със съзнанието му.

Тъмнината беше като тежест, която ги притискаше към пода на пещерата. Нито най-слаб проблясък не проникваше отгоре. И когато накрая запалиха огън от купчината клони, бледите трепкащи пламъци отблъснаха съвсем слабо неумолимо притискащия ги мрак и изглеждаха безпомощни срещу студа.

Джеймисън започна да го усеща първо като неприятен хлад, който прониква в плътта му, а после като постоянна, почти болезнена ледена влага, която го пронизва до костите. По стените плъзна бял скреж, в скалата се появиха пукнатини и на няколко пъти части от тавана се срутваха с трясък. Първите паднали отломки извадиха жената от вцепенението й, тя се изправи с мъка и се разтъпка. Пляскаше облечените си в ръкавици ръце, за да ги стопли.

— Защо не се изкачим и не запалим огън до гриба? — попита Джеймисън. — Ако успеем да го изгорим…

— Той просто ще се събуди — отвърна кратко тя. — Освен това кожата му не гори при обичайните температури. Притежава всичките свойства на метализиран азбест — пропуска топлината, но практически е негорима.

Джеймисън замълча и се намръщи. После каза:

— Издръжливостта на това същество не е шега. Но най-лошото от всичко е, че цялата тази работа с излагането ни на опасност е абсолютна глупост. Аз съм единствената личност, която знае някакво решение на изуолския проблем, а вие се опитвате да ме убиете.

— Мисля, че това всъщност няма значение — отвърна тя. — Каква е ползата да спорим на тази тема? Вече е твърде късно. След няколко часа това проклето създание, което ни е завардило тук, ще се събуди и ще ни довърши. Няма нищо, с което да можем да го спрем.

— Не бъдете толкова сигурна — каза Джеймисън. — Признавам, че издръжливостта на чудовището ме тревожи, но не забравяйте какво ви казах: тези проблеми са били решавани преди на други планети.

— Вие сте луд! Грибът трудно може да бъде надвит дори с бластер. Кожата му е невероятно здрава. Какво можем да сторим срещу подобно създание, когато разполагаме само с един нож?

— Бихте ли ми го дали — каза Джеймисън. — Искам да го наточа. — Лицето му се изкриви в кисела усмивка.

Мракът на безкрайната нощ и настойчивото пращене на бледо примигващия огън натрупваха все повече нервно напрежение.

Взе да става по-топло. На места белият скреж се разтопяваше, отстъпвайки на горещината на искрящия огън, а мразът вече не проникваше през загряваните дрехи.

Земята бе покрита с фина пепел, която показваше колко пълно бяха изгорели дървата. И въпреки това в пещерата започна да се образува димна мъгла.

Внезапно над тях нещо се раздвижи, после отекна дълбоко мяукане и драскане по скалата. Барбара Уитман рязко се изправи и изпъшка:

— Грибът е буден! И си спомня.

— Ами нали точно това желаеше така много — каза мрачно Джеймисън.

— Започвам да разбирам, че убиването ти няма да реши нищо — унило каза тя. — Това бе един безумен план.

Скален отломък се разби между тях, без да улучи огъня, и изчезна шумно в мрака надолу. Последва шум от промъкване, стържещо драскане по скалата и после, ужасно близо, тъпият звук от работата на нещо като огромен боен чук.

— Той отчупва скален къс — рече тя със затаен дъх. — Бързо! Притисни се във вдлъбнатината на стената, иначе някой камък ще ни улучи. Какво правиш?

— Ще трябва да рискувам да ме удари някой камък — отвърна Джеймисън. — Няма никакво време за губене.

Ръцете му трепереха от вълнение, но той успя да откопчае едната си ръкавица и да я смъкне. И веднага поднесе ръката си към горещите пламъци на огъня.

— Ух, че студ! Трябва да затопля ножа, иначе ще залепне за кожата ми.

Подържа острието в пламъците, после направи тънка резка на палеца на голата си ръка и заразмазва кръвта върху острието на ножа, докато ръката му, посиняла от студ, не спря да кърви. След това бързо я мушна отново в ръкавицата, взе една пламтяща главня и тръгна в тъмнината като заоглежда пода. Смътно усещаше, че жената го следва.

— Аха — каза Джеймисън (гласът му се стори прекалено самоуверен дори на него самия) и коленичи до една тясна пукнатина в скалата. — Тук ще е добре. Тя е практически до стената, защитена от падащи камъни от този издаден ръб. — Той вдигна поглед към жената. — Причината, поради която направих тук лагера миналата нощ, вместо на още по-голяма дълбочина, бе, защото този перваз е дълъг почти двайсет метра. Грибът не е повече от десет от опашката до муцуната, нали?

— Да.

— Е, така ще му бъде осигурено пространство да слезе и да измине няколко метра. Освен това пещерата тук е достатъчно широка, за да можем да се промъкнем покрай тялото му, когато умре.

— Когато умре! — повтори като ехо тя. — Ама вие сте най-големият глупак на света!

Джеймисън не я слушаше, а внимателно заклинваше дръжката на ножа в скалната пукнатина.

— Хм, изглежда достатъчно здраво. Но трябва да сме съвсем сигурни.

— Побързайте! — извика Барбара. — Трябва да слезем на следващото равнище. Има шанс някъде долу да съществува връзка с друга пещера.

— Няма! Слизах да проверя, докато спяхте. Има само още две равнища.

— За Бога, той ще бъде тук след минута!

— Тъкмо минута ни е нужна — отвърна Джеймисън, все така самоуверено, като се мъчеше да успокои сърцето си, което усилено туптеше. — Трябва да набия тези скални отломки от двете страни на ножа.

И започна да ги набива, а тя подскачаше край него обезумяла от паника и безпокойство. Набива ги, докато движението отгоре премина в шумно топуркане и дойде така близо, че стана оглушително. Набива ги, докато нервите му се опънаха от адското басово мяукане на гладния звяр.

Хвърли парчето скала, с което чукаше, чак когато две огромни горящи очи се впериха в тях. Светлината от огъня разкри неясните очертания на тъмна уста с големи зъби и дебел, извиващ се език. Последва проблясък на люспи — чудовището се хвърли право върху огъня.

Джеймисън не видя нищо повече, защото скочи и полетя към следващото равнище, почти на шест метра надолу. Лежа на дъното цяла минута, без да може да помръдне. Шумът горе бе престанал. Вместо това се чуваше ниско грухтене от болка и нещо като смучене.

— Какво става, за Бога? — попита озадачено Уитман.

— Чакайте! — прошепна напрегнато Джеймисън.

Изминаха пет минути, после десет… половин час. Звукът от смучене отслабна. Съпровождаше го хъхрене, а грухтенето беше спряло. После се чу ниско, дрезгаво агонизиращо стенание.

— Помогнете ми да се изкатеря нагоре — рече Джеймисън. — Искам да видя колко близо е грибът до смъртта.

— Слушайте — сопна се тя, — или вие сте луд, или аз ще полудея. За Бога, какво прави той?

— Подушил е кръвта върху ножа — отвърна Джеймисън — и е започнал да я лиже. Лизането е нарязало езика му на парцали, което го е подлудило, защото при всяко лизване в устата му е попадала все повече от неговата собствена кръв. Нали казахте, че обича кръв. В продължение на последния половин час грибът се тъпче със своята собствена. Примитивна работа, обичайна за много планети.

— Значи вече няма нищо, което да ни попречи да се върнем обратно в Петте града? — издума Барбара Уитман някак странно.

Джеймисън се взря с присвити очи в неясната й фигура.

— Нищо, освен… вие!

Изкатериха се мълчаливо до мястото, където лежеше мъртвият гриб. Докато вадеше ножа от пукнатината, Джеймисън усети, че Барбара го наблюдава. После тя внезапно каза дрезгаво:

— Дайте ми го!

Джеймисън се поколеба за миг, после й подаде ножа. Отвън утрото ги поздрави, все още бледо, но ведро. Слънцето бе доста над хоризонта и на небето имаше още нещо: едно огромно бледочервено огнено кълбо потъваше към западния хоризонт. Планетата на Карсън.

Небето и повърхността, на която се намираха, бяха по-светли, по-ярки. Дори скалите не изглеждаха така безжизнени и черни като вчера. Вятърът усилваше усещането за живот. Утрото изглеждаше весело след черната нощ, сякаш надеждата се възраждаше отново.

„Тази надежда е фалшива — помисли Джеймисън. — Боже, спаси ме от упоритото чувство за дълг на една почтена жена. Тя възнамерява да ме нападне.“

И въпреки това нападението й го свари почти неподготвен. Той улови проблясването на ножа с крайчеца на окото си в последния момент и рязко се отдръпна. Силата й го удиви — ножът закачи ръкава на костюма му и направи дълъг цяла педя разрез в твърдата метализирана материя. Джеймисън се отдръпна по скалния перваз и изрече задъхано:

— Вие сте голяма глупачка. Не знаете какво вършите.

— Много добре знам! — отвърна тя, дишайки тежко. — Трябва да ви убия и възнамерявам да го направя въпреки вашето красноречие. Вие сте самият дявол по приказки, но сега ще умрете.

Тя пристъпи напред, а той я остави да се приближи. Имаше един начин за обезоръжаване на човек, атакуващ с нож, при условие че методът е непознат на атакуващия. Тя се приближи мълчаливо към него. Свободната й ръка го сграбчи и това бе всичко, от което се нуждаеше той. Просто проклета аматьорка, която не знае, че нападателите с нож не се опитват да хващат. Джеймисън посегна към нанасящата удара ръка, улови я здраво и с всичка сила дръпна жената. Тя профуча покрай него, завъртяна от собствената си инерция и от силното дръпване. Джеймисън се извърна заедно с нея и в последния момент я оттласна от себе си. Тя се врътна като пумпал и се помъчи да запази равновесие, балансирайки по ръба на пропастта, но неравният терен й попречи. Джеймисън я достигна с един скок, улови я да не падне и изтръгна ножа от изтръпналите й пръсти.

Барбара го погледна и очите й внезапно се напълниха със сълзи. Джеймисън с облекчение видя, че студеното й изражение е изчезнало и че тя отново е жена, а не убиец. На далечната Земя той имаше своя собствена, не по-малко емоционална съпруга и от личен опит знаеше, че Уитман се бе предала и отсега нататък опасността щеше да идва от недружелюбната планета, а не от неговата спътница.

Цялата сутрин Джеймисън оглеждаше небето. Барбара Уитман очевидно не очакваше никаква помощ, но той бе на друго мнение. На запад Планетата на Карсън потъваше зад синия тъмен хоризонт на луната. Повтаряше се един вековен цикъл. Силният вятър замря и над дивата, фантастична земя се възцари спокойствие.

Около пладне той забеляза онова, което бе търсил през всичките сутрешни часове — една движеща се точка в небето. Тя идваше все по-близо и приемаше очертанията на малък самолет.

Самолетът се спускаше, кръжейки, и Джеймисън с облекчение видя, че е от неговия боен кораб. Един офицер отвори люка и викна:

— Търсихме ви цяла нощ, сър. Защо не сте взели някаква екипировка, чрез която да можем да ви открием?

— Имахме нещастен инцидент — отвърна спокойно Джеймисън.

— Нали ни казахте, че ще отидете на урановите мини, а те са в противоположна посока.

— Всичко е наред, благодаря ви — отвърна уклончиво Джеймисън.

След няколко минути вече летяха към безопасността и удобствата на цивилизацията.

Щом стъпи на борда на кораба, Джеймисън се замисли сериозно какво да предприеме като наказание, ако изобщо трябваше да предприема нещо, заради опита за убийство. Важни бяха два въпроса. Тези хора бяха твърде разгневени, за да разберат отказа му от възмездие. Щяха да го изтълкуват погрешно като проява на страх. И от друга страна бяха твърде предубедени, за да приемат наказанието като оправдано.

Накрая реши да не прави нищо. Изобщо да не се оплаква. Да не подава никакво обвинение. Да гледа на случилото се като на още едно чисто лично преживяване. Стана му малко тъжно при тази мисъл. За рационалните мъже от Земната администрация беше доста трудно да осъзнаят, че от време на време врагове не са рулите, а тъкмо някои от хората. Човешките слабости никога не можеха да бъдат преценени обективно. За слизането под необходимите стандарти за смелост и здрав разум на цели групи или на отделни индивиди може би някой ден щеше да бъде измислено адекватно наказание от някой свръхчовешки съд. В този далечен ден виновният щеше да застане на подсъдимата скамейка и обвинението щеше да бъде: самосъжаление, прекомерна тъга, невъзможност да се чувства срам или вина, неспособност да се живее съобразно човешките изисквания.

Барбара Уитман, по свой собствен объркан начин, бе осъзнала нещо от тази истина и беше останала, за да поеме рисковете с него. Но това беше объркано решение на проблем, който можеше да възникне само в свят на морално неориентирани хора.

Понякога, както сега, Джеймисън чувстваше колко огромен е броят на човешките слабости в една вселена, застрашавана от безмилостния рулски враг.

На път за Земята Джеймисън изпрати напред запитване, за да разбере дали командирът Макленън се е приземил успешно със заловената майка изуол и нейното малко.

Първият отговор беше кратък: „Корабът е бавен. Още не.“

Вторият отговор дойде след две седмици, само ден преди супербързият кораб, с който пътуваше Джеймисън, да достигне Земята. Съдържанието му беше стряскащо. „Преди няколко часа се получи съобщение, че корабът на Макленън ще катастрофира всеки момент поради загуба на управлението над Канадския север. Няма никаква допълнителна информация за персонала на кораба.“

— Боже мой! — възкликна Джеймисън и изпусна съобщението на пода.

8.

Мрачното лице на командир Макленън се обърна към двамата офицери.

— Корабът е излязъл напълно от контрол. Ще се блъсне в Земята след около петнадесет минути някъде в залива на Аляска, вероятно на самия полуостров. — Той се изправи, разкърши плещи и продължи по-спокойно: — Нищо не може да се направи. Проверихме борда за повреди, но няма никакви. — Гласът му стана твърд. — Карлинг, погрижи се хората да се качат на спасителните ракети, после се свържи с Алеутската военна база. Кажи им, че имаме на борда два изуола, които може да оцелеят след катастрофата. Няма да бъде свободно падане. Остатъчната антигравитация ще предотврати това, въпреки че главната двигателна сила е нула. Те трябва да проследят кораба с цялата налична радарна техника, така че да могат да набележат мястото на сблъсъка и бързо да ни уведомят. Ако тези чудовища бъдат изтървани на континента, никой не може да предвиди колко души ще бъдат убити. Разбра ли?

— Слушам, сър! — отвърна Карлинг и се обърна да излезе.

— Момент! — спря го Макленън. — И запомни, много е важно изуолите да не пострадат, освен ако не бъдат изпуснати. Докарването им тук е свръхважна мисия и правителството ги иска по възможност живи. Никой да не влиза в разбития кораб, докато не пристигна там. Това е всичко. Бренсън!

Вторият офицер — младеж с бледо лице, замръзна целият в слух.

— Да, сър!

— Слез долу с двама души и се погрижи всеки люк над главния трюм да бъде затворен и застопорен. Това може би ще задържи известно време тези зверове, ако трюмът се продъни. Ако оцелеят след катастрофата, трябва да са поне замаяни. Тръгвай и да си при спасителните ракети до пет минути не повече!

— Слушам, сър! — каза побледнелият още повече Бренсън и изчезна.

Макленън имаше да върши жизненоважни неща, да спасява ценни документи. После дойде време за напускане на кораба. Когато приближи централната станция за спасителни ракети, вече се чуваше свиренето на въздуха по външната обвивка. Карлинг нервно отдаде чест.

— Целият екипаж е на борда на спасителните ракети, сър, освен Бренсън.

— Да го вземат дяволите! Какво прави още долу? А хората, които трябваше да вземе със себе си?

— Очевидно е отишъл сам, сър. Всички останали са тук.

— Сам ли? Какво, по дяволите… Изпрати някой да го доведе! Не, няма значение… Аз ще отида.

— Извинете ме, сър! — Лицето на Карлинг беше загрижено. — Няма никакво време! Ако не се отделим до две минути, обтичащият кораба въздушен поток може да ни смаже! Освен това… относно Бренсън има нещо, което явно не знаете, сър. Той не беше подходящият човек за изпращане долу.

Макленън го погледна втренчено.

— Защо? Какво има?

— Неговият по-голям брат беше в колониалния патрул, разположен на Планетата на Карсън и бе разкъсан на парчета от изуолите.

Младият изуол чу страховитото ръмжене на майка си и после до него достигна нейната мисъл, твърда и ясна като кристал:

„Бързо под мен, за да спасиш живота си! Двукракият идва, за да убива!“

Двестакилограмовото тъмносиньо чудовище скочи като мълния от своя край на клетката. Хватателните лапи с остри като бръснач нокти изщракаха звънко върху стоманения под и в следващия миг той беше в тъмнината под нейното огромно тяло. Вмъкна се във вдлъбнатината от отдръпната плът, направена специално за него, и се вкопчи с шестте си крайника в нейната гъвкава и невероятно жилава кожа, така че независимо от буйността на движенията й да бъде в безопасност дълбоко в гънките между големите коремни мускули.

„Припомни си всички неща, които ти говорих — появи се отново нейната мисъл. — Надеждата на нашата раса е в това хората да продължават да ни мислят за зверове. Загубени сме, ако заподозрат нашия разум! Запомни, че твоите най-големи слабости са тези на младостта. Ти обичаш живота твърде много, но ще трябва да приемеш смъртта, ако се появи възможност да услужиш на своята раса като умреш.“

Мозъкът й заработи по-бавно. Тя се успокояваше. Тогава той започна да наблюдава заедно с нея, прикрепил съзнанието си така плътно до нейното съзнание, както тялото си до нейното тяло. Видя дебелите стоманени пречки на клетката и полускритата зад тях фигура на човека. Усети мислите му!

„Вие, проклети чудовища! Никога няма да ви се удаде възможност да убиете друго човешко създание!“ Ръката на човека се раздвижи. Металната повърхност на оръжието му проблесна, когато го провря между пречките. От него изригна бял огън. За момент умственият контакт с майка му помръкна. Тежкото й дишане чу със собствените си уши, а плоските му ноздри усетиха миризмата на изгоряло месо. И нямаше никакво съмнение във физическата реалност на нейното яростно възправяне срещу бликащите откъм пречките безмилостни пламъци на оръжието.

Огънят престана с цъкане. Помрачаването изчезна от съзнанието на майка му. Младият изуол видя как оръжието и човекът отстъпиха пред заплахата да бъдат достигнати от мощните лапи.

— Дяволите да ви вземат! — избухна човекът. — Добре, получете си го тогава оттук!

Сигурно имаше заслепяваща болка, но нищо от нея не достигна до съзнанието му. Мислите на майка му оставаха на поразяващо съзнанието високо равнище; майка му нито за момент не остана неподвижна — тя бързо подскачаше в най-различни посоки, извиваше се, стрелкаше се, търкаляше се и се плъзгаше, бореше се за живота си, затворена в тясната клетка. Обаче винаги, въпреки отчаянието й, част от съзнанието й оставаше недокосната, незабързана. Раздиращият огън я следваше, пропускаше, после улучваше точно и то така често, че тя не можеше повече да отлага осъзнаването, че краят й е близък. И с тази мисъл дойде още една — неговото първо усещане, че тя има за цел да задържи оръжието извън пречките и да го принуждава да следва нейните бързи резки движения. Огненият лъч се местеше и разтапяше дебелите стоманени пречки.

Сред съскащите огнени изригвания на оръжието се появи нов странен звук, подобен на непрекъснато стенание. Изглежда, идваше отвън и постепенно ставаше все по-силен и по-висок.

„Господи! — дойдоха мислите на човека. — Няма ли най-после този смрадлив звяр да пукне? Трябва да се махам оттук. Навлизаме в атмосферата. А къде е проклетият младок? Трябва да е…“ — Мисълта внезапно прекъсна, когато тритонното тяло със стоманени мускули се блъсна в отслабените пръчки на клетката. Малкият изуол напрегна своите собствени здрави мускули срещу свиването на обграждащата го скалоподобна мускулна стена… и остана жив. Чу и почувства огъването и счупването на металните пръти в местата, където пламъкът бе намалил тяхната якост.

Раздаде се изненадан вик и се появи образ на човек, незаслонен от никакви пречки. Лицето му бе разкривено от безумен страх. Оръжието падна от отпуснатата му ръка и дрънна на пода, а той се обърна и побягна към най-близката стълба. Целият се тресеше.

После младият изуол почувства порива на майчиното тяло, когато то се освободи от последните железни пречки. Майка му стигна до стълбата с два огромни скока, така че образът на човека върху нея сякаш се втурна срещу тях с голяма скорост. Чу се още един вик, прекъснат от един-единствен размазващ удар на лапата. Последва тишина и мрак.

Тъмнина! Огромното тяло на майка му се отпусна върху него и значението на тази тъмнина достигна до съзнанието му заедно с непоносимото чувство за загуба. За младия изуол смъртта на майка му беше двойно непреодолима. Нямаше да я има вече не само физическата сигурност на огромното й тяло, а и превъзходството на нейния горд и мощен ум. Беше приемал тези неща за дадени, а сега за пръв път започна да осъзнава колко голяма е била неговата зависимост от тях. Той беше напълно, ужасяващо сам и животът бе станал непоносим. Искаше да умре.

И все пак, докато се свиваше от обзелата го апатия, полузадушен от неподвижното тяло на майка си, той започна смътно да усеща две неща. Първото беше замайващо чувство за лекота и намаляване на тежестта върху него. Второто бе стенещият звук, който бе чул по-рано, сега усилен до ниско свистене. Корабът падаше, и то все по-бързо с всяка секунда!

Инстинктът, събуден от това внезапно осъзнаване, го подтикна да се пребори за освобождаването си от тежката маса върху него. Свистенето беше вече много силно и пронизително. А усещането за падане ставаше мъчително, сякаш подът под него можеше всеки момент да се отдели. Подът бе твърд и студен. А той жадуваше за закрилата на майчиния си корем.

Изуолът скочи към широкия гръб на майка си. Имаше нужда както от опора, така и от мека подложка. Обаче скочи твърде високо, без да прецени намаленото си тегло, и се претърколи тромаво от другата страна. Въздухът отвън вече пищеше при триенето си в корпуса. Изуолът бързо се покатери по огромния хълбок на мъртвата си майка и тъкмо да стигне гърба й, гледка, звук и всички други усещания изчезнаха в страхотния сблъсък.

9.

Първото му усещане беше за болка. Всяка кост, всяко мускулче натрапваше своята болезненост на неохотно приемащия я мозък и говореше за безмилостно напрежение и натъртване. Той желаеше да се оттегли в безсъзнанието, но имаше нещо, което не му позволяваше. Мисли! Бъркотия от странни мисли, от съзнанията на много хора. Опасност!

Събуди се и откри, че лежи върху студения метален под. Очевидно се беше плъзнал или изтъркалял от гърба на майка си, след като нейната еластична плът бе поела достатъчно от страхотния удар, за да спаси живота му. Над него, през пролуката на разцепилия се на две кораб, се виждаше мрачно небе, имаше зинали и няколко дупки в стената и оттам духаше студен вятър. Отвъд тях земята изглеждаше странно бяла. На фона на тази белота се движеха тъмни фигури. Докато наблюдаваше, лъч светлина проникна през едно от отвърстията, зашари по пода, мина близо до него и спря върху огромното тяло на майка му. С конвулсивно движение, избягвайки светлото петно, той се мушна под нея, притисна се в гънките на корема й и остана вкопчен там, като продължи да трепери.

В помещението глухо звучаха, отскачаха като полудели от изкривените стени и безнадеждно се изопачаваха нечии слова. Не че можеха да означават нещо за изуола. Но мисълта зад тях беше ясна и съзнанието на човека, който я оформяше, съдържаше огромно облекчение.

— Всичко е наред, командире! Той е мъртъв!

Чу се странен шум от тътрене, после топуркане на няколко чифта крака върху метал.

— Какво имаш предвид? — попита друг глас, много самонадеян. — Искаш да кажеш, че големият е мъртъв, нали? Дай ми фенера.

— Да не допускаш, че малкото…

— Нищо не можем да приемем за даденост. И не е толкова малко. Тежи над двеста кила и по-скоро бих предпочел да срещна бенгалски тигър. — Няколко светлинни лъча започнаха да се движат методично из помещението. — Надявам се само още да не е излязло навън. Има толкова дупки… Карлинг! Мини с двадесет души от другата страна на кораба и освети ей онази, най-голямата дупка. Не забравяй да огледаш снега за следи, преди да го отъпчеш! Какво има, Даниелс?

Вълна на ужас и отвращение се излъчваше от съзнанието на третия човек.

— Това е… това е Бренсън, сър… поне каквото е останало от него. Там, до стълбата.

Емоциите на този човек незабавно бяха споделени в различна степен и от другите. Последва общо умствено вцепенение и вълна от ожесточена ярост, която накара младия изуол да се свие в скривалището си.

— Я! Звярът не е умрял от катастрофата. Кожата му е обгоряла. И вижте решетките на клетката. — Последва догадка за случилото се, после: — Разбира се, ако младият се е скрил под майка си, е бил размазан — завърши Макленън. — От друга страна… Паркър!

— Да, сър! — Любопитно, тази мисъл-отговор не дойде пряко, а бе доловена от изуола едва след като се бе записала в съзнанието на командира. Следователно източникът бе на известно разстояние и връзката бе механична. Изуолът усещаше, че такива неща са възможни.

— Докарай спасителната ракета точно над главната пукнатина на корпуса. Спусни примка върху средния крак на този звяр и го преобърни. Карлинг, видя ли някакви следи около кораба?

— Не, сър.

Те я преобръщаха! Той замръзна, почти ослепен от усилващата се светлина на прожекторите, но в следващия момент светлината отслабна и едновременно с това тежкото тяло на майка му му изкара въздуха. Очевидно се беше изплъзнало. Изуолът лежеше и с мъка си поемаше дъх. До съзнанието му достигаха нетърпеливите указания на Макленън.

— Паркър! Придвижи спасителната ракета още напред и намести примката по-добре… Да, така ще стане. Опитай отново.

Още веднъж служещото му за убежище тяло на майка му започна да се повдига… и продължи да се повдига. Младият изуол се сви, поемайки с мъка въздух в измъчените си дробове. Всеки момент хората щяха да отличат неговото тяло от по-голямото. После щеше да дойде ужасната болка… от същия огън, който бе убил майка му, но много пъти по-силен.

Той се вцепени при мисълта за смъртта й и си спомни какво му беше казала за побеждаването на страха. Тя също знаеше за сигурната си смърт, но бе разкъсала стоманените пречки, за да достигне своя убиец и бе го погубила със сетни сили. Тези хора бяха много — безнадеждно много, — но по пътя му нямаше стоманени пречки. Ако се придвижеше достатъчно бързо…

Страхът му изчезна. Още миг и щяха да го видят. Той пое дълбоко дъх и опря задните крака си възможно по-здраво.

Сега! Изуолът се хвърли като освободена пружина към най-близката група хора и вълната на изненада и тревога от съзнанията на много човешки създания се стовари върху него с почти физическа сила. Бе незабавно последвана от единодушно смъртоносно намерение: „Да го убием! Да го убием!“ Оръжията им забълваха огън.

Заслепен от блясъка, той не видя една пролука между две изкривени подови плочи и един от краката му се плъзна в нея, и се заклещи. С фантастична бързина той отхвърли цялото си тяло на една страна, за да освободи крака си, без да го счупи. В резултат обаче се преметна и се плъзна безпомощно в една триметрова дупка на пропукания под.

Тази непланирана маневра му спаси живота… за момента. Въздухът над него пращеше от съсредоточения огън на дузина бластери.

В единия ъгъл имаше тъмен нащърбен отвор, достатъчно голям, за да се провре през него. Вероятно водеше към по-ниско равнище, до което можеше да има или да няма достъп отвън. Той реши, че няма. Онова равнище трябва да беше разрушено по-лошо от това и можеше лесно да стане фатална клопка. Най-близките хора щяха всеки момент да достигнат ръба на дупката. След като прецени възможно най-добре посоката, от която биха се приближили, той се сви и скочи. Премина малко над разкъсания остър ръб на дупката, приземи се до първия идващ човек и удари. Плисна кръв, човекът се строполи на пода, а изстрелът от оръжието му изсвистя безопасно във въздуха.

Изуолът без колебание се хвърли към двамата мъже зад него. Те не бяха стреляли, за да не ударят другаря си, а сега вече беше твърде късно за това. Изуолът блъсна единия с чупеща кости сила и размаза гърдите и стомаха на другия. Противопостави се на моментния си импулс да спре и да разкъса телата им със зъби, втурна се към най-близката пролука в корпуса, изскочи навън и рязко се отклони настрана. Почти веднага през отвора премина ревящ огнен сноп, който освети ярко снежния пейзаж.

Сняг! Чувството му за бурен триумф рязко спадна, когато странното бяло вещество, студено и меко, намали наполовина пъргавината му.

Ярък лъч светлина излизаше от кораба, плъзгаше се с ослепителен блясък върху снега и открояваше собствената му продълговата сянка пред него. Но осветяваше и един голям скален блок право отпред. Изуолът се мушна в чернотата зад него. Чу се оглушително съскане и скалата се разпадна на чакъл от яростния огън. Пламъците продължиха да прииждат и преминаха с пукот над гърба му, когато се гмурна в едно плитко дере. Тук обаче снегът беше на преспи, мек и дълбок, и придвижването му бе изтощително бавно, така че изуолът рискува да се отправи към скалистия ръб на дерето.

На два пъти се заравя в снега, та търсещите светлинни лъчи, осветяващи ръба, да не го открият. После хвърли поглед назад и зърна нещо, от което надеждите му спаднаха до нулата. Спасителната ракета се носеше над ръба право към него и половин дузина търсещи лъчи се разперваха като ветрило към земята и образуваха много трудни за избягване светлинни ивици. Единственото убежище, което можеше да го скрие, бе група дървета, но те бяха твърде далеч отпред и нямаше да ги стигне навреме. След секунди спасителната ракета щеше да бъде над него.

Наблизо имаше големи скални блокове, зарити наполовина в снега. Изуолът събра всичките си сили и скочи върху най-близкия, така че да не остави следи в мекия сняг, а от него се хвърли право долу сред скалите, подпъхна крака под тялото си, мушна глава в снега, изви гъвкавия си гръб в неестествена гърбица и замря.

Не можеше да види светлините на ракетата, но от мислите на наблюдателите в нея разбра, че не са го открили. Очевидно пилотът бе във връзка с командира при разбития кораб и одевешната ситуация се повтаряше, само дето този път мислите на пилота бяха тези, които стигаха пряко до изуола.

— Не виждам как би могъл да се измъкне, сър, но от него няма никаква следа.

— Сигурен ли си, че не се е отклонил някъде от ръба?

— Да, сър. Снегът е дълбок и от двете страни. Не би могъл да се отклони, без да остави следи. А няма никакво място, където да се скрие. Почакайте минутка. Точно отпред има група дървета и храсти — единствената наоколо. Не съм сигурен дали светлината на прожекторите ще може да проникне през нея, за да…

— По-добре се приземи и го потърси. И, за Бога, внимавай! Дадохме вече достатъчно жертви.

Изуолът се поотпусна, но не излезе от вдлъбнатината, която бе направил в снега. Той се топеше от топлината на тялото му и вдлъбнатината се разширяваше и го разкриваше, а шестте му крайника мръзнеха в леденостудената вода. В тропическия свят, от който произхождаше, водата беше в изобилието бе или хладка, или гореща. Младият изуол жадуваше за родния си свят с цялото си същество.

Внезапно той застана нащрек. Хората се връщаха към ракетата си.

— Няма го, сър. Прегледахме всичко педя по педя.

— Добре, Паркър. Обиколи още няколко пъти района от по-голяма височина и виж дали има някакво място, където би могъл да се скрие. Свържи се и с другата ракета. Тя трябва да е вече на път за базата. Кажи им веднага, щом заведат ранените в болницата, да се върнат тук с ловджийските кучета. Директорът твърди, че може да осигури десет. С тях ще можем да проследим това младо чудовище, независимо дали е оставило следи, или не. Гарантирам, че и шестте му крака ще окапят от тичане!

Изуолът наблюдаваше напрегнато как ракетата излита и се отправя наляво, набирайки височина. Щом тя се отдалечи на безопасно разстояние, той изскочи на ръба, изтича до дърветата и се подслони под големите им увиснали клони. Тук щеше да бъде в безопасност, докато кръжащата ракета напуснеше околността.

Пет минути по-късно вече беше на скалния ръб над обширната долина, която се извиваше смътно в далечината. Тук имаше много повече дървета, теренът бе пуст и начупен, покрит със сняг, и слабо проблясваше в безлунната звездна нощ. Наляво небето слабо пламтеше от някаква странна пулсираща светлина. Тя можеше да означава всичко в този странен свят, но можеше и да е доказателство за човешко селище. Тази посока трябваше да се избягва.

Изуолът скочи от перваза и се спусна в долината с равномерен бърз ход. Тук снегът беше по-твърд и той откри, че може да продължи, без да оставя дълбоки следи, особено ако заобикаляше преспите. Това щеше да направи невъзможно за човешките същества да го следват по въздуха или поне щяха да бъдат ограничени от скоростта на кучетата. Образът на последните не беше ясен, но изуолът беше подразбрал, че те са по-малки от човешките създания и по-малко интелигентни от тях. Но че към миризмите са също така чувствителни като него.

10.

Сивата дневна светлина бавно заля гористите снежни хълмове и младият изуол спря за почивка. Избра скрито кътче под надвиснал перваз и се подслони там от щипещия вятър. През дългите нощни часове бе устоял на неприятния студ чрез непрекъснато тичане и неговата превъзходна телесна машина бе снабдявала крайниците му с достатъчно топлина. Сега обаче се сви с притиснати към тялото крайници и не можа да задреме, докато не затопли достатъчно повърхността на заобикалящите го скални стени.

Една боязлива мисъл докосна съзнанието му — отчасти боязлива, отчасти любопитна, но най-вече наивна. За момент, полубуден, той си помисли, че това е негово собствено усещане.

Отне му само миг да отхвърли това предположение и се стресна, когато установи, че става дума за чуждо умствено натрапване. Отвори очи.

Един елен хрупаше оскъдните туфи кафява трева, които бе разровил на склона под него. Въртеше очи и излъчваше смесица от копнеж за храна и страх.

Храна? С жадни очи изуолът започна да изучава съществото и да оценява шансовете си да го убие. Снегът между тях варираше по дълбочина и твърдост, значи стремителността на атаката трябваше да дойде от началния му скок. Изуолът изтегли внимателно крака изпод тялото си, потърси по-здрава опора и се напрегна…

Месото ставаше за ядене, но не му хареса. Той гълташе бързо и на няколко пъти зарови муцуна в снега, та ледената влага да изплакне вкуса и дъха на кръвта. Плакнеше за пореден път устата си, когато в неподвижния въздух се раздаде някакъв звук.

Животински лай!

Идваше от много далеч, но в него имаше и слаб оттенък на мисъл, човешка мисъл, човешко намерение. Обезпокоен, изуолът се досети, че това са ловджийските кучета и че преследването е започнало.

Скочи на ръба, откъдето се откриваше по-добра гледка. Изправи се на задните си крака и протегна шия. От тази височина можеше да види на известно разстояние в долината собствените си дири от нощес. Пътят, който беше следвал, личеше ясно в снега. Не можеше да бъде сбъркан. Дори беше съвсем лесен за намиране. Той се поколеба за миг, после понечи да хукне, но внезапно по снега премина някаква сянка.

Изуолът замръзна. Момент по-късно съзря въздушната машина на по-малко от четвърт миля вдясно. Тя се спусна в долината на около миля от него, близо до оставената следа. От едната й страна се появи отвор и оттам изскочиха пет животни, които бързо се впуснаха във всички посоки. Сигурно това бяха кучетата. Тяхното нетърпение се чувстваше ясно във възбуденото им скимтене. Едно от тях намери следата му и залая. Минута по-късно и петте хукнаха към него през снега.

Прииска му се да побегне, накъдето му видят очите, но след кратък размисъл се закатери по скалистия ръб към планините, далеч от изгряващото слънце. Не беше лесно и докато вървеше с неуверени стъпки — ту тичешком, ту с бавни крачки, ту внимателно прескачайки опасни пукнатини — изуолът имаше неприятното чувство, че кучетата тичат право към него. Или че всеки момент техните господари, хората, ще се извисят над главата му и ще го застрелят. В съзнанието си видя втора въздушна машина да взима други кучета по-назад по следата и да ги пренася по-напред до нова, по-близка до него точка.

Изуолът бързо се спусна по стръмния склон и променяйки посоката, пресече една тясна долина, като машинално избягваше по-лекия път и инстинктивно заличаваше следите си, където бе възможно. Обаче нямаше никаква представа къде да се скрие. Понякога лаенето на кучетата отслабваше от огромното разстояние или се губеше в затрупаните със сняг долини, но звукът винаги се връщаше и го подтикваше да принуждава умореното си тяло да прави ново усилие. Когато червеникавото слънце най-сетне започна да потъва между два далечни остри върха и дългите сенки потъмняха, изуолът уморено установи, че засега е вече в безопасност.

Точно този момент беше чакал. С големи скокове се понесе през хълмистата местност под прав ъгъл на курса, който беше следвал, а после направи кръг и се върна на собствената си следа.

След малко, от сравнителната безопасност на едно покрито с храсти възвишение, той погледна в долината и видя двете кацнали машини. Мънички фигурки на хора се движеха в снега около тях, а малко настрана, подслонени до отвесна скала, се хранеха кучетата. Ловците, изглежда, бяха направили лагер за през нощта.

Изуолът не чака, за да се увери, а щом сенките на приближаващата се нощ се удължиха, се спусна по склона. Трябваше да направи голям завой, защото вечерният вятър беше променлив, но най-сетне стигна незабелязан до върха на отвесната скала.

Взря се с горящи очи надолу в десетте кучета. Те бяха вързани на група и някои вече спяха върху снега. Ужасна чужда миризма се носеше от тях и изуолът се досети, че като група са опасни. Но ако успееше да ги убие, щеше да се наложи да докарат по въздуха други и той щеше да има време да изчезне в тези обширни гори и планини.

Но трябваше да ги убие бързо. Хората можеха да изскочат за секунди от корабите и да го атакуват с неотразимите си оръжия.

Тази мисъл го изпрати с трясък надолу по склона по-бързо дори от лавината, която събори.

Първото куче го видя и скочи. Той долови изненадата му, чу острия предупреждаващ лай и почувства внезапната пустота в мозъка му, когато му видя сметката с един съкрушителен удар. Извъртя се и посрещна с челюсти второто, което тъкмо се хвърляше към врата му. Зъбите, които биха могли да пробият метал, щракнаха в кръвожадно здрава захапка. В устата му рукна кръв, смърдяща и неприятна на вкус. Той я изплю със слабо ръмжене и се обърна срещу осемте останали. Посрещна първото с вдигната, бронирана с остри нокти предна лапа.

Яките челюсти се опитаха да захапят тъмносиния му крайник, да го разкъсат на парчета. Но изуолът избегна атакуващите го зъби със светкавична бързина и прасна кучето по врата. Яките като стомана нокти се забиха дълбоко между плешките му и то полетя настрани. Синджирът се скъса, кучето тупна в снега и остана неподвижно. Вратът му бе счупен. Изуолът се изправи на задните си крака, за да се хвърли върху останалите… и спря. Кучетата се отдръпнаха от него с подвити опашки. Бяха победени, сплашени.

Той изчака, за да се увери. Крещяха хора, мяркаха се светлини. Но изуолът продължи да изследва мислите и чувствата на кучетата. Нямаше никакво съмнение — те бяха ужасени. Специално тази група кучета бе престанала да бъде опасна за него. Почувства се сигурен, че вече никой няма да може да ги накара да го преследват.

Обърна се, за да се отдалечи. Един прожектор блесна право в очите му и така го стресна, че той се хвърли в панически бяг. Когато беше вече в безопасност отвъд склона, някой започна да стреля с огнено оръжие по сенките зад него. Експлозиите осветиха небето.

Тази нощ спа спокойно и на зазоряване продължи пътя си. В средата на следобеда чу отново кучешки лай и се стресна, защото се бе самозаблуждавал въпреки здравия си разум, че напрягайки до краен предел всичките си сили, ще може някак си да изчезне в тази пустош.

Продължи да тича. Беше отчаян, и то не само от умора. Просто нямаше желание да живее. Не можеше да си представи, че ще е в състояние да нападне тази нова група кучета. Обаче щеше да се опита, когато се мръкнеше. Мина повторно по стъпките си, ловко и предпазливо, както преди. Разбираше добре опасността. Телепатичното му съзнание откри подготвената за него клопка от безопасно разстояние.

Оттегли се в тъмнината, объркан и обезпокоен. Движеше се, без да спира, по покритата със сняг земя. Нощта стана по-тъмна, защото облаци закриха звездите. Само неясната белота на снега му даваше възможност да вижда достатъчно ясно, за да избягва опасностите.

Стана по-студено. От север задуха вятър, отначало слаб, а после бурен. Заваля. Снежинките падаха полегато.

През цялата нощ той не отстъпи пред снежната вихрушка и студа, защото именно в тях усещаше безопасността, която търсеше. Неговата цел отново бе да увеличи разстоянието между себе си и своите преследвачи. Знаеше, че този път следите му ще бъдат покрити от навяния сняг.

С първата слаба светлина на зората бурята поутихна, но все още духаше на пориви. Измръзналият, отчаян и гладен млад изуол забеляза подобен на пещера отвор в един стръмен склон и уморено се отправи към него. В сянката на входа спря, защото видя някакво масивно тъмно същество, изправено на задните си крака.

Изненадата беше взаимна. Изтощеният изуол пое влажната миризма на животинска топлина, тежката воня на изпражнения и внезапния изблик на примитивни мисли. Досети се, че е изненадал чудовището заспало.

Друга мечка, осмеляваща се да нахлуе… грубо нарушение… отчаяна нужда да отхвърли мъглявината от дългия сън — тези бяха впечатленията му. Объркването на звяра внезапно премина в дива ярост, той нададе ужасен рев и нападна.

Ударът запрати изуола в снега, но не твърде далеч. Острите му нокти се забиха в замръзналата повърхност, той пъргаво скочи и безпощадно захапа огромното рамо на мечката.

Тя отвърна с рев и така го стисна, че почти го вдигна от земята, изкарвайки въздуха от дробовете му. Изуолът се помъчи да се освободи, но беше твърде уморен, за да води битка на живот и смърт с един толкова мощен хищник.

Долавяше у противника си лека уплаха, глупаво учудване и слабо желание да се оттегли и да обмисли положението, и реши да прекрати борбата. И сгреши. В мощната мечка бързо настъпи промяна. Тя стегна прегръдката си, захапа дълбоко изуола и изрева кръвожадно. Вече бе обзета само от гняв, свирепост и желание за убийство. С изненадваща скорост вдигна едната си яка лапа и замахна.

Ударът бе зашеметяващо силен и изуолът за миг загуби съзнание. Болката обаче го извади от вцепенението му и той светкавично заби зъбите си в лапата, дръпна рязко и чу пукот на разкъсани сухожилия и счупени кости. Едновременно с това включи в борбата средните си лапи и с дългите здрави нокти натисна корема на мечката. Разкъса кожата и мускулите и бръкна с кръгово, движение в телесната кухина на половинтонния звяр.

Контраатаката бе така бурна, че трябваше да сложи край на двубоя. Но мечката, потънала твърде дълбоко в яростта си, не осъзнаваше страхотното нараняване, което бе получила. В този момент изуолът би могъл да се измъкне, ако бе по-малко уморен. Мечката обаче изрева и, заслепена от болката, реши да повтори своя опит и стисна още веднъж противника си в отчаяна прегръдка.

Изуолът не можа да реагира бързо, но скорост не беше и нужна. Той уморено изпъна напред средните си крака, натисна надолу и всичките вътрешности на мечката се изсипаха на земята.

Никаква животинска ярост не би могла да се противопостави на такова опустошение. Мечката падна на снега, забълва кървава пяна и издъхна.

Изуолът лежа изтощен в смъртоносната й прегръдка, докато накрая мечката трепна в последна мускулна конвулсия и мощните й предни лапи се отпуснаха. Той се измъкна и влезе, клатушкайки се, в пещерата.

Неприятната меча миризма вътре не го възпря. Той почисти раните си с език, сви се на топло кълбо и заспа.

11.

Събуди се от усещането, че наблизо има животни. Впечатлението бе толкова ясно, че включваше и усещане за големина. Животните бяха много, но бяха доста по-малки от мечката.

В мисловния им поток имаше силно изразена бруталност и това го успокои. Нямаше заплаха от човешки създания, щом тези същества се чувстваха в безопасност. От звуците и от мисловните картини той подразбра, че ядат мечката. После заспа отново. Когато се събуди, още беше светло, а повечето от вълците си бяха отишли. През съзнанието му внезапно преминаха картини с пръснати върху снега кости и козина и впечатлението, че са останали четири звяра. Два от тях се опитваха да разчупят една тазова кост. Телепатичната картина не показваше ясно какво правеше третият. Но четвъртият душеше при входа на пещерата.

Изуолът тихо се изправи, готов за нападение. Мускулите му се изпълваха с енергия. При първото си събуждане беше твърде уморен, за да се обезпокои, че може да бъде притиснат до стената. Сега, отново силен, той тръгна към входа и го достигна, тъкмо когато вълкът бавно и предпазливо бе тръгнал напред. Погледнаха се очи в очи само на метър един от друг.

Това животно бе по-свирепо от кучетата и дори от мечката. И въпреки това след едно дълго зъбато ръмжене вълкът отстъпи, обърна се и се измъкна. Изуолът прочете в мислите му не страх, а уважение. Разпозна също и чувството на утолен глад. Ситият вълк нямаше никакъв интерес да безпокои едно странно, много по-голямо и по-мощно същество.

Изуолът обаче беше неспокоен. Чувстваше, че трябва бързо да заличи всички следи от смъртта на мечката. Струваше му се, че пръснатите кости, кичурите козина и покритият с кървави петна сняг, както и значителното количество животински отпечатъци биха могли ясно да се видят от въздуха, така че излезе навън.

Наблизо имаше два вълка и на около двеста метра — още два. По-близките го гледаха с изпълнени с ярост очи, но се отдръпнаха, когато изуолът пристъпи напред, и се отказаха от недооглозганите кости. Без да им обръща внимание, изуолът зарови всичко, което намери, и заглади възможно най-добре снега. После се върна стъпка по стъпка заднишком в пещерата, като едновременно заличаваше оставените следи.

Спа спокойно цяла нощ в сърцето на склона. На следващия ден пак спа, но на пресекулки, поради острите пристъпи на връщащия се глад. Около пладне започна да вали. Когато снеговалежът се усили, изуолът се осмели да излезе от пещерата. Имаше определена цел. Спомни си, че недалеч оттук бе пресякъл някакъв замръзнал поток, както и за други подобни потоци, под чийто лед бе почувствал наличието на форми на живот. Струваше си да проучи това.

Счупи леда над един бързей и клекна над дупката да чака. Ту близо, ту далеч, от водата се излъчваха елементарни мисли. Два пъти зърна проблясващи форми в пенливия поток, но само ги наблюдаваше, без да предприема нищо.

Третия път потопи предния си десен крак в ледената вода и го задържа в нея известно време, докато рибата се приближи.

После дръпна лапата си с едно-единствено светкавично движение. Пръски и риба изхвърчаха върху леда. Изяде с удоволствие вкусната мръвка. За разлика от елена, рибата имаше приятен аромат.

За един час улови и изяде още четири риби. Не се беше заситил, но остротата на глада беше притъпена. Когато се върна в пещерата, вече се стъмваше.

Потънал в мисли, той се настани да прекара нощта. Чувстваше, че непреодолимите проблеми от изминалите няколко дни са решени, и то много по-успешно, отколкото бе очаквал. Сега разполагаше с убежище срещу враговете си, подходящ подслон и дори неочакван източник на вкусна храна. Всички тези неща беше постигнал сам, като първи истински тест за зрялост и беше сигурен, че майка му щеше да бъде страшно горда, ако можеше да узнае.

И въпреки всичко това изпитваше смътна неудовлетвореност. В края на краищата, беше осигурил само своето собствено бягство. Бе направил малко или не бе направил нищо, за да отмъсти за смъртта на майка си.

Колко човешки живота правеше това? Той реши, че на цялата планета едва ли има достатъчно човешки създания за тази цел. Определено те бяха съвсем малко в този отдалечен район, а погледнато реалистично, шансът да се добере до по-гъсто населени области бе твърде малък.

Все пак от съзнанията на своите преследвачи бе получил мимолетни картини на намиращи се наоколо села и колонии. В края на краищата, сигурно щеше да успее да достигне едно или повече от тях и да отмъсти поне частично, преди да бъде убит.

Но още бе рано. Беше глупаво да си въобразява, че преследването е завършило. Щеше да е най-добре, ако се показва възможно по-малко през следващите няколко дни, а след това да използва предимството на снежните вихрушки, за да се измъкне постепенно от хълмовете.

На четвъртия ден се случи нещо, което измени плановете му. Докато се движеше по коритото на потока и търсеше подходящо място за риболов, той стъпи с най-задния си ляв крак в капан за бобри.

Щракването на металните челюсти го накара да подскочи, а мигновената болка — силно и рязко да се дръпне. Точно тази реакция нарани тежко крака му, защото силата бе толкова голяма, че капанът разкъса плътта и засегна сухожилията.

Изуолът се сви от болка, огледа хваналото го съоръжение и след няколко секунди разбра как действа. Натисна пружините, освободи се и тръгна на пет крака по течението на потока. Искаше му се да се върне в пещерата и да остане там, докато кракът му оздравее. Но не смееше. Дали щяха да открият капана с освободената пружина скоро и дали щяха да го свържат с него, това бяха спорни въпроси. Но нямаше съмнение, че тази област вече не е безопасна.

Призори той намери място за почивка под една надвиснала скала и спа там през по-голямата част от деня. След пладне се спусна предпазливо в коритото на потока, откри място, където ледът бе най-тънък и върху бързей, и го проби с помощта на тежък камък. След това налови малко риба.

Цялата тази нощ и следващата изуолът се движеше по коритото на потока. На третия ден го събуди познатият звук на съскащи реактивни двигатели. Той надникна предпазливо от скривалището си и видя малък летателен апарат да минава ниско над коритото на потока.

Дръпна се да се скрие и изведнъж една ясна мисъл, изглежда, насочена право към него, докосна съзнанието му.

„Изостави незабавно този поток. Твоите следи са забелязани и търсенето е започнало. Казвам се Джеймисън и се опитвам да се свържа с властите, за да ти спася живота. Но може да стане твърде късно за това. Изостави незабавно този поток. Твоите следи са забелязани…“

Въздушният кораб отмина, изчезна от полезрението му и излезе извън обсега на долавяне на мисли. Младият изуол остана още известно време на мястото си. Разсъждаваше напрегнато.

Беше ли това капан, замислен, за да го заловят на открито, докато е още светло?

Реши, че не. Но този човек бе от хората, отгатнали тайната на изуолите. В действителност неговото приятелство, доколкото бе истинско, бе по-опасно за расата на изуолите, отколкото смъртта на майка му и неговата собствена смърт.

Младият изуол почувства огромно нежелание да умре без бой. Той изскочи от своето укритие и се отправи срещу течението — в посоката, откъдето бе дошъл. Рано тази сутрин бе минал покрай дълбока вдлъбнатина, осеяна с остри камъни. Не беше много далеч.

Достигна я, но кракът започна отново да го боли. Без да обръща внимание на болката, той тръгна по най-непроходимия път. Скалистият терен се издигаше все повече и изуолът скоро се добра до един хребет на сто метра над потока.

Все още не се виждаше никакъв летателен апарат и никаква следа от преследвачите. Облекчен, изуолът се отправи към следващия проход в далечината.

Нощта се спускаше, когато стигна до нещо като безкрайна неприветлива пустиня. Зад него изгря почти пълната луна, а небето оживя от странни светлинки, които той започна да възприема като някаква особеност на самата планета.

Първите слънчеви лъчи го завариха капнал и с крак, който непрекъснато щракаше от болка. Но много по-обезпокояващ беше просветляващият свят пред него — морски бряг с пръснати човешки жилища и сив океан, докъдето му стигаше погледът.

Изуолът спря неуверено и се огледа. В известен смисъл това място бе от вида, който търсеше. Тук имаше много човешки създания, на които можеше да си отмъсти. Но не и докато преследвачите бяха по петите му и докато раната на лапата му пречеше на всяка крачка. Трябваше да заобиколи това селище, да се върне в планините и да се крие, докато…

Изведнъж иззад близките дървета се появи нисколетящ апарат и след миг бе над главата му. Беше същият, който бе видял предишния ден при рекичката. Изуолът хукна, но летателният апарат го следваше лесно като повтаряше всяко негово извиване или обръщане и същото ясно съзнание, което се беше обърнало към него вчера, сега излъчваше серия от резки бързи мисли.

„Аз няма да ти причиня зло. Ако исках това, вече щеше да си мъртъв. Вече си бил забелязан на няколко пъти и за твоето присъствие е съобщено. Понеже знам от коя посока идваш, успях да те намеря пръв. Но цялата тази област е нащрек и я претърсват с други кораби. Престани да бягаш или ще бъдеш открит!“

Изуолът се почувства безпомощен. Разкъсваше се между призива за предпазливост от страна на разума си и изгарящото безпокойство от факта, че не е в състояние да се изплъзне от преследвача си. Но след по-малко от минута въпросът се реши сам. Той видя пред себе си група къщи, зави да ги избегне и зърна втора ракета да се движи бавно на по-малко от миля от него. Мушна се в някакви храсти и се сви там.

Малкият кораб се спусна и кацна почти до храстите. Капакът на един отвор се плъзна настрана, но не се появи никой. Вместо това до изуола достигнаха бързи мисли.

„Вчера се опитах да те насоча към открито поле, но сега, когато си дошъл в тази населена част, има само един начин, по който мога да ти спася живота. Ще трябва да влезеш в задното отделение и да ми позволиш да те заведа до място, където ще бъдеш в безопасност. Не, не мога да те пусна отново на свобода, но мисля, че мога да гарантирам, че няма да ти бъде причинено зло. Другият кораб се приближава! Хората на него не вярват, че си разумно същество и че си нещо друго освен заплаха за живота на хората, а няма никакво време да ги убеждавам в истината. Ако не действаш бързо, те ще те убият! Разбираш ли?“

Спасителната ракета беше вече само на неколкостотин метра и кръжеше над един съседен храсталак. Очевидно претърсваха грижливо навсякъде.

Изуолът чакаше напрегнато. Бе сигурен, че следите му са неразличими върху кишавия отъпкан сняг и имаше шанс спасителната ракета да тръгне в друга посока. Но още докато наблюдаваше, тя се издигна и се понесе право към него.

„Бързо! — достигна до съзнанието му настоятелната молба от малкия кораб. — Ще бъде много по-добре, ако не те видят да влизаш.“

Изуолът още се колебаеше. Изпитваше силно нежелание да се откаже от така трудно извоюваната свобода, дори за да спаси живота си. След това, в последния възможен момент, не размишлението върху личната му безопасност го накара да вземе решение, а онова, което бе изрекъл неговият бъдещ защитник: „Хората на него не вярват, че си разумно същество…“ Това означаваше, че човекът в чакащия кораб е единственият, който вярва. И че ако този човек бъде убит, това знание ще умре с него.

12.

Като се сниши до земята, изуолът се плъзна бързо към кораба и скочи в отвора. Вратата щракна след него, затваряйки го в тъмнината, но не и преди да види, че помещението е съвсем празно. Имаше само два малки вентилационни отвора. Той приседна на задните си крака.

Странно, осъзнаването, че няма да има непосредствена възможност да убие притежателя на жизненоважната тайна, не го разочарова особено. Той просто мрачно прие факта, че нещата ще следват своя обективен ход независимо от всичко, което бе решил да направи.

После някъде от вътрешността на кораба дойдоха мисли, които се записаха в съзнанието на човека в съседното отделение и едновременно с това предизвикаха едва доловими звуци през металната преградна стена.

— Доктор Джеймисън! Изглежда, винаги сте навсякъде преди нас. Да сте виждали случайно онова бедно малко чудовище?

Беше същото мощно съзнание, което даваше заповеди при разбития кораб преди много дни. В него имаше зле прикрита враждебност.

След кратка пауза последва любезен ироничен отговор:

— Съвсем сигурен съм, че е напуснало този район, командир Макленън.

— Наистина ли? Е, скоро ще установим. По следите му има шест кучета, съпровождани от другата спасителна ракета. Хубава свежа диря, ако се съди по скоростта им. Този път няма да спрем, докато не го настигнем, където и да е. Твърде жалко, че не успяхте да убедите специалния пълномощник, че звярът е достатъчно безобиден при опит да бъде заловен жив… но може би ще ви бъде позволено да го притежавате препариран.

Джеймисън не отговори. Изуолът усети, че корабът набира скорост.

Изминаха няколко минути.

— Джеймисън! — Това бяха гласът и мисълта на командир Макленън — и двата с гневен оттенък. — Незабавно кацнете или ще бъда принуден да ви взривя!

Изуолът прочете тревога и объркване в съзнанието на човека в съседното отделение. Имаше също нерешителност и колебание как да процедира по-нататък: дали да приземи кораба, или да се изплъзне, като го насочи с пълна скорост към планините и ниско надвисналите облаци. Но тази нерешителност не пролича в изпълнения с възмущение отговор на Джеймисън.

— Какво означава това, командире?

— Блъфирането изобщо няма да ви помогне. Джеймисън! Един от местните жители е видял всичко от къщата си. Видял е кораба ви да маневрира, взел е бинокъла си и е наблюдавал как кацате. Видял е как звярът влиза при вас. Какво направихте? С парче храна от неговата собствена планета ли го подмамихте? Предупреждавам ви, Джеймисън, нашите оръдия ви държат на прицел. Ако не започнете да се спускате, докато преброя до три, ще дам заповед за откриване на огън. Едно… две…

Изуолът почувства, че подът под него започна да потъва. Но точно преди това усети в съзнанието на Джеймисън една светкавична серия мисли, която показваше като на филм свалянето на кораба, гибелта на Джеймисън при катастрофата и оцеляването на изуола, за да бъде убит впоследствие от безпощадните оръжия на онези в другия кораб. А заедно с картините имаше и чувство на разочарование и искрено съжаление за неуспеха на жизненоважен план.

Твърде странно. Съзнанието на този човек изглеждаше съвсем различно от съзнанието на онзи, който бе убил майката на изуола. В това съзнание нямаше никакво желание да убива онези в другия кораб, макар те да заплашваха живота му. Освен това липсваше и страх.

И сега, насочен към него, потече бърз поток мисли от съседното отделение.

„Няма никакво време да ти обяснявам надълго и широко, но трябва да разбереш едно много важно нещо. Ти знаеш, разбира се, защо изуолите са избрали да скриват своя разум: те се страхуват, че ще бъдат унищожени, ако човешките създания открият този факт. Това щеше да бъде вярно, ако някоя от двете страни имаше повече право над Планетата на Карсън от другата. Като прости животни, каквито вие изуолите се преструвате, че сте, не можете да имате такова право според Междузвездното законодателство. Но като разумни създания и местни обитатели вие бихте имали възможно най-очевидното право. Изуолите не могат никога да изгонят човешките създания от Планетата на Карсън с груба сила. Но като една разумна раса, вие можете да ни помолите да си отидем веднага, щом бъдете в състояние да защитавате своята планета, а ние ще бъдем длъжни да го сторим. Заложил съм на карта професионалната си репутация и личната си безопасност, за да те представя на нашите органи на властта с надеждата да им докажа, че ти и твоят вид сте разумни същества и че ние трябва да спрем да ви убиваме и да започнем да търгуваме с вас. Естествено аз не мога да направя това без твоето пълно сътрудничество.“

В момента, в който човекът свърши, лек шум показа, че корабът е докоснал земята. Изуолът бе опитал здравината на стените на отделението, натискайки ги с всичка сила, но никъде не откри слабо място. Дори двата вентилационни отвора бяха пробити направо в дебелите стоманени панели.

Джеймисън продължи забързано:

„Хората в другия кораб, както вероятно знаеш, са военни и им е възложено да те проследят и заловят жив или мъртъв. Преди няколко дни, когато пристигнах на Земята и научих за това положение, помолих да ми бъде възложено издирването, тъй като командир Макленън не бе успял да те открие. На молбата ми бе отказано, защото наблегнах на важността да те заловя жив, а ти бе считан за голяма заплаха. Тук съм против желанието на Макленън. Според него военните са по-добре екипирани, за да се справят с такъв вид работа.“

Изуолът приемаше разказа на Джеймисън само с част от съзнанието си. Една друга част от него усещаше с нарастваща сила натиска на мисли отвън. Мислите бяха смесени. Някои от тях — повече враждебни — изглежда, бяха насочени срещу Джеймисън. Долавяше се чувство, че той е постъпил нечестно. Но тук-там имаше и възхищение от начина, по който Джеймисън бе извършил нещо, считано от тях за невъзможно.

Смесицата от мисли няколко минути непрекъснато увеличаваше силата си, после нарастването спря. Очевидно другият кораб бе кацнал до техния.

„Положението вече е извън моя контрол — завърши бързо Джеймисън. — Но ти можеш да помогнеш на двама ни като ми кажеш какво е намислил Макленън — какви са неговите планове — веднага щом те станат очевидни за теб. Или може би вече ги усещаш?“

Изуолът седна надменно на задните си крака. В действителност той все още не беше отвърнал нищо. И определено нямаше да бъде измамен с такава плитка уловка, макар да нямаше никакво доказателство, че намерението на човека е такова.

13.

Картините от съзнанието на Джеймисън показваха, че той е отворил вратата на командната зала и излиза навън, за да срещне няколко мъже с насочени към него оръжия.

Гласът на Макленън, който все още беше в другия кораб, се чу във високоговорителя:

— Докторе, в момента съм твърде удивен от вашия незаконен акт, за да реша какво да предприема спрямо вас. Отстъпете настрана.

Джеймисън не отговори нищо, но се отстрани от кораба според указанията.

— Добре, Карлинг, действай — нареди грубо Макленън.

Един от мъжете, който носеше малък метален цилиндър, отиде в командното отделение, току-що освободено от Джеймисън. Последва серия металически звуци, след което Джеймисън заговори с рязък тон:

— Предупреждавам ви, командире, че ако нараните този изуол, който е самонадеян безпомощен затворник, ще ви е доста трудно да се оправдаете.

— Не се бойте, доктор Джеймисън. Вашето другарче няма да пострада. Само счетох за необходимо да инспектирам отделението, за да разбера дали е подходящо за транспортирането на един така опасен звяр в цивилизацията. Газът само ще прати животното в безсъзнание за срок от няколко часа.

— Газът няма да въздейства на този екземпляр, защото е предварително предупреден — каза Джеймисън.

— Ах, да — отвърна иронично командирът. — Вашата любима теория. Е, ще видим дали е достатъчно умен, та да задържи дишането си за две-три минути. Карлинг, скачи ли вече приспособлението? Ако да, отвори клапана.

— Слушам, сър.

Изуолът пое дълбоко въздух, щом чу съскащия звук, и задържа дъха си. Нямаше представа колко време са три минути, така че легна вяло, готов да спре дишането си до безсъзнание, ако се наложи.

Междувременно, извън кораба, Джеймисън каза:

— Предупреждавам ви, командире, че правите опасна грешка, като разчитате газът да упои това същество.

— Искате от нас да повярваме, че звярът знае, че го обгазяваме, само защото говорим за това или по-точно, че разбира нашата реч ли?

— Той чете съзнанието.

Изявлението, изглежда, накара Макленън да млъкне. Изуолът долови промяната в мислите му, внезапното частично приемане на казаното от Джеймисън.

— Сериозно ли говорите? — попита бавно Макленън.

— Никога през живота си не съм говорил по-сериозно. Изуолите са съвършени телепати и са единствените в познатата ни вселена същества, които могат да приемат от и да предават на нетелепати.

— Би било идеално, ако можехме да имаме такъв телепат на борда на всеки кораб — каза замислено Макленън.

— Наистина — съгласи се Джеймисън. — И това е само една от многото възможности.

Колебанието на Макленън приключи. Той беше решителен човек.

— Все пак ще трябва да се уверим, че звярът ще остане затворник и няма да нанася повече никакви вреди — каза той. — Карлинг, дай му още пет минути от този газ. После отвори вратата.

Пет, тридесет… шестдесет минути — това нямаше никакво значение. Изуолите бяха земноводни и час и половина би било най-вероятното време, необходимо за сигурното упояване на някой от тях.

Обстоятелството, че Макленън бе приел донякъде теорията на Джеймисън стана причина изуолът накрая да вземе твърдо решение. Сега или никога. Джеймисън трябваше да умре, и то по такъв начин, че моментната вяра на Макленън в разумността на изуолите да бъде разбита завинаги.

Той се раздвижи, така че да може да действа мигновено, после се отпусна, защото усети, че Джеймисън се е приближил и се кани да погледне през единия отвор.

— Командире, моля настоятелно да преустановите използването на този газ — протестира остро Джеймисън. — Никой не знае какво е влиянието му върху един изуол.

— Нали го използвахте, когато ги заловихте.

— Имахме късмет.

— Добре, Карлинг — каза Макленън. — Спри газа и отвори вратата. Всички се отдръпнете.

— Какво възнамерявате да правите? — попита Джеймисън.

— Ако е в безсъзнание, просто ще го пренесем при нас.

Джеймисън, изглежда, се примири и предложи:

— Нека аз да му сложа ремъците.

Изуолът видя мислено как Джеймисън пристъпи към вратата, която в момента се отваряше, и скочи напред.

Вратата се отвори широко и изуолът и човекът се оказаха лице срещу лице. Трите подредени в линия стоманеносиви ясни очи бяха на едно равнище със спокойната, немигаща двойка кафяви.

Зад човека имаше нервно суетене на няколко напрегнати съзнания. Изуолът ги измести на заден план в мислите си.

Ставаше нещо удивително. Въпреки своето отчаяно намерение той се колебаеше. Смътно разбра защо. По-рано, преди няколко дни, бе убил хората безмилостно, защото за тях той беше звяр, а те за него и неговата раса — врагове.

Сега беше различно. Този човек беше приятел, извън всякакво съмнение. И още нещо. Те бяха две застанали едно срещу друго разумни същества и въпреки че изуолът съзнаваше това само смътно, той чувстваше родството, което съществуваше помежду им, след като вече бяха осъществили контакт.

Разбираше с една отдалечена част на съзнанието, че между разумните форми на живот винаги има известен антагонизъм. Неговото емоционално развитие обаче не бе стигнало до тази точка, така че в момента доминираше чувството за комуникация и родство.

И тогава Джеймисън заговори с нисък плътен глас. Думите бяха неразбираеми за изуола, но мислите бяха ясни.

— Аз съм твой приятел и стоя между теб и сигурна смърт. Не защото тези хора са твои врагове, а защото ти не им позволяваш да бъдат твои приятели. Ти можеш лесно да ме убиеш. Зная също, че не считаш живота си за важен. Но помисли върху следното: докато ние стоим тук, някой изуол на твоята родна планета може би убива човешко създание или то убива него. И макар да ни разделя огромно разстояние, в твои ръце е да решиш сега дали тези безсмислени убийства ще спрат скоро, или ще продължат още дълго. Не мисли, че ти предлагам лесен, непочтен изход. Задачата да се установят хармонични отношения между изуолите и хората няма да бъде проста. Много членове и от двете раси трябва да бъдат убедени. Ще срещнеш много хора, които гледат на всички създания като на твърде различни от себе си, като на животни и вследствие на това — като на по-нискостоящи от тях. Невежите не управляват този свят, но те може да поставят на изпитание твоето търпение. Мнозина от твоята раса ще гледат първоначално на теб като на предател, просто защото не разбират истината подобно на тези хора тук зад мен. Работата да ги накараме да разберат може да се окаже дълга и трудна, но с твоя помощ тя може да бъде извършена. И тя трябва да започне веднага.

Джеймисън се обърна спокойно с гръб към изуола и погледна останалите. Командир Макленън го гледаше втрещено.

— Командире — каза Джеймисън, — бихте ли изпратили някой от вашите хора да ми донесе аптечката от командното помещение? Нашият гост има лоша рана на крака.

Макленън примигна и, без да каже дума, погледна един от своите хора и кимна. Човекът се запъти към кораба.

— Той обаче има и пет други крака, здрави — добави Джеймисън, — така че никой да не прави грешката да се опита да затвори вратата, преди да сме сигурни, че той желае това.

Изуолът стоеше като статуя. Мъчителното раздвоение на съзнанието му се увеличаваше с всяка изминала минута.

Дори колебанието му издаваше на присъстващите, че той не е обикновено животно.

Подчиненият на Макленън се върна с малка чанта и я подаде на Джеймисън възможно по-отдалече. Джеймисън се обърна, постави чантата на прага, погледна пак изуола в очите и каза спокойно:

— Легни, ако обичаш, и ми дай крака си. Мисля, че ще мога да ти помогна.

Съзнанието на човека беше широко отворено и в него нямаше ни най-малка неискреност — Джеймисън от все сърце желаеше да помогне.

И в момента, в който взе решението си, изуолът осъзна, че то е било неизбежно. И почувства огромно облекчение, когато легна и протегна ранения си крак към човека.

14.

Големият град бе обгърнат в мъгла. Градът на Кораба. Джеймисън вече бе телефонирал на жена си от самолета и това бе за нея първата вест, че се е върнал. Тя на свой ред бе побързала да се свърже с Диди на Игралната площадка и между тримата се състоя вълнуващ разговор.

Тяхната пламенност го накара да се почувства виновен, защото трябваше да й се обади веднага при завръщането си. Беше отсъствал в космоса четири месеца и половина и знаеше, че тя би се разстроила, ако откриеше, че се е забавил още, макар за да спаси живота на един млад изуол. Така че беше решил да не й казва за това.

Сега си блъскаше главата с проблемите, които стояха пред мъжете и жените от тази епоха. Всичко — семеен живот, грижи за децата, любов и лични желания — отиваше на второ място след всепоглъщащите изисквания на стогодишната война с рулския враг. След по-малко от час щеше да си бъде у дома. Щеше да има целувки, примесени със сълзи, защото Веда бе емоционална жена. Той знаеше, че за кратко тя щеше да отговаря на неговата страст, после за известно време нейното желание щеше да превишава неговото и накрая пламъкът щеше постепенно да отслабне. Междувременно той щеше бързо да се потопи в работата на своя висок управленски пост, който напоследък напускаше все по-рядко. На пръстите на едната ръка се брояха проблемите, които го откъсваха от бюрото. Един от тях беше идеята му относно изуолите.

Два факта я бяха направили значима за шефа на Научния отдел. Първо, на никой друг не му бе хрумнало, че изуолите може да са разумни и поради това не можеше да се има доверие на никого, че ще вземе на сериозно проекта за залавянето на едно или повече от тези същества. Второто бе фактът, че тази работа бе свързана с Планетата на Карсън, един от трите стълба на човешката защита срещу рулите. При сложилите се обстоятелства тепърва трябваше да се мисли поновому за изуолите. Така че поне засега Джеймисън щеше да остане зад бюрото си.

Един ден, скоро след залавянето на младия изуол, Джеймисън седеше в кабинета си и провеждаше достатъчно важна среща, за да предизвика вниманието на „шефа“.

— Тук! — каза Тревор Джеймисън, забоде върха на молива в едно зелено петно на картата и вдигна поглед към якия мъж срещу себе си. — Точно тук, господин Клъги, е мястото, където трябва да бъде построен лагерът.

Айра Клъги се наведе и се взря в посоченото място. Изглеждаше озадачен. Накрая раздразнено попита:

— Защо точно на това място?

— Много просто — отвърна Джеймисън. Не му беше по сърце да третира зрял мъж като малко дете, но войната рул — човек изискваше от висшите ръководители да играят много игри. — Цялата цел на проекта е да се вземе течност от рожбите на тези лимфни зверове на Майра за нашите лаборатории — бързо и качествено. Обитават главно тази гориста област. Следователно лагерът трябва да бъде разположен в нея, ако искаме да постигнем по-бързи резултати.

Не можеше да не разбере гневната реакция на Клъги. Щеше да е добре, ако не получеше юмрук в носа. За миг космонавтът сви юмруци, но успя да запази самообладание и само преглътна.

— Господин Джеймисън — каза вече по-спокойно Клъги, — както знаете, ние сме направили предварителен оглед. Човешкият опит не познава подобна гора. Тя гъмжи от младите на тези лимфни зверове и от хиляди други смъртоносни същества. Ето тук — отсече той, след като се изправи и наведе над топографската карта на планетата Майра, — тази планинска местност е достатъчно лоша за построяването на лагера, но животинският и растителният живот могат да бъдат надвити, а климатът е поносим. Можем да се разположим тук, да отиваме периодично на смени до гората и да се сдобием с всичкия сок, който искате. А така е също и по-евтино, ако вземете предвид цената за разчистване и поддържане на място в гората.

Според Джеймисън този анализ бе достатъчно разумен. Ако Клъги беше агент на рулите, то той се държеше наистина много добре. Джеймисън знаеше, че реакциите на Клъги се изследват от психотехнически екип в едно друго помещение, където се прожектираше цялата сцена. Ако космонавтът направеше някаква грешна стъпка, на контролното табло върху бюрото на Джеймисън щеше да светне предупредителна лампичка. Но таблото оставаше тъмно.

— Поради причини, които не е разрешено да дискутираме — настоя Джеймисън, — лимфната течност е твърде жизненоважна, за да се безпокоим за цената на нейното получаване. Трябва да я имаме, и то бързо. Освен това договорът, ако го приемете, ще бъде, разбира се, придружен с допълнително заплащане, одобрено от нашите финансисти.

— Оставете заплащането! — сопна се рязко Клъги. — Не съм споменал за заплащане! По-важно е, че излагаме няколкостотин добри професионалисти на излишни опасности.

— Не съм съгласен, че са излишни — каза Джеймисън. Сега натискаше здраво, за да предизвика ответна реакция. — И поемам пълната отговорност за своето решение.

Клъги се отпусна бавно на стола си. Дори под тена от многото слънца се видя, че е почервенял от гняв. И все пак запазваше самообладание.

— Вижте какво, господин Джеймисън — каза той, — на границата на джунглата има доста високо възвишение, нека го наречем хълм. Упоменат е в моя рапорт. Не бих нарекъл мястото добро, но му липсват някои от най-лошите черти на долините. Ако правителството настоява за лагер в близост до източника на доставка — или по-скоро, ако вие настоявате, тъй като имате пълната власт, — ние ще го построим на този хълм. Но казвам ви без заобикалки: това е най-близкото място, на което мога да помоля моите хора да останат, дори това да ми коства договора.

Джеймисън беше определено недоволен от себе си. Осъзнаваше колко безразсъден сигурно изглежда на този практичен инженер. Но върхът на молива му се върна върху зеленото петно и твърдо се забоде в него.

— Тук — натърти той.

Това преля чашата. Клъги скочи от стола като стоманена пружина, стовари юмрук върху бюрото и кресна:

— По дяволите! И вие сте като другите незаслужено възвеличавани нищожества! Седите зад това бюро толкова дълго, че сте загубили всякаква връзка с действителността, но си мислите, че можете да се правите на твърд и нареждате всичко да стане по най-трудния възможен начин, дори ако излагате на опасност живота на много по-добри мъже от вас самия! Де да можех да те натикам само за пет минути в този зелен ад, точно където е върхът на молива, та да видим дали ще искаш лагерът да е там!

Това беше избухването, към което се стремеше Джеймисън. И все още нямаше никакъв предупредителен сигнал. Почувства облекчение. Оставаше само да завърши разговора, без да разкрива, че всичко е било тест.

— Знаете ли, господин Клъги — каза сериозно той, — изненадан съм, че намесвате личности в тази чисто правителствена работа.

Погледът на Клъги беше все така твърд, макар и вече малко по-спокоен.

— Господин Джеймисън — каза прегракнало той, — човек, който поставя другите в невъзможно положение само поради свой каприз, вече въвежда елемента личност. Ако искате лагерът да бъде построен там, можете да си го построите сам. Аз ще наредя на моите хора да се върнат на Земята. По дяволите и договорът, и парите ви!

Клъги се обърна и излезе. Джеймисън не се опита да го спре. Тестът още не беше завършен напълно. Решаващият момент беше дали Клъги ще изпълни заканата си да повика своите хора обратно от Майра 23 и така да се откаже от всичките си претенции към договора. Това беше нещо, което рулите никога нямаше да направят — да се откажат от контрол над един приоритетен проект като този за лимфната течност, — та дори лагерът да трябваше да се построи върху вулкан. Те не биха помислили да се преструват на чак толкова загрижени за човешкия персонал.

Тревор Джеймисън набра някакъв номер и натисна един ключ върху таблото на бюрото. Светна екран, показващ група от трима мъже — психотехническия екип, който бе следил Клъги със свръхчувствителните си уреди.

— Е — каза Джеймисън, — изглежда, че Клъги е чист. Не смятате ли и вие така, господа?

Един от мъжете се усмихна.

— Този пристъп на гняв е типичен за него, гарантирам.

— Дано успея да го убедя да се заеме с работата след този скандал — каза мрачно Джеймисън. — И да се надяваме, че рулите няма да го докопат, преди да сме се отправили за Майра.

Това беше гибелното нещастие на човечеството. Никой не можеше да бъде сигурен, даже тук, на родната планета на Човека. Никъде в контролирания от хората сектор от галактиката дейността на рулския шпионаж не бе така добре организирана, както на самата Земя, въпреки интензивния непрестанен контрашпионаж. Причините за това положение бяха отпреди сто години, през съдбоносните за човешката история времена, когато първата разрушителна рулска армада беше дошла от един тъмен район, простиращ се отвъд ръкава на галактиката.

Над хиляда планетарни системи бяха загубени за хуманоидите, преди те да успеят да мобилизират своите флоти и да контраатакуват с достатъчна сила, за да спрат напредването на врага. Няколко години обширната линия на бойните действия се бе задържала постоянна — студената безмилостна решителност на рулите бе посрещната от човешката самоотвержена храброст, а по-старата и по-добре балансирана наука на врага бе компенсирана от несравнимата творческа сила на човешкия ум при стресови условия.

После, когато един след друг човешките военни планове не успяха, а част от най-секретната стратегия бе предугадена, рулите започнаха отново неумолимо да се придвижват напред. Това можеше да означава само едно: шпиони събираха информация в полза на врага.

Способността на рулите да управляват светлината посредством клетките на своите тела и тъй да изменят своя облик не беше подозирана, докато един ден някакъв „човек“ не бе взривен при опита си да избяга, след като бил хванат да преглежда секретните папки на Научния съвет. Когато вместо човешки труп охраната бе видяла някакъв многокрак и многорък червей, хората за пръв път заподозряха ужасната опасност, която ги заплашваше.

За броени часове бронирани коли и въздушни патрули претърсиха всеки град до последната затънтена улица на хиляди планети, като изкарваха гражданите от всички сгради и използваха радар за очертаване на техните истински форми.

При тази акция само на Земята бяха открити и екзекутирани сто хиляди рулски шпиони. Но оттогава търсенето не преставаше. Рулите скоро разработиха допълнително устройство, което им позволи да парират всички, освен най-сложните, синхронизирани радарни системи.

И така, десетилетие след десетилетие, равносметката показваше, че рулите печелят. Те бяха някаква силиконо-флуорова форма на живот, почти неподатлива на химикалите и бактериите, които влияеха на хората. Непреодолимият проблем за хората беше да намерят в своята част от галактиката някакъв организъм, който би им дал възможност да опитат бактериологична война.

Именно лимфните зверове бяха този организъм. Дори Айра Клъги беше заблуден относно целта на акцията. Той беше приел идеята, че търсената течност има нещо общо с растенията, регенериращи въздуха за големите бойни кораби. Надеждата беше, че рулите са добили същата погрешна представа.

Мислите на Джеймисън бяха прекъснати от звъна на вътрешния телефон от секретарската стая. Той се извини на групата психотехници и превключи екрана.

— Господин Калеб Карсън се обажда — каза младата секретарка.

— Включи го — нареди Джеймисън.

Тя кимна и нейният образ на екрана беше заменен от сериозното интелигентно лице на чернокос млад мъж. Калеб Карсън беше внук на откривателя на Планетата на Карсън и като талантлив проучвател на този първобитен свят беше запознат с конфликта човек — изуол.

— Готов съм — съобщи той.

— Идвам веднага — каза Джеймисън, почувствал прилив на енергия, и прекъсна връзката. На секретарката си каза: — Отивам до Изследователския център. Ако дойде някакво съобщение относно Айра Клъги, прехвърли ми го там.

— Да, сър.

На излизане от кабинета си Джеймисън се поздрави още веднъж за идеята, която го беше накарала да назначи внука на откривателя на Планетата на Карсън за треньор и възпитател на младия изуол. Ако някой имаше интерес от успеха на един план, който би стабилизирал положението на Планетата на Карсън, това бе младият и много талантлив Калеб.

Взе асансьор до покривния хангар, където бе паркирана неговата аерокола. Двама въоръжени пазачи при входа на хангара кимнаха вежливо и после продължиха щателно да го претърсват и да проверяват самоличността му. Джеймисън се подчини търпеливо на това опипване, което бе най-сигурният и най-прост начин за задържането на рулски агенти. Нали из папките на правителствените кабинети в тази сграда имаше твърде много поверителна информация.

Неговата аерокола, заедно с още няколко други, беше паркирана на открито извън хангара. Когато се приближи до нея, погледът му бе привлечен от особена плетеница линии върху силициевата врата.

Джеймисън примигна, после тръсна глава. Изпитваше странно усещане — усещане за горещина. Затвори за миг очи, но образът на плетеницата остана, сякаш шарката пасваше на някаква естествена пътечка в мозъка му.

Качи се в аероколата и полетя към Изследователския център.

Още се чувстваше нервен и странно не на себе си, когато приземи малкия летателен апарат на покрива. Все още разсеян, озадачен и объркан, Джеймисън спря и зачака да му донесат квитанцията. Когато служителят се приближи, му направи впечатление, че е нов. Не го беше виждал преди. А после се огледа и забеляза нещо съвсем удивително.

Тази сграда не беше Изследователският център!

Но не само това. Сградата нямаше никаква прилика с Центъра. Смутен, той се обърна към служителя, за да се извини, и замръзна. Ръката на човека държеше не квитанция, а лъскаво оръжие. Джеймисън почувства студена струя газ в лицето си и задушаващо свиване на гърлото. После го обгърна мрак.

15.

Следващото, което стигна до съзнанието му, беше тежката гранива миризма на гниеща растителност, едновременно позната и странна. Той не отвори очи — реши, че ще е по-добре да се прави на заспал още малко. Лежеше върху нещо като брезентово походно легло. В средата провисваше, но не бе неудобно. Замисли се за най-важното. Беше ли пленник на… рулите? Или това бе нещо лично? Като главен учен на Междузвездния военен комисариат, навремето бе обидил мнозина дръзки и опасни индивиди на Земята и други планети. Айра Клъги? Със сигурност Клъги беше последният от обидените. Но дали би отвлякъл правителствен служител с единствената цел да реши един спор? Изглеждаше невъзможно. Съзнанието на Джеймисън се върна към странната шарка, която бе привлякла вниманието му. Някаква нова форма на умствен контрол? В момента, в който си го помисли, осъзна, че по-нататъшните размишления няма да решат нищо.

Отвори очи. Гледаше през гъст листак към синьо-зелено просветляващо небе. Внезапно усети, че се изпотява обилно, че е почти нетърпимо горещо и че мястото е изпълнено с шум на машини. Надигна се, седна, спусна крака от леглото и бавно се изправи. Забеляза, че е облечен във финомрежест костюм, който го обгръщаше от главата до петите — ловна екипировка, използвана на примитивни планети, гъмжащи от всякакъв вид враждебно настроени форми на живот. Видя, че походното легло е в края на още недоразчистена просека. Работеха грейдери, булдозери и дузина други пътностроителни чудовища. Вдясно имаше пластмасови бараки, някои още недостроени. Ако това беше Майра 23, значи Клъги вече бе почнал да действа.

Значи Клъги… Беше приел договора. Не можеше да има друго обяснение. Във всеки случай Джеймисън щеше да му потърси сметка!

Докато вървеше към бараките, забеляза, че зеленият цвят на небето се дължи на енергиен екран. Разбра го по лекото замъгляване на очертанията на върховете на дърветата. Всичко беше ясно. Зеленикавият ефект се дължеше на поглъщането от екрана на по-ниските видими честоти от прекалено голямото червено слънце гигант, което вече беше в зенита си. Червената Майра!

На два пъти покрай него минаха машини, които разпръскваха отрова срещу насекоми и той се отдръпваше настрана — току-що напръсканата отрова бе вредна за хората също както и за тукашните същества. В преораната почва проблясваха дълги черни лъскави червеи, прочутите червени бръмбари на Майра, които парализираха своите жертви с електрически токове, и какви ли не други създания, които не познаваше. Накрая стигна до бараките и видя на една надпис, който гласеше:

МЕРИДАН СЕЛВИДЖ КО.

АЙРА КЛЪГИ

ГЛАВЕН ИНЖЕНЕР

Джеймисън влезе в бараката. На бюрото седеше двадесетинагодишен младеж, който му хвърли неприятно хладен и внимателен поглед.

— Къде е Айра Клъги? — попита рязко Джеймисън.

Момчето го огледа без особена изненада.

— Кой сте вие? Не съм ви виждал.

— Казвам се Тревор Джеймисън. Името означава ли нещо за вас?

— Означава — отвърна младежът, без да му мигне окото. — Това е важната клечка, прикрепена към този проект от Военния комисариат. Но вие не може да сте Джеймисън. Той не ходи по обектите.

— А вие трябва да сте Питър Клъги — каза Джеймисън, игнорирайки възражението.

— Откъде знаете? — Момчето го погледна втренчено, после добави: — Е, фактът, че знаете името ми, не доказва, че сте Тревор Джеймисън. Как все пак попаднахте тук? От пет дни не е идвал кораб.

— От пет дни? — повтори като ехо Джеймисън. Бе поразен.

Младежът кимна.

Пет дни! А едно пътуване от Земята би отнело седем или осем. Можеше ли Айра Клъги да го е държал в безсъзнание и да го е крил през цялото това време, без племенникът му да разбере?

— Къде е чичо ви? — попита Джеймисън.

— Не мисля, че трябва да ви казвам, без да знам кой сте или как сте попаднали тук — поклати глава Питър Клъги. — Но ще го повикам. — Той вдигна слушалката от бюрото и натисна някакъв бутон на едно табло. След малко се чу слаб глас, който прозвуча изненадано, когато Питър Клъги му предаде съобщението. А после бе ред на Джеймисън да се учуди, понеже чу как момчето се зае да го описва.

— Ръст над среден, буйна жълто-червеникава коса, образуваща шпиц по средата на челото, много тъмни очи, широко чело, изпъкнали черти… — Питър Клъги спря да изслуша чичо си, после каза: — Добре, но доведи още двама души. За всеки случай. — Затвори телефона и се обърна към Джеймисън. — Чичо ми казва, че по описанието вие може да сте Джеймисън. Но може и да сте рул, който се представя за него.

Джеймисън се усмихна, пристъпи напред и протегна ръка.

— Ето, поне мога да докажа, че не съм рул. Да се здрависаме.

Ръката на Питър Клъги беше с дланта надолу върху бюрото. Той я помръдна достатъчно, за да открие под нея малък, но смъртоносен бластер, и каза спокойно:

— Не се приближавайте. Има достатъчно време за тестове, когато дойде чичо ми.

Джеймисън го погледна за момент, после сви рамена, обърна му гръб и тръгна бавно към вратата.

— Стойте настрана от вратата — каза рязко Клъги. — Седнете ей там, до стената.

Джеймисън не му обърна внимание и се загледа навън. На идване към бараката беше твърде погълнат от своя личен проблем, за да забележи впечатляващата гледка. Да, това трябва да беше компромисното местоположение, което Клъги бе предложил по време на тяхната ожесточена дискусия на Земята. Хълмът се издигаше на триста метра над джунглата, но не твърде рязко. Сега, когато по-голямата част от растителността бе очистена от билото, идеално се виждаше обширната гора долу. Зеленото й великолепие се простираше чак до смътно забележимите планини на хоризонта.

Докато гледаше отблясъка на реките и искрящите цветове на странните дървета, в душата му се размърда старата непреминаваща тръпка, възторгът при съзерцаването на тази вселена от приказни планети и великолепни звезди като прочутото слънце Майра над главата му.

Тримата въоръжени мъже, които се зададоха откъм гората, го откъснаха от мечтите му и му напомниха за спешността на момента. Яката фигура отпред трябва да беше на Айра Клъги. Когато те се приближиха достатъчно, той видя, че Клъги е искрено удивен.

Айра Клъги не каза нищо, докато другите двама не опипаха Джеймисън и не установиха, че човешкият му произход не подлежи на съмнение. После изръмжа:

— Само още едно нещо, господин Джеймисън. Не бих настоявал за това, ако не се бяхте появили тук по такъв загадъчен начин. — Инженерът взе един молив от бюрото и му го подаде. — Моля, подпишете се на този бележник, за да мога да сравня подписа ви с поставения под някои документи в нашите папки… Благодаря… А сега, господин Джеймисън, бих желал да ви задам един въпрос: как попаднахте тук?

— Ако искате вярвайте, но аз дойдох в тази канцелария, за да задам същия въпрос на вас — отвърна Джеймисън с мрачна усмивка. Внезапно бе решил, че няма да спечели нищо, ако извърта.

Разказа на Клъги всичко от момента, в който бе напуснал кабинета си до пристигането си на тази планета. Не скри нищо, дори подозренията си относно инженера.

При последното Айра Клъги се развесели.

— Не ме познавате — каза той иронично. — Можех с удоволствие да ви разбия носа, когато разговаряхме в кабинета ви. Но отвличането не е мой стил. — Клъги продължи да описва в общи черти събитията, последвали неговото гневно напускане на кабинета на Джеймисън. Отишъл право в Клуба на космонавта и се обадил на екипа си на Майра 23 да си стяга багажа и да се прибира у дома. Уталожвал гнева си на бара, когато към него се приближил правителствен агент, който му обяснил причината за трудната беседа с Джеймисън. Успокоен, Клъги отменил заповедта до екипа, на следващата сутрин подписал договора и започнал да товари допълнително хора и оборудване на един от корабите на своята компания. Два дни по-късно отпътувал за Майра 23. Клъги завърши с думите: — Можете да се обадите до Земята и да проверите казаното от мен.

— Бездруго трябва да се обадя на Земята — рече Джеймисън. — И естествено ще проверя вашата история, макар всъщност да ви вярвам. Случилото се с мен е много странно и не сме приключили с него. Ще ми бъде нужен кораб.

Свързочната барака не беше далеч и бе лесно откриваема по субпространствената антена от подредени в конус пръстени. Когато влязоха, радиооператорът разтревожено надзърна иззад контролното табло.

— Господин Клъги! Тъкмо се готвех да ви се обадя. Пак кондензаторът на Маклорин. Изгорял е.

Клъги го погледна мрачно и заяви:

— Боя се, че ще трябва да ви арестувам, Ландърс.

Думите му очевидно стреснаха младия мъж. Джеймисън също се изненада и го каза.

— Докторе, това е третият и последен кондензатор — поясни Клъги. — Ще изминат шест дни преди да пристигне друг кораб и в него, разбира се, ще има резервни на склад. Междувременно сме лишени от радиовръзка.

Джеймисън мигновено схвана положението. В помещението бяха четирима: двамата Клъги, радиооператорът и той самият. Ревът на машините отвън изключваше възможността да ги чуят.

Питър Клъги му подаде един бластер и каза:

— Дръжте го под око, докато го проверя.

Джеймисън грабна бластера, доволен, че отново е въоръжен. Айра Клъги също извади оръжието си. Стояха и наблюдаваха как радиооператорът протяга ръката си на младия Клъги.

— Човек е — каза младежът.

Атмосферата в бараката се поразведри.

— Къде е най-близкият предавател? — попита Джеймисън.

— При урановия миньорски лагер на деветстотин мили на юг — отвърна Клъги. — Можете да вземете една от нашите аероколи и да тръгнете веднага. Всъщност ще отидем заедно.

Питър Клъги бързо тръгна към няколкото аерокара, кацнали в края на селището, и подхвърли през рамо:

— Ще докарам един.

След няколко минути вече бяха във въздуха. Гъстата бледозелена гора на триста метра под тях се плъзгаше бързо на север. Пилотираше Питър. Айра Клъги се взираше мълчаливо през прозореца и очевидно нямаше настроение за разговор. Джеймисън не го обвиняваше. Беше време да сложи в ред своите собствени мисли по няколко въпроса.

Намерението на рулите бе да се забави или блокира напълно придобиването на лимфната течност. Тази предпоставка трябва да беше ключът към създалото се положение. Но защо го бяха заловили по този странен, завладяващ съзнанието начин с плетеницата от линии и го бяха довели тук очевидно с някой от своите кораби? Той потръпна при мисълта, че е бил в ръцете им по време на пътуването през космоса.

А защо ли го бяха оставили жив? Имаше само едно разумно обяснение. Убийството на ръководителя, който можеше да бъде своевременно заменен, нямаше да е достатъчно за провалянето на проекта. Би трябвало да има някакъв по-дълбок план, включващ несъмнено и Айра Клъги, план, пресметнат да забави работата за дълго.

Явно планът изискваше присъствието на Джеймисън тук. Това бе очевидно. Бяха го стоварили в лагера, вероятно преди разсъмване и разчитаха сега на естественото му поведение.

Джеймисън почувства как го облива пот. Всичко, което бе направил, бе съвсем естествено и съвсем предсказуемо. Какво по-естествено от това той — заедно с Айра Клъги! — да бъде тук в този малък летателен апарат на път през деветстотин мили пустош за най-близката субпространствена радиостанция, след като тази в лагера вече не работи? Да, съвсем предсказуемо от гледна точка на някой агент, ловко саботирал субпространственото радио.

Джеймисън скочи. Трябваше незабавно да установят контакт с миньорския лагер, преди да е станало твърде късно!

И в същия миг, оглеждайки бързо хоризонта, той видя още един кар. Макар почти да очакваше това, потръпна. Карът беше по-голям и по-бърз от техния и вероятно въоръжен. Под този ъгъл и при тази скорост щеше да ги настигне до две-три минути!

Обърна се бързо към радиотаблото и… замръзна. Питър Клъги стоеше пред него с безизразно лице и бластер в ръка. Същият малък бластер, който бе видял в канцеларията. И го бе насочил право в корема му.

— Питър, глупако! — ахна изненадано Айра Клъги. — Полудя ли? — Понечи да стане, но бластерът се насочи към него.

— Дай ми това нещо! — викна Айра Джеймисън протегна ръка и го спря.

— Не е луд — каза той спокойно. — Това не е Питър Клъги. Това изобщо не е човешко същество.

16.

Сега му стана ясен отказът на Питър Клъги да се здрависа с него под предлог, че го мисли за възможен рул. И пак Питър Клъги бе „установил“ чрез ръкостискане човешкия произход на радиооператора. Значи онзи също беше рул!

Джеймисън огледа „младежа“ по-добре. Не успя да намери никакъв недостатък в човешкия му образ. Трябваше да признае съвършенството му. Очевидно неизменно правило беше дегизираният никога да не се отпуска в присъствието на човешки същества. Е, това си имаше и добри страни. На Джеймисън винаги му се гадеше от гледката на червей с ръце и крака.

Айра Клъги се беше окопитил от първоначалното смайване и се взираше гневно в рула.

— Какво си направил с моя племенник? — викна той и тръгна заплашително напред.

Джеймисън пак го задържа.

— Внимателно, приятелю. Той не се нуждае от бластера. Може да ни унищожи с мълния от високочестотната материя, която е способен да управлява с клетките на тялото си.

Без да продума, рулът протегна нещо наподобяващо човешка ръка към таблото за управление и дръпна някакъв лост. Карът веднага започна да се спуска към зелената гора.

Джеймисън хвърли поглед навън и видя, че другият кар се е приближил и се спуска заедно с тях. След по-малко от минута храстите запращяха под корпуса им. Бяха кацнали. Странно, другият кар не кацна, а остана във въздуха на метър от земята близо до тях.

Дали целта на рулите беше да не оставят следи от пребиваването на другия кар тук? Междувременно двамата непознати, и двамата с човешки образи, и двамата несъмнено рули, скочиха на земята и тръгнаха към тях. Джеймисън се учуди, че изобщо не обръщат внимание на терена, който пресичат. Това бе учудващо, защото се намираха в сърцето на Зелената гора, която гъмжеше от младите на лимфния звяр!

Може би рулите наистина не знаеха каква е целта на работата на Клъги. Може би това бе просто обикновена шпионска операция за саботиране на човешки проект. Без да знаят, те можеха да объркат възрастния лимфен звяр с рожбите му. Родителите бяха безобидни. Младите нападаха всичко, което се движеше. Ако създанието престанеше да се движи преди да го достигнат, те мигновено забравяха за съществуването му. Крайно безсистемно те нападаха носените от вятъра листа, люлеещите се клони на някое дърво и дори движеща се вода. Милиони от тези змиеподобни същества умираха всеки месец при извършването на безразсъдни нападения на неживи обекти, които се движеха по една или друга причина. Но някои неизбежно оцеляваха през първите два месеца от своето съществуване и се превръщаха във възрастни особи.

При развитието на лимфния звяр Природата бе направила един от своите най-фантастични ходове. Крайната му форма беше твърдочерупкова бръмбароподобна конструкция, която не можеше да се движи. Трудно бе някой да влезе в гората, без да се натъкне на тези структури. Те бяха навсякъде — по земята и по дърветата, по склоновете и в долините. Където младите чудовища се случеше да се намират по време на своята промяна, там се установяваха и възрастните. Последният стадий беше кратък, но плодовит. Роякът от възрасти лимфни зверове живееше изцяло от храната, която бе складирал като млад. Бидейки двуполов, той прекарваше своето кратко съществуване в продължителен екстаз на размножаване. Младите обаче не биваха изхвърляни от него. Те се излюпваха вътре и веднага започваха да се хранят с най-важните органи на своя родител. Това спираше процеса на репродукция, но дотогава броят им вече беше голям. Младите се изяждаха и един друг, но когато черупката се размекнеше и се разпаднеше от техните секрети, определена част от тях успяваха да излязат навън.

Рулът, приел образа на Питър Клъги, отвори вратата на аероколата, и махна подканващо с бластера.

— Излезте навън!

Те неохотно тръгнаха пред него. Отвън вече ги чакаха другите двама рули. Горещината беше задушаваща. На Земята, при почти бездъждовен климат като този, растителността щеше да бъде прегоряла и изсъхнала. Тук поляната и заобикалящата я гора изглеждаха почти като изкуствени в своята восъчнобледа зеленина.

Тримата рули започнаха леко да се полюляват.

— Обсъждат положението — тихо обясни Джеймисън на Клъги. — Очевидно им е трудно да разговарят със светлинни вълни и да поддържат перфектен образ.

„Питър“ се обърна рязко към Айра и направи знак.

— Добре, сега можете да си вървите.

— Да си вървя ли? — Айра Клъги изглеждаше объркан.

— Да. Върнете се в колата си и отлетете. Идете във вашия лагер или където искате. Но днес не се връщайте повече тук!

— Няма да стане — каза категорично Клъги. — Ако господин Джеймисън остане, оставам и аз.

Подобието на Питър Клъги се поколеба.

— Но защо? Ние знаем, че таите неприязън към този човек.

— Може би да, преди. Но… — Айра Клъги млъкна, лицето му се изкриви от гняв. Бе осъзнал цялата последица от рулския коментар. — Значи знаете това! Значи моят племенник е бил убит — и вие сте заели неговото място — още на Земята!

Джеймисън постави ръка на рамото на инженера, за да му попречи да се нахвърли върху рула.

— Вашият племенник не е мъртъв — отвърна рулът. — Той е… тук.

Рулът отиде до багажника на кара и плъзна капака настрана. Вътре лежеше неподвижна фигура, точно копие на неговата. Не, вътре лежеше оригиналът.

— Ще остане в безсъзнание още няколко часа — поясни рулът. — Оказа се изненадващо устойчив на парализа. Но ще се възстанови. Аз едва тази сутрин, във вашия лагер, заех неговото място, за да открия това, което ни бе нужно да узнаем. Преди не е било необходимо.

Джеймисън му повярва. Несъмнено Айра Клъги се бе разприказвал в Клуба на космонавта за препирнята в кабинета му. А пък и преди слизането на тази планета целият персонал е бил грижливо проверен за човешкия си произход.

Рулът, изглежда, пак се съвещаваше с колегите си агенти. Очевидно не бяха планирали противопоставянето на Клъги.

И точно в този момент, докато Джеймисън се напрягаше да свърже в едно отделните действия на рулите, вниманието му бе привлечено от някакво движение в тревата. Беше на известно разстояние и виждаше само поредица от сенки, но и това бе достатъчно да изтръпне.

Тъмната гора на Майра! Пълна с рожбите на лимфния звяр…

Краткото съвещание на рулите завърши и копието на Питър Клъги заговори на Айра:

— Не е необходимо да се връщате сам. Аз ще ви закарам близко до лагера и ще ви оставя заедно с кара там. Сега се качвайте!

— А какво ще стане с господин Джеймисън? — попита мрачно Айра Клъги.

— Ще го оставим тук — отвърна рулът. — След час ще се стъмни. Ще бъде мъртъв, преди да успеете да се върнете и да го намерите.

Ръководителят мъртъв, а главният инженер свободен, мислеше Джеймисън. Защо? Внезапно му стана ясно. Ами разбира се! Хората щяха да си спомнят за буйните изказвания на Клъги относно разполагането на проекта в най-опасната зона на Майра. И мигновено шефът на полевите операции щеше да бъде заподозрян в убийство, а доставките на лимфна течност можеха да бъдат сериозно забавени.

Дръзка, макар и съвсем проста цел. От нея обаче ставаше ясно, че рулите още не знаят важността на проекта, който се опитваха да саботират.

Някъде някой рулски шпионски център беше известил за човешката активност на Майра 23 и бе изпратил група шпиони да се справят с нея. Включените индивиди, на които е липсвала пълна информация, бяха действали по типичен рулски план с обичайната рулска храброст.

Джеймисън погледна с крайчеца на окото си напредващата редица, която можеше да бъде само от рожбите на лимфните зверове. Тя бе неравна и вече се намираше само на десетина метра. В една точка зърна някаква извиваща се форма на сиви петна. До минута съществата щяха да бъдат навсякъде около тях.

Не биваше да чака нито миг повече. Трябваше да се довери на верността на анализа си и да използва знанието си срещу рулския враг. С две крачки беше до Клъги.

— Качвай се на кара — каза той високо. — Няма смисъл да умираме и двамата. — И шепнешком добави: — Заобиколени сме от лимфи. Аз ще се спася, като остана неподвижен. Качвай се! — И тласна Клъги към аероколата. Инженерът се поколеба за миг, после се мушна в нея и отлетя, без да чака рулите.

Джеймисън хукна към джунглата. Надяваше се рулите да не го убият. Нали така биха провалили плана си.

Само да можеше да отклони вниманието им за още няколко секунди…

Внезапно във въздуха около него се разнесе пращене и сякаш всички нерви в тялото му се събраха на кълбо. Напълно безпомощен, той се строполи на земята, лявото му рамо изхрущя при удара.

Не загуби съзнание, но чак след секунда-две осъзна, че се бе случило онова, което искаше. Един от рулите го беше достигнал с разряд парализираща енергия. Дано само да не си бе счупил някоя кост в рамото или ръката. Нямаше как да разбере. Бяха напълно изтръпнали като останалата част от тялото му. Една ужасяваща мисъл изскочи в съзнанието му: ами ако лимфните създания го бяха нападнали в момента, когато се удари в земята, и вече се хранеха с неговите жизненоважни органи! Можеше ли единственото указание за отиващия си живот да бъде отслабващото му съзнание?

Ярък беззвучен проблясък прекъсна мрачните му размишления. После, в бърза последователност, се заредиха още проблясвания. Източникът им беше извън ограниченото полезрение на Джеймисън, но той се досещаше какво става.

Минутите течаха една след друга. Проблясъците намаляха до редки блещукания. До ноздрите му достигна миризма на озон. Очите му вече смъдяха от него, но не можеше да ги затвори.

Малко по-късно вече страстно желаеше да би могъл да го направи, защото една невероятно грозна малка глава се появи само на сантиметри от брадичката му. Бе една от лимфните рожби и макар да не можеше да усети нищо, той можеше да определи от положението на главата, че съществото пълзи по тялото му!

Ужасната малка глава мина напред и изчезна от погледа му, но остави в съзнанието му незаличимо впечатление с многобройните си, мънички като главички на карфица очи и жълтите смучещи уста, обградени с концентрични пръстени от шиповидни зъби.

Измина безкрайно дълго време. Рулите вероятно вече си бяха отишли. Внезапно земята сякаш се изплъзна изпод него. Какво става? После разбра, че го вдигат и миг по-късно беше връз рамото на Айра Клъги.

Якият инженер не си губеше времето. Бе приземил кара си насред поляната и вече набутваше Джеймисън в него.

За миг Джеймисън успя да зърне тримата рули. Лежаха на тревата. Хуманоидните им образи бяха изчезнали и на тяхно място се бяха разкрили естествените им червейоподобни многоизрастъкови форми. Тук-таме по тъмните им тела се виждаше бляскав гланц, което значеше, че някои от управляващите светлината клетки са още живи. Но самите рули бяха мъртви. Малките чудовища бяха имали предостатъчно време да се заровят дълбоко в своите жертви.

17.

— Какво име? — попита Джеймисън развеселен.

Беше на път от приказната Майра 23 за дома и поддържаше радиовръзка със Земята.

— Искаше да вземе твоето име — отвърна Калеб Карсън, — но после, когато му казахме, че може да се получи объркване, се спря на Ефрем.

Джеймисън се облегна в специалното кресло, използвано за изолирани индивидуални предавания с телевизионната тръба на Макларин, и се усмихна при мисълта, че младият изуол е приел име. Това събитие беше важно.

„Защо ти трябва мойто име?“ — бе писал един древен поет. Нали името е само знак, условност. От друга страна, човекът, излязъл в космоса, бе открил раси, чиито индивиди не се идентифицират. Такива раси не можеха да бъдат наречени „цивилизовани“

Подобно на всички високоразвити човешки създания с галактическо схващане за живота и вселената, Джеймисън знаеше, че от цял век насам думата „цивилизация“ бе придобила друг смисъл: една раса се считаше за цивилизована, ако бе съгласна да вземе участие в защитата срещу рулите.

Поне от практическа гледна точка не бе необходимо никакво друго определение.

— Ефрем — повтори като ехо Джеймисън. — А фамилното име?

— Джеймисън. Позволихме му това.

— Е, значи фамилията ми се е увеличила. Казахте ли на жена ми?

— Да. Телефонирах й. Боя се, че бе прекалено разтревожена от вашето отсъствие, за да се зарадва на тази чест.

Джеймисън вече беше говорил с Веда и бе разсеял безпокойството й, така че минаха на друга тема. В процеса на разговора изникна следното решение: да се приготви присаждащо се в мускула устройство, което да предава една мисъл: „Моето име е……“. И всяко име да е различно.

Скоро милиони такива устройства щяха да бъдат транспортирани с кораби до Планетата на Карсън, където щяха да бъдат изстрелвани в мускулите на всеки забелязан изуол.

Устройствата щяха да са от материал, който след известно време щеше да се абсорбира от кръвния поток. Но не и преди всеки изуол да научи, че „Моето име е……“

Джеймисън изобщо не се съмняваше, че ако се появи пред Галактическия конвент с Ефрем и модел на механично телепатично устройство за идентифициране на всеки изуол на Планетата на Карсън, Конвентът ще нареди на военния съвет там да му оказва съдействие.

След като приключиха разговора, Джеймисън се свърза с един от правителствените офиси за изследвания и разговаря с някакъв невролог за „нервните“ линии, с които очевидно го бяха хипнотизирали.

След няколко дни бе отново на бюрото си.

— Търсят ви на видеофона — обадиха се от централата.

Джеймисън включи апарата и още преди да се появи картината, каза:

— Да?

Беше Веда. И беше разтревожена.

— Току-що ми съобщиха от Игралната площадка, че Диди е излязъл да търси източника на звука.

— О — възкликна Джеймисън.

Взря се внимателно в лицето й. Беше извънредно привлекателно, добре оформено, с чиста кожа и увенчано с красиво навита черна коса. В момента обаче не беше нормално. Очите й бяха широко отворени, мускулите напрегнати, косата разрошена. Женитбата и майчинството бяха повлияли дълбоко на неговата любима.

— Веда — каза рязко той, — не се тревожи.

— Но той е там, навън. А се говори, че целият район е пълен с рулски шпиони. — Тя потръпна.

— Игралната площадка му е позволила да отиде, нали? Значи е преценила, че е готов.

— Но ще бъде навън през цялата нощ.

— Слушай, мила, това трябваше да се случи — каза Джеймисън. — То е част от процеса на растеж и ние го очакваме от деветия му рожден ден през май. — После внезапно смени темата. — Какво ще кажеш да излезеш малко на пазар? Това във всички случаи ще отвлече вниманието ти от него поне през следобеда. Харчи… — той направи едно бързо пресмятане, погледна още веднъж лицето й и увеличи първоначалната цифра — за каквото искаш. За себе си. Сега довиждане и не се тревожи.

Прекъсна връзката и се изправи. Остана дълго време при прозореца, загледан надолу към Дворовете. Оттук не можеше да види Пътя или Кораба. Те бяха от другата страна на сградата. Но приказната красота на това, което виждаше, го завладя както винаги. „Дворовете“ беше предградие на Слънчевия град, а тази голяма столица със своята изкуствена тропическа обстановка беше гледка, която нямаше равна на себе си в контролираната от човека част на Галактиката. Сградите и парковете на Слънчевия град се простираха до всички хоризонти.

Той погледна пак към Дворовете, после бавно се извърна от прозореца. Някъде там, долу, неговият деветгодишен син изследваше света на звука. Да мисли за това или за рулите нямаше да бъде от ни най-малка полза нито за него, нито за Веда.

Мръкваше. Диди Джеймисън знаеше, че звукът никога не се прекратява. Беше се питал по този въпрос през целия си досегашен живот. Беше му казвано, че звукът свършва някъде „там, навън“ — съвсем неопределено. Но този следобед той бе доказал за себе си, че без значение колко далеч отиваш, звукът винаги остава. Фактът, че по-възрастните членове от семейството му го бяха лъгали по този въпрос, не го безпокоеше. Според неговия учител робот, родителите понякога послъгваха, за да изпитат находчивостта и самоувереността на детето. Това очевидно бе една от измислиците, които вече беше опровергал.

През всичките тези години звукът присъстваше в неговата Игрална площадка, във всекидневната, независимо дали мълчеше, или се опитваше да говори, и в трапезарията, образувайки ритъм от шумовете при храненето на мама, татко и него самия — през тези дни, през които му бе позволено да се храни заедно с тях. Нощем звукът пропълзяваше в леглото с него и докато спеше, дори в най-дълбокия си сън, той го чувстваше да тупка в мозъка му. Да, звукът бе познато нещо и беше естествено да се опитва да открие дали спира в края на първата улица и после на следващата. Точно колко улици беше обходил, дали бе вървял на изток, на запад, на юг или на север вече не му беше ясно. Но където и да отидеше, звукът го следваше. Бе вечерял преди час в малък ресторант. Вече беше време да открие откъде започва звукът.

Диди спря за малко, за да определи местоположението си. Важното беше да пресметне къде точно се намира по отношение на Дворовете. Правеше го чрез изчисляване наум на броя на улиците между Пета и Деветнадесета, З и Р, Център и Дясно. Внезапно видя на двайсетина метра някакъв мъж, когото бе зърнал за пръв път преди десет минути и три пресечки.

Нещо в движенията на мъжа събуди в него тревога и Диди чак сега видя колко е потъмняло небето. Тръгна небрежно да пресича улицата и с радост забеляза, че не се страхува. Надеждата му беше, че ще успее да се промъкне покрай мъжа и да се върне към по-оживената Шеста улица. Надяваше се също, че погрешно е разпознал човека като рул.

Сърцето му подскочи, когато към първия мъж се присъедини втори и двамата тръгнаха да пресичат улицата, за да го пресрещнат. Диди потисна вътрешния импулс да се обърне и да побегне. Потисна го, защото, ако тези двамата бяха рули, можеха да се движат няколко пъти по-бързо от човека. Техният човекоподобен външен вид беше илюзия, която можеха да създават посредством управляване на светлината. Точно това го накара да заподозре първия от двамата. При излизането иззад ъгъла краката на човека се бяха движили неправилно. Диди не си спомняше колко пъти роботите от Игралната площадка му бяха описвали такава възможност, но сега, когато я бе видял, установи, че е ясно забележима.

— Хей, момче!

Диди забави ход и погледна двамата мъже, като че ли ги виждаше за пръв път.

— Момче, ти си навън по улиците твърде късно.

— Това е моята изследователска нощ, сър — каза Диди.

„Мъжът“, който бе го заговорил, посегна към горния си джоб. Жестът беше странен, непълен, като че ли при създаването на илюзията за движението той не беше обмислил сложността на това действие. Или може би бе небрежен в сгъстяващия се мрак. Извади някаква значка и каза:

— Ние сме тайни агенти. Ще те заведем до Пътя.

Прибра значката в джоба си и махна към светлината в далечината.

Диди беше достатъчно благоразумен да не се противопоставя.

След вечеря на вратата позвъниха двама полицейски служители. Джеймисън веднага позна, че са такива, макар да бяха в цивилни дрехи.

— Доктор Джеймисън? — попита единият.

— Да?

— Тревор Джеймисън?

Този път той само кимна. Усещаше някаква празнина в стомаха, макар че току-що бе вечерял.

— Нали вие сте бащата на деветгодишния Декстър Джеймисън?

— Да — изфъфли той и се подпря върху касата на вратата.

— Наше задължение, според закона — каза същият полицай, — е да ви съобщим, че в този момент вашият син е под контрола на двама рули и че през следващите няколко часа животът му ще бъде в голяма опасност.

Джеймисън не отвърна нищо.

Полицаят обясни спокойно как Диди е бил пресрещнат и добави:

— От известно време усещаме, че концентрацията на рули в Слънчевия град е по-силна от обикновено. Естествено търсим местоположението им, но засега безрезултатно. Както може би знаете, ние преценяваме техния брой на базата на тези, които сме открили.

Джеймисън не знаеше, но не каза нищо.

— Както също вероятно сте разбрали — продължи другият, — повече ни интересува да открием целта на всяка една рулска групировка, отколкото да заловим участниците в нея. В сравнение с всички рулски планове в миналото, този вероятно ще се окаже изключително непочтен. Изглежда, че сме свидетели на първата стъпка от сложен план. А сега, има ли някаква допълнителна информация, която да желаете?

Джеймисън се колебаеше. Чуваше как в кухнята Веда поставя съдовете от вечерята в миялната машина. Беше жизненоважно да отпрати полицаите, преди тя да разбере какво става. Все пак трябваше да зададе един въпрос.

— Доколкото разбирам, няма да има непосредствен опит за спасяването на Диди, така ли?

— Докато не получим информацията, която искаме — отвърна полицаят с твърд глас, — това положение ще бъде оставено да узрее. Инструктиран съм да ви помоля да не проявявате самоинициатива. Както знаете, един рул може да концентрира в своите клетки енергия с бластерна сила. При такива обстоятелства смъртта поразява твърде лесно и… Това е всичко, сър. Можете от време на време да телефонирате в главния щаб по безопасността, ако желаете допълнителни сведения. Ние няма да ви търсим повече.

— Благодаря ви — каза машинално Джеймисън, затвори вратата и се отправи към всекидневната.

— Кой беше, скъпи? — подвикна Веда откъм кухнята.

Джеймисън пое дълбоко дъх и каза:

— Сбъркали са адреса. Търсят някакъв друг Джеймисън. Изрече го, без гласът му да трепне.

— О — каза Веда.

Сигурно бе забравила веднага за инцидента, защото повече не спомена за него. Джеймисън си легна в десет. Лежеше в леглото и чувстваше неясна болка в гърба и гадене в стомаха. В един часа все още беше буден.

18.

Диди знаеше, че не бива да оказва никаква съпротива. Не биваше да предприема никакви опити да осуетява каквито и да било техни планове. На Игралната площадка години наред му бяха втълпявали това. Никоя млада личност, заявяваха му категорично, не трябва да се мисли за компетентна да преценява колко опасен би могъл да бъде всеки отделен рул. Или колко е важен планът на някой рулски шпионски кръг. Трябва да приеме, че нещо вече се прави по въпроса, и да чака тайни инструкции.

Диди си спомни всичко това, докато ситнеше между двамата рули. Бе окуражен от факта, че те все още не му бяха разкрили самоличността си. Продължаваха да се преструват.

Улиците станаха много по-светли. Напред, на фона на синьо-черното небе, се виждаше силуетът на Кораба. Всичките сгради, с които бе претъпкан Пътя, отдаваха слънчевата светлина, погълната през деня. Стоетажната административна сграда грееше като скъпоценен камък в сянката на внушителния Кораб, а всички останали постройки светеха с интензивност, която варираше в зависимост от размерите им.

Тримата стигнаха до Пресечка 2. Самият Път беше Пресечка 1.

Прекосиха улицата и се приближиха до бариерата. Двамата рули спряха пред широката два метра и половина набраздена метална лента с всмукващ ефект и се взряха надолу към разположените под решетката вентилатори.

Преди един век, когато рулът и човекът за пръв път бяха осъществили контакт, около отбранителните съоръжения и военните райони бе имало бетонни стени или телени огради с високо напрежение. После беше открито, че рулите могат да отразяват електрическия ток и че техните здрави кожи са непроницаеми за убожданията от шиповете на бодливата тел. Бетонът беше също така неефикасен. Стените обикновено рухваха в присъствието на определени енергии, насочвани от рулите. А сред работниците, пристигнали да ги ремонтират, имаше обикновено по някой рул, който посредством процес на смяна на образи и убийства успяваше да проникне вътре. Въоръжени патрули често бяха избивани до един, а техните места биваха заемани от рули самозванци. Бариерата от въздухозасмукващ тип бе само на няколко години. Тя се простираше по целия път около Дворовете. Пресичащите я човешки създания едва я забелязваха. Но рул, който се опиташе да премине през нея, умираше за по-малко от три минути. Тя беше една от най-големите човешки секрети.

Диди усети колебанието на придружителите си и им каза:

— Благодаря ви, че ме доведохте дотук. Вече мога да се оправя и сам.

Единият от шпионите се засмя. Смехът приличаше на човешкия, ако се вземеше предвид само звукът, но липсваше някаква важна лична интонация. За ушите на Диди прозвуча ужасно.

— Знаеш ли, ти изглеждаш много добро момче — каза едното същество. — Само за да ти покажем, че не сме лоши, ще ти предложим едно малко забавление — просто за една минута, а?

— Забавление ли? — попита Диди.

— Виждаш ли тази бариера?

Диди кимна.

— Добре. Както вече ти казахме, ние сме от тайната полиция, антирулската. Наясно си с това, нали?

Диди отвърна положително и се запита какво ще последва.

— Е, онзи ден аз и моят приятел разговаряхме за нашата работа и открихме начин, по който рулите може би ще могат да пресекат бариерата. Това изглеждаше така глупаво, че решихме да го проверим преди да съобщим на най-висшето началство — разбираш какво имам предвид. Ако се окаже грешка, ще изглеждаме като глупаци. Искаме да ни помогнеш да направим един експеримент.

„Никоя млада личност не бива да се опитва никога да осуетява каквито и да било планове… на който и да е рулски шпионски кръг.“ Заповедта, давана така често от Игралната площадка, отекна в съзнанието на Диди. Съвсем очевидно бе, че тук имаше специална опасност и въпреки това не той трябваше да я преценява и да й се противопоставя. Не беше достатъчно възрастен, за да знае как. Годините на обучение вече бяха го научили да спазва автоматично тази заповед.

— Всичко, което трябва да сториш — продължи рулът, — е да минеш през бариерата между тези две линии и после да се върнеш обратно.

Указаните линии бяха част от конфигурацията на специално подредените вентилатори. Без да възрази, Диди премина от другата страна. За момент се поколеба дали да не побегне и да се скрие в близката сграда, но се отказа. Рулите можеха да го взривят преди да е хукнал натам. Той послушно се върна, както му бе казано.

По улицата идваха двадесетина мъже. Когато се приближиха, Диди и двамата рули отстъпиха настрана, за да ги пропуснат да минат. Диди ги наблюдаваше с надежда. Полиция? Отчаяно му се искаше да е сигурен, че всичко, което се случва, е подозрително.

Бяха работници. Минаха покрай тях, пресякоха шумно бариерата и изчезнаха зад най-близкото здание.

— Оттук, дете — каза рулът. — Трябва да внимаваме да не ни видят.

Диди имаше друго мнение по този въпрос, но ги последва. Влязоха в тъмното пространство между две сгради.

— Дай си ръката, дете.

Той я протегна напрегнат и уплашен. Сигурно щяха да го убият. Насмалко да заплаче, но успя да се овладее и той не помръдна, дори когато усети болка в пръста като от убождане с игла.

— Само взимам проба от твоята кръв, дете. Ти разбираш, че смукателната система на бариерата скрива високомощните микроструи, изпращащи нагоре бактерии, на които рулите са уязвими. Естествено микроструите изпращат бактериите със скорост хиляда мили в час, тоест така бързо, че те проникват през кожата неусетно и без да оставят следи. А вентилаторите непрекъснато засмукват толкова много въздух, за да предотвратят изплъзването на бактериите в атмосферата. По този начин една и съща бактериална култура вероятно се използва многократно. Разбираш ли докъде ни води това?

Диди не разбираше, но бе смаян до дъното на душата си. Защото този анализ звучеше правилно. Това наистина можеше да е бактерията, използвана срещу рулите. Говореше се, че само няколко души знаят естеството на защитата, осигурявана от тази невинна на външен вид бариера. Беше ли възможно рулите да са го открили?

Вторият рул правеше нещо в сянката между двете сгради. Виждаха се малки светлинни проблясъци. „Изследва кръвта ми, за да види колко мъртви антирулски бактерии има в нея“ — помисли Диди.

— Ти знаеш как става тази работа, дете — каза рулът, който бе говорил с него досега. — Знаеш, че можеш да пресечеш бариерата и че бактериите, които струят от нея, умират незабавно в твоя кръвен поток. Нашата идея е следната: във всяка една област може да има само един вид бактерии. Защо? Защото, когато бъдат засмукани и изпратени обратно към филтърните камери, така че да могат да бъдат отстранени от въздуха и използвани отново, нещата биха се усложнили доста, ако бактериите са повече от един вид. Силно болестотворните бактерии, които виреят добре в едно флуорно химическо съединение, са почти така смъртоносни спрямо другите щамове, както и спрямо организма, който атакуват. Само когато един вид присъства в силно преобладаващо количество, той е опасен за рулите. С други думи, единствено наличието само на един вид в даден момент може да убие рул. Очевидно, ако някой рул се имунизира специално срещу тоя вид бактерия, той ще може да пресече бариерата в тази точка така лесно, както и ти, и ще може да прави вътре каквото си иска. В Дворовете! Виждаш ли с какъв голям проблем се занимаваме? — Рулът смени темата. — А, виждам, че моят приятел е завършил изследването на твоята кръв. Почакай малко тук. — Той отиде до мястото, където беше другият рул. Съвещанието, за каквото и да беше, трая по-малко от минута.

— Добре, дете, можеш да си вървиш — каза рулът, когато се върна. — Благодарим ти за помощта. Няма да я забравим.

За момент Диди не повярва на ушите си.

— Искате да кажете, че това е всичко, което искате от мен? — попита той.

— Така е.

Докато излизаше от тъмното пространство между сградите, Диди очакваше, че ще го спрат. Но двамата рули го последваха само до улицата.

— Идват още две деца — подвикна единият рул. — Можеш да се присъединиш към тях и заедно да търсите звука.

Диди се обърна и видя две момчета да тичат и да викат:

— Който остане последен, е прасе!

Бяха набрали скорост и минаха покрай него като стрели. Диди се затича подир тях, но те стремително пресякоха бариерата и едва тогава спряха да го изучат.

— Казвам се Джеки — представи се едното момче.

— А аз — Джил — рече второто. — Хайде заедно.

— Аз съм Диди — каза Диди.

Тръгнаха напред сред отделните звуци, които заглушаваха звука. Неприятни шумове. Бръмчащи машини. Звънко коване. Ромолящи обертонове от молекулярно преместване на маси материя. Влак с гумени колела бръмчеше към тях по безкрайния метален под, който покриваше Дворовете, и спря, щом ги усети с електронните си очи и уши. Момчетата отстъпиха от пътя му и той мина бързо покрай тях. Редица кранове повдигаха стотонна метална плоча върху един антигравитационен носач, готов да отплува към пламтящото небе.

Диди никога не беше идвал на Пътя нощем и това щеше да бъде за него ужасно вълнуващо, ако не бе в такова лошо настроение. Бедата беше, че не можеше да е сигурен. Бяха ли тези две момчета рули? Досега не бяха направили нищо, което на практика да покаже, че са. Фактът, че пресякоха бариерата в мястото, което бе тествал за двамата рули-„мъже“, можеше да е съвпадение. Не можеше да каже на никого за случилото се, докато не беше сигурен. А дотогава трябваше да върви с тях и дори да им сътрудничи, ако поискаха от него да направи нещо. Такова беше правилото. На това беше обучаван. В съзнанието му изпъкна картината на двадесетте работника, пресичащи бариерата в тестваното място. Дали рулите вече можеха да се движат по Пътя, свободни да правят каквото си искат?

Вселената около Пътя потръпваше от звуци. Но накъдето и да погледнеше Диди, нямаше никакъв вход, в който да надзърне, никаква сграда, която да преброди с широко отворени от удивление очи. Никъде нямаше звук, който да не изчезва бързо. Не се доближиха нито веднъж до нещо, което дори слабо да наподобява вентилатор от бариерен тип. Дори да имаше някаква заплаха за рулите, тя не беше очевидна. Всички врати бяха широко отворени. Надяваше се, че атмосферата в някое затворено помещение би могла да е смъртоносна за врага, но не и за него. Нямаше обаче никакви затворени помещения.

Най-лошото от всичко бе, че нямаше никаква следа от човешко създание, което да може евентуално да го защити от рулите или дори да заподозре тяхното присъствие. Ех, ако можеше да е сигурен, че тези две момчета са рули. Или че не са. Ами ако, да речем, те носеха някакво смъртоносно оръжие, което да е способно да причини огромни повреди на Кораба?

Приближиха се до една сграда, разположена на половин квадратна миля и у Диди внезапно се появи надежда. Спътниците му не възразиха, когато той мина през огромната врата и стъпи върху някаква издигната пешеходна пътека. Под тях имаше бездна. Диди погледна надолу към огромните слабо светещи кубоподобни конструкции. Горната страна на най-високия куб беше поне на четвърт миля от пътеката и това разстояние бе запълнено с етажи от пластмаса, така кристално прозрачни, че само проблясването на места разкриваше наличието на безброй слоеве твърда материя, защитаваща света отгоре от огромните атомни реактори.

Наближиха средата на пътеката и Диди видя, както се бе надявал, че в една малка прозрачна конструкция, издадена от металната част, има някой. Беше жена. Четеше. Когато тримата се приближиха, тя вдигна поглед.

— Търсите звука ли? — попита жената приятелски — Аз съм от Чувствителните — просто в случай, че не знаете.

Другите момчета мълчаха. Диди каза, че знае. На Игралната площадка му бяха разказвали за Чувствителните. Те можеха да предугаждат изменения в потока на атомните реактори. Той си спомни, че това се дължеше на контролираното съдържание на калций в тяхната кръв. Чувствителните живееха до много дълбока старост — сто и осемдесет години, — но не поради работата, която вършеха, а защото можеха да реагират на калциевите подмладяващи процеси.

Това обаче не можеше да му помогне. Очевидно тя нямаше как да открие присъствието на рул, поне не го показа по никакъв начин. Беше по-добре още да се преструва, че продължава да се интересува от звука, което в известен смисъл беше вярно.

— Мисля, че тези генератори долу причиняват големи вибрации.

— Да, точно така.

Диди внезапно се съсредоточи. Бе впечатлен, но не и убеден.

— Все още не разбирам как това може да доведе до мощен звук.

— Всички вие, изглежда, сте добри момчета — каза тя. — Възнамерявам да ви прошепна на ухо едно указание. Първо на теб — махна тя на Диди.

Това му се стори странно, но той не се поколеба. Тя се наведе и му рече тихо:

— Не се изненадвай. Ще намериш един много малък бластер под ръба на металния тротоар под Кораба. Слез с ескалатор седем и завий надясно. Той е точно отсам една греда, означена с голямо Н. Кимни, ако си ме разбрал.

Диди кимна.

— Пусни го в джоба си — продължи жената бързо. — Не го използвай, докато не ти бъде наредено. Късмет. — После се изправи и каза високо: — Това ще ти даде известна представа. — После махна на Джеки. — Ти си следващият.

— Не са ми нужни никакви указания — каза Джеки. — Освен това не искам никой нищо да ми прошепва.

— Аз също — каза Джил.

— Ама много сте срамежливи — засмя се жената. — Е, нищо. Все пак ще ви дам едно указание. Знаете ли значението на думата миазма? — Тя гледаше Джеки.

— Изпарение.

— Тогава това е моето указание. Миазма. А сега е по-добре да тръгвате. Слънцето ще изгрее в шест без няколко минути, а вече минава два.

Жената пак взе книгата и когато след малко Диди се обърна да я погледне, изглеждаше като част от стола. Беше така неподвижна, че не приличаше на жива. Обаче благодарение на нея той знаеше, че положението наистина е опасно, както бе подозирал. Сигурно беше в опасност самият Кораб. Точно към него се беше отправил той.

19.

Тревор Джеймисън се събуди внезапно. Жена му седеше на ръба на леглото. Той погледна светещия циферблат на часовника си. Беше два часът и двадесет и две минути след полунощ.

О, Господи! Трябваше да я убеди да заспи. А ако можеше и той да се унесе пак чак до сутринта…

— Не мога да спя — каза Веда така плачливо, че чак му призля. Защото нейната тревога беше все още доста неопределена. Най-добре беше да се престори на дълбоко заспал.

— Скъпи.

Джеймисън се размърда, без да отваря очи.

— Мили.

— Скъпа, моля те — измърмори той и отвори едното си око.

— Колко ли други момчета са навън тази нощ?

— Веда, какво искаш? Да ме събудиш ли?

— О, извинявай. — В тона й обаче нямаше извинение и след миг тя забрави, че бе произнесла тези думи.

— Мили.

Той не отговори.

— Мислиш ли, че бихме могли да разберем? — попита тя.

Той възнамеряваше да не продължава разговора, но съзнанието му само започна да се занимава с възможното значение на думите й. Удиви се на безсмислеността на въпроса и се разсъни.

— Какво да разберем?

— Колко са.

— Колко са кои?

— Момчетата… навън тази нощ.

— Веда, утре съм на работа — каза с въздишка Джеймисън. Измъчваше го много по-отчаян страх от нейния.

— Работа! — сопна се Веда. — Никога ли не мислиш за нищо друго освен за работата си? Нямаш ли никакви чувства?

Джеймисън премълча, но това не беше начинът да я върне в леглото.

— Бедата при вас, мъжете, е, че с времето ставате безчувствени — продължи тя с по-висок тон.

— Ако искаш да разбереш дали съм обезпокоен — не, не съм — каза той сурово. Трябваше да продължава в същия дух. Седна в леглото, запали лампата и каза високо: — Мила, ако това ти достави някакво удоволствие, вече успя да ме събудиш.

— Мисля, че трябва да телефонираме — каза Веда. — Ако ти не го направиш, ще го направя аз.

Джеймисън изпъшка и се надигна.

— Добре, но да не си посмяла да ми висиш над главата, докато се обаждам. Няма да позволя никой да помисли, че съм съпруг под чехъл. Ще стоиш тук.

Добре беше, че тя бе наложила взимането на решението. Той излезе от спалнята и затвори решително вратата. На видеофона даде своето име. След кратка пауза на екрана се появи сериозното лице на мъж в космонавтска адмиралска униформа. Познаваха се служебно.

— Тревор — каза адмиралът, — положението е следното: твоят син е все още в компанията на двама рули — вече друга двойка, между другото. Те използваха един много хитър метод да минат през бариерата и в настоящия момент подозираме, че някъде из Дворовете се намират стотина рули, преструващи се на момчета. През последния половин час никой не се е опитвал да я пресече, така че имаме чувството, че всеки рул в Слънчевия град, който е бил подготвен срещу нашата специална защита в района, сега е в Дворовете. Макар да не са се съсредоточили в някое определено място, чувстваме, че кризата е неизбежна.

— Какво ще кажете за моя син? — попита Джеймисън. Стараеше се да говори спокойно.

— Несъмнено те имат планове за него. Опитваме се да го снабдим с оръжие, но в най-добрия случай от това ще има ограничена полза.

Адмиралът очевидно много внимаваше да не каже нещо, което би му дало някаква реална надежда.

— Позволили сте на сто рули да се доберат до Пътя, без да знаете каква цел преследват?

— Знаеш колко е важно да научим тяхната цел — отвърна адмиралът. — Какво има стойност за тях? Какво мислят, че си струва такъв огромен риск? Това е едно много смело начинание от тяхна страна и наше задължение е да го оставим да стигне до връхната си точка. Предполагаме каква е целта им, но трябва да сме съвсем сигурни. В последния момент ще положим всички усилия да спасим живота на твоя син, но не можем да гарантираме нищо.

Джеймисън беше наясно как гледат на положението тези хора. За тях смъртта на Диди щеше да бъде прискърбен нещастен случай. Вестниците щяха да пишат, че загубите са незначителни. Даже можеха да го направят герой. За един ден.

— Ще трябва да те помоля да прекъснеш връзката — каза адмиралът. — В този момент твоят син наближава Кораба и искам да му отдам цялото си внимание. Довиждане.

Джеймисън прекъсна връзката и с мъка се изправи на крака. Постоя известно време неподвижен, събирайки сили, после се върна в спалнята и привидно весело каза:

— Всичко е наред.

Нямаше никакъв отговор. Веда лежеше с глава върху неговата възглавница. Очевидно беше полегнала да чака завръщането му и бе заспала. Бузите й бяха влажни от сълзи, което показваше, че дрямката й е неспокойна. Той взе една спринцовка и вкара в кръвта й специален газ, предизвикващ сън — най-милостивото действие, което можеше да предприеме в момента. Тя се отпусна с въздишка. Дишането й стана бавно и равномерно.

Джеймисън се обади на Калеб Карсън и обясни положението, после настоятелно добави:

— Вземи Ефрем. Кажи му, че е нужен на семейството си, и го заведи в сградата на Главния щаб по сигурността, онази, която се намира до Кораба. Скрий го добре. Не позволявай на никого да го види.

Прекъсна връзката, облече се бързо и също се отправи към сградата на Главния щаб. Знаеше, че ще има проблеми. Военното началство щеше да се възпротиви срещу използването на изуол. Но изуолът в известен смисъл си беше негов. И на Диди.

— Какво ти прошепна тази? — попита Джеки.

Слизаха с ескалатора в тунела под Пътя. Диди, който се вслушваше напрегнато за звука — защото нямаше никакъв друг особен шум, — се обърна.

— О, същото, каквото каза и на вас.

Джеки, изглежда, се замисли. Стигнаха пътеката и Диди незабавно тръгна по нея. Небрежно се оглеждаше за метална колона с Н върху нея. Внезапно я видя на трийсетина метра отпред.

— Защо ще си прави труда да ти шепне, ако бездруго е възнамерявала да ни каже? — обади се зад него Джил.

Диди трепна, но тренингът му надделя.

— Мисля, че просто си направи шега с нас, нали сме деца — каза той.

— Шега? — изсумтя Джеки.

— Какво правим тук, под Кораба? — попита Джил.

— Уморих се — отвърна Диди, седна на края на пътеката до дебелата метър и половина метална греда и заклати краката си над бездната. Двамата рули минаха покрай него и застанаха от другата страна на колоната. Очевидно възнамеряваха да разменят информация помежду си или… с други.

Диди бръкна под пътеката. Прекара бързо пръсти по метала, напипа малкия бластер и с едно-единствено движение го плъзна в джоба си. После пое дъх, за да се успокои, и зачака. Започна да усеща вибрацията на метала с костите на бедрата си. Допреди малко специалните му обувки бяха поглъщали по-голямата част от това трептене, а той бе така съсредоточен върху рулите, че не го бе забелязал. Сега го забелязваше. Макар и леко, тялото му се тресеше и потръпваше. Почувства се въвлечен в звука. Мускулите и органите му жужаха и тръпнеха. За малко забрави рулите и за един момент му се стори неизмеримо странно, че седи тук, върху голия метал, незащитен и в тон със самия звук. Отдавна знаеше, че вибрацията тук ще е ужасна. Центърът на Дворовете бе изграден от метал и дори най-добрите антивибрационни материали, с които бяха покрити улиците и пътищата, не можеха да заглушат буйството, силите и енергиите, съсредоточени на тази малка площ. Тук бяха нажежените атомни реактори и машините, които можеха да щанцоват стотонни плочи от електростомана.

Защото Дворовете щяха да съществуват още осем и половина години. Заради Кораба. А после, когато накрая Кораба полетеше, той щеше да бъде на него. Всяко семейство в Дворовете бе подбрано с две цели — поради уменията на бащата или майката, използвани в изграждането на Кораба, или защото имаха дете, което щеше да порасне около Кораба. Баща му, като най-висш правителствен служител, бе включен по собствено желание.

По никакъв друг начин, освен израствайки с него, човешките създания не можеха да се научат да разбират и управляват космическия кораб, който се издигаше тук като малка планина. Беше дълъг почти три километра и в него бе концентриран инженерният гений на цели векове и толкова много специализирани знания и механични подробности, че посещаващите го сановници оглеждаха смаяни акрите машини, скали и уреди на всеки етаж и всяка палуба.

Диди щеше да лети на него! Той се изправи развълнуван… и точно тогава двамата рули се появиха иззад колоната.

— Да вървим! — каза Джеки. — Достатъчно скитахме безцелно.

— Къде? — попита Диди. Възторгът му се беше изпарил.

— Досега се мъкнахме след теб — каза Джил. — Сега, какво ще кажеш, ако за разнообразие ти вървиш, накъдето искаме ние?

— Нямам нищо против — отвърна Диди. Дори не помисли да възрази.

Неоновият надпис върху сградата гласеше: „ЛАБОРАТОРИЯ“ и наоколо имаше много момчета. Бродеха поединично или на групи. В далечината се виждаха и други, които като че ли вървяха без определена цел. Можеше ли някои от тях да бъдат рули? Можеше ли всичките да са рули? Но това беше глупаво. Не трябваше да позволява на въображението си да си играе с него.

Лабораторията. Това бе целта, която преследваха. Тук, в тази сграда, човеците бяха разработили противорулската бактерия за бариерата. Той нямаше никаква представа какво точно искат да разберат рулите за този процес. Може би частица информация, свързана с него, щеше да им даде възможност да унищожат някой източник на материали или организми и така да неутрализират защитата. Според Игралната площадка съществуваше такава възможност.

Всички врати на лабораторията бяха затворени, за разлика от онези в останалите сгради, които бяха видели.

— Отвори, Диди — каза Джеки.

Диди послушно посегна към дръжката на вратата, но спря, защото видя двама души да се приближават.

— Здравей, дете — поздрави го единият. — Продължаваме навсякъде да се натъкваме на теб, а?

Диди се обърна към тях. Приличаха на двамата „мъже“, които го бяха завели до бариерата и които бяха направили бактериалния тест. Но приликата можеше да е само външна. От друга страна, единствените рули в Слънчевия град можеха да бъдат само онези, имунизирани срещу специалната бактерия, изолирана от неговата кръв.

Обаче в крайна сметка нямаше никакво значение дали са същите, или не.

— Радвам се, че те видяхме пак — каза рулът. — Искаме да направим още един експеримент. Сега слушай. Ще влезеш вътре. Лабораторията вероятно е защитена по много специален начин. Ако успеем да докажем нашата идея, това ще ни помогне да направим по-трудно влизането на рулите в Дворовете. Струва си, нали?

Диди кимна. Чувстваше се отпаднал, направо болен и не знаеше какво да отговори.

— Влез вътре — каза рулът — и остани там няколко секунди. После поеми дълбоко въздух, задръж го и излез. Това е всичко.

Диди отвори вратата и влезе в ярко осветеното помещение. Вратата се затвори автоматично зад него. Намираше се в обширна зала. „Мога да избягам — помисли той. — Те няма да посмеят да влязат тук.“ Но нямаше никакви хора и това го стресна и го накара да се откаже. Защо нямаше никого? Нали повечето от отделите в Дворовете работеха денонощно.

Вратата зад него се открехна и Диди се обърна. Видя само Джеки и Джил, доста далеч от вратата. Който и да я беше отворил, явно не рискуваше да получи доза от нещо, независимо дали бе опасно, или не.

— Вече можеш да излезеш — чу се гласът на мъжа. — Но не забравяй първо да поемеш дълбоко въздух и да го задържиш.

Диди пое дълбоко въздух и излезе. Вратата се затвори автоматично. Двамата от тайната полиция го чакаха. Единият държеше малка бутилка с гумена тръбичка.

— Издишай в тръбичката — каза той.

Диди се подчини и рулът подаде бутилката с тръбичката на своя спътник, който бързо отиде зад ъгъла, за да не го гледат.

— Забеляза ли нещо необичайно? — попита първият рул.

Диди се колебаеше. Въздухът в сградата му се беше сторил някак по-гъст, но…

— Не — поклати бавно глава той.

— Хм — каза рулът. — Може би трябва да изследваме и кръвта ти. Подай си пръста.

Диди се сви малко от убождането на иглата, но позволи да му вземат кръв. Джил пристъпи напред и попита:

— Мога ли да помогна?

— Разбира се — отвърна мъжът. — Занеси това на моя приятел.

Джил постъпи като всяко друго момче — изтича с пълна скорост. Измина една минута, после още една и после…

— А — каза мъжът, — ето ги, идват.

Диди погледна завръщащата се двойка с болезнена усмивка. Рулът, който стоеше до него, бързо тръгна напред, за да ги посрещне. Дори двамата шпиони да си казаха нещо, Диди не го чу. Помисли си само, че става дума за бърза размяна на информация на светлинно равнище. Разговорът, каквото и да беше неговото естество, завърши.

Рулът, който бе говорил с него, се върна и каза:

— Дете, ти положително бе ценно за нас. Изглежда, ние наистина ще дадем своя принос във войната срещу рулите. Знаеш ли, че въздухът там, вътре, е смесен с изкуствен газ — едно флуорно съединение? Само по себе си то не е интересно и съвсем безопасно. И дори някой рул с флуорен метаболизъм да влезе вътре, ще бъде в пълна безопасност… докато не се опита да използва енергията на тялото си на равнище бластер или комуникация. Енергията ще подейства като йонизиращ агент и ще доведе до свързване на молекулярно ниво между флуора във въздуха и в рулското тяло. Връзката не може да трае дълго, тъй като е нестабилна, но рулът също ще е загубен.

Диди не го разбра напълно. Химическите реакции на флуора и неговите съединения бяха само малка част от неговото обучение.

— Много хитро — каза шпионинът с очевидно задоволство. — Самият рул провокира реакцията, която го унищожава. А сега всички вие, деца, можете да влезете и да разгледате. Хайде, влизайте. Ти не — обърна се той към Диди. — Почакай само минутка. Искам да поговоря малко с теб. Ела тук.

И дръпна Диди настрана, докато „момчетата“ минаха бързо през вратата. Диди си ги представи как се пръскат из сградата и търсят тайните й. Трябваше да се направи нещо, и то бързо.

— Казано под секрет, дете, работата, която свърши днес за нас, е много важна — каза рулът. — Просто за да ти дам някаква представа, ще ти кажа, че държахме под око лабораторията почти цяла нощ. Персоналът си отива обикновено около полунощ. Тогава идват двама работници, инсталират някакво съоръжение и си отиват. Поставят над вратата и радио, съединено с високоговорители отвътре и отвън. Ако бях рул, бих го унищожил просто като предпазна мярка. В момента цялото място е пусто с изключение на вас, децата. Ти виждаш колко са зависими хората тук от бактериалната бариера, която държи рулите настрана. — Той направи пауза, после продължи: — Разбира се, рулите биха могли предварително да проучат тайно по-голямата част от тази информация и ако успеят да преминат през бариерата, да поставят пазачи навсякъде около сградата и така да попречат дори на най-мощните въоръжени сили да се промъкнат, за да я защитават. Разбира се, тя може да бъде взривена от разстояние, но хората едва ли ще го сторят. Първо биха опитали други методи. Виждаш докъде би ни довело това. Рулите ще имат възможност да разкрият някои от тайните, които се пазят в тази сграда, а щом излязат навън, ще могат да съобщят информацията на други рули извън опасния район и после всеки ще трябва да поеме риска да се спасява сам. Начинанието е смело, но рулите са правили подобни неща и преди. И така, ти виждаш, че всичко това може да се случи достатъчно лесно. Но сега ние ще го предотвратим.

— Диди — чу се шепот някъде отгоре, — не давай никакъв признак, че ме чуваш.

За миг Диди се вцепени, после се отпусна. Отдавна бе доказано, че рулските електронни устройства не могат да регистрират шепот.

— Трябва да влезеш вътре — продължи бързо шепотът. — След като влезеш, стой близо до вратата. Това е всичко. По-късно ще има още инструкции за тебе.

Диди откри откъде идва шепотът. От касата над вратата. Рулът бе споменал за радио, инсталирано там. Шепотът сигурно беше от него.

Но как щеше да се озове вътре, когато този рул така очевидно го забавяше? Говореше му нещо за някаква награда, но Диди едва го чуваше. Той разсеяно се огледа. Околните сгради тънеха в мрак. Небето беше съвсем черно.

Нямаше никаква следа от светлото утро, макар до него да оставаха броени часове.

— Ох — каза отчаяно Диди, — по-добре да вляза вътре. Слънцето скоро ще изгрее, а аз трябва да разгледам още много места.

— На твое място не си бих губил времето там — каза рулът. — Но все пак хвърли един поглед.

Диди отвори вратата, но рулът я хвана и каза:

— Само секунда.

Прекрачи прага, пресегна се над вратата и изтръгна някакви жици. После заяви:

— Реших, че ще е добре да създам нещо като военно положение за нашия малък експеримент. Просто прекъснах проводниците на новоинсталираната говорна система. Влез за малко вътре и ми кажи какво правят другите деца.

Вратата след Диди се затвори автоматично.

Адмиралът сви огорчено рамена и каза:

— Съжалявам, Тревор. Направихме най-доброто, което можахме, но те просто разрушиха единствената ни надежда за контакт с твоето момче.

— Какво планирахте да му съобщите? — попита Джеймисън.

— Съжалявам — отвърна адмиралът, — това е поверително.

От своята клетка в караваната край сградата изуолът предаде телепатично на Джеймисън:

Аз чета мислите на адмирала. „Искаш ли да ги препредам на Диди?“

„Да“ — отвърна наум Джеймисън.

Съобщението, което стигна до Диди, беше ясно и пряко… и така отчетливо, че той го сметна за шепот. То гласеше:

„Диди, рулите са зависими от енергията на своите клетки и поради природата си се движат без дрехи. Самите им тела произвеждат образи на човешки дрехи и човешки форми. Забелязвам, че наблизо има само две момчета.“

Наистина имаше само две, наведени над едно бюро в другия край на помещението. За момент Диди се запита как ли този, който говори, може да вижда тази сцена, но нямаше никакво време за размишления, защото до него достигнаха следващите думи:

„Извади бластера и ги застреляй.“

Диди бръкна в джоба си, преглътна с усилие и извади оръжието. Ръката му трепереше малко, но вече от пет години той бе трениран за момент като този и вътрешно беше спокоен. Освен това не бе необходимо да се прицелва точно.

Изстреля една непрекъсната синя ивица пламък, рулите започнаха да се обръщат и рухнаха.

„Добър изстрел“ — констатира изуолът.

Диди едва ли забелязваше, че думите отекваха направо в собствения му мозък. В другия край на помещението двете червенобузести момчета се променяха — нали при смърт образите не се задържаха. И макар да бе виждал картини на това, което ставаше винаги, друго бе да види на живо тъмната плът със странни мрежести крайници.

„Слушай — извади го мисълта на изуола от този шок, — всички врати са заключени. Никой не може да влезе. Нито да излезе. Тръгни из сградата и убивай всеки, когото видиш. Всеки! Не приемай никакви молби и никакви преструвки, че са деца. В сградата има само рули. Изгори ги безмилостно всичките.“

След няколко минути изуолът съобщи на Джеймисън:

„Твоят син унищожи всички рули в сградата. Казах му да остане вътре, докато не бъдат избити онези, които са отвън. Ще стои там, докато не му кажа да излезе.“

Джеймисън въздъхна облекчено и мислено отговори:

„Благодаря ти, приятелю. Това беше едно изключително телепатично изпълнение.“

По-късно адмиралът дойде да разговаря с Джеймисън и каза:

— Победата наистина бе пълна. Рулите отвън се сражаваха с обичайната си смелост, но ние сменихме вида на бактериите в мястото, където те бяха пресекли бариерата, така че се оказаха в капан. — Адмиралът се поколеба, после попита учудено: — Не разбрах само как твоето момче се досети точно кога да използва бластера срещу тях, без да му кажем ние?

— Искам да си спомниш този въпрос, когато получиш моя рапорт за случилото се — каза Джеймисън.

— А защо е необходимо да пишеш рапорт за този инцидент? — попита адмиралът озадачен.

— Ще разбереш — отвърна Джеймисън.

Все още беше тъмно като в рог, когато Диди хвана една кола на Пресечка 2 и отлетя към хълма, от който „изследователите“ като него трябваше да наблюдават изгрева на Слънцето. Изкачи стъпалата, които водеха до върха, и откри горе още няколко момчета.

Не можеше да е сигурен, че са човеци, но някак си бе убеден, че са. Нямаше никаква причина, поради която един рул да вземе участие в този специален ритуал.

Диди се отпусна под един храст до призрачната фигура на едно от момчетата. Никой от двамата не заговори веднага. Накрая Диди попита:

— Как се казваш?

— Март. — Гласът на момчето бе съвсем тъничък.

— Намери ли звука? — попита Диди.

— Да.

— Аз също. — Той се поколеба, мислейки за онова, което бе извършил. За момент осъзна ясно колко добро е обучението, щом бе позволило на едно деветгодишно момче да действа, както бе действал той. После това избледня от съзнанието му и той попита: — Беше забавно, нали?

— Да.

Настъпи мълчание. От мястото си Диди можеше да види пулсиращия блясък на пещите. Дори небето пламтеше от отразявания бял пламък. По-нататък се виждаше блестящото като скъпоценен камък сияние, което отчасти обгръщаше Кораба. Небето постепенно изсветляваше и сенките ставаха сивкави. Вече можеше да разгледа Март — по-дребен от него, сгушен под храста.

Съмваше се и Кораба изплуваше от нощта. Металът на голите му горни ребра улавяше бавно пламъците на слънцето, което още не се виждаше от мястото, където седяха. Блясъкът се разширяваше надолу, слънчевата светлина проблясваше върху тъмните лъскави повърхности на завършените по-долни стени и масивната му форма се очертаваше все по-ясно на фона на небето.

Корабът израстваше от сенките като невероятно създание, по-голямо от всичко наоколо. От това разстояние стоетажната Административна сграда изглеждаше като част от неговото скеле — просто бяла колона на фона на тъмния колос. Диди остана да го наблюдава възторжено дълго след изгрева на слънцето. В светлината на новия ден корабът сякаш се готвеше да полети. „Още не — помисли тръпнещ Диди — още не.“ Но този ден щеше да дойде. Някой ден най-големият кораб, замислен и построен от човека, щеше да насочи своя нос към откритите пространства между звездите и да излети в мрака. И тогава рулите наистина щяха да бъдат принудени да отстъпят.

Накрая огладня и слезе от хълма. Закуси в едно ресторантче и преизпълнен от щастие се качи на една хелиокола и се отправи за дома.

Джеймисън чу тропването на външната врата, отвори очи и видя жена си да се запътва натам. Поклати неодобрително глава и тихо каза:

— Сигурно е уморен. Остави го да почива.

Тя неохотно се върна в леглото.

Диди прекоси на пръсти всекидневната и влезе в познатата обстановка на Игралната площадка. Вратата се затвори автоматично след него, светлините се включиха. Един поглед към контролното табло на стената му показа, че сложната роботна стая е усетила присъствието му.

— Твоят рапорт, моля — попита тя след секунда с един от характерните си гласове.

— Открих какво представлява звукът — каза щастливо Диди.

— Какво?

След като Диди отговори, Игралната площадка каза:

— Ти си едно потвърждение за ползата от моето обучение. Гордея се с теб. Сега върви да спиш.

Диди се вмъкна под чаршафа. Усещаше слабото трептене на стаята и треперенето на леглото, чуваше шума от потръпването на абсорбционните пластмасови прозорци. Подът поскърцваше слабо в унисон с всепроникващата вибрация.

Той се усмихна щастливо, но уморено. Никога вече няма да пита за звука. Това беше една „миазма“ от Дворовете, леко вибриране от масите на сградите, метала и машините, които стърчаха като пипала от Пътя.

Този звук щеше да бъде с него през целия му живот, защото, когато Корабът бъдеше завършен, един подобен проникващ звук щеше да излиза от всяка метална плоча.

Спеше и усещаше пулса на звука дълбоко в себе си — като неделима част от своя живот.

20.

Джеймисън се събуди в обичайния час и тъкмо се готвеше тихо да се изплъзне от леглото, когато си спомни. Обърна се, погледна жена си и поклати щастливо глава.

Тя и момчето щяха да спят още часове. Той стана и отиде на пръсти в тоалетната. После закуси сам и обмисли как събитията през нощта биха могли да повлияят на следващите дълги дни. А че щяха да повлияят, бе убеден.

Изуолът беше доказал способностите си. Това, което направи като спаси живота на Диди, беше просто резултат от собственото му решение да използва всички възможни средства, за да помогне на момчето.

Щом пристигна в кабинета си, Джеймисън подготви рапорт за нощната акция. Крайното му заключение беше, че случилото се е толкова важно, колкото и завършването на самия Кораб. Той написа: „Полезността на телепатията като средство за връзка с чуждоземните раси, които засега осигуряват така малко помощ срещу общия враг, рулите, е разбира се, въпрос на предпазливо експериментиране. Но фактът, че такова средство изобщо съществува, е изключително събитие в историята на Галактиката.“

Размножи рапорта и го изпрати по специален куриер до всеки, чието мнение би оказало влияние.

Първият отговор дойде още същия следобед от една висша фигура от Въоръжените сили.

„Взети ли са предпазни мерки за подсигуряване, изуолът да няма умствен достъп до някой, който знае тайните на Временното изследване? («Временно» бе кодовото название на «свръхсекретно».) Възможно ли е точно този изуол да бъде унищожен като проста предпазна мярка?“

Джеймисън прочете съобщението с чувството, че си има работа с някаква форма на лудост. Разбира се, че беше така. Бе забелязал крайностите, до които понякога водеше военната тайна.

Разбра, че отговорът на високопоставения чиновник е бил изпратен до всички, на които бе представил за мнение своя собствен рапорт, и ядосан подготви отговор, основан на база данни, съгласно която можеше да бъде проверено, че изуолът не е бил в близост до никой, който знае актуални научни подробности за Временното изследване. В отговора посочи още, че въпреки поддържането на неговото собствено знание до един общоизвестен минимум, действието на рулските агенти при пресичането на бариерата и техните други действия са показали значително познаване на използваните срещу тях методи на бактериологична война и че „вместо да осъждаме изуола на смърт за малкото количество данни, които може да е научил от нас, би било по-целесъобразно да открием какво е научил той от рулите.“

Това бе единственото изопачаване на истината в неговия отговор. Той знаеше от опита на огромния възрастен изуол на Еристан II, че изуолите не могат да четат мислите на рулите. Но сега не беше моментът за представяне на подобна информация.

„Струва си също да се посочи — бе продължил той, — че ще бъдат необходими месеци, а може би и години, за да се създадат отново обстоятелства, позволяващи ни да заловим някой млад и доброжелателен изуол. Струва си да се посочи още, че бъдещите отношения с расата на изуолите ще зависят от това колко добросъвестно работим по този въпрос в настоящия момент. Ако изуолите някога разберат, че ние сме екзекутирали едно тяхно бебе, взаимоотношенията ни с тях ще бъдат моментално застрашени.“

Джеймисън разпрати своя отговор телеграфически и тъй като изуолът продължаваше да бъде под негова опека, взе предпазната мярка да го откара на ново място с цел — бе написал това в рапорта — да е абсолютно сигурен, че той няма да има никакъв контакт с някой, който притежава ценни данни.

Листът с рапорта бе оставен в архива на неговия собствен кабинет.

Доволен, че изуолът няма да бъде унищожен от някое прибързано действие, предприето без негово знание, той зачака по-нататъшните реакции.

Имаше няколко още преди края на следобеда. С едно изключение всички бяха само благодарствени. Изключението беше от индивида, отговорил най-рано. Бе лична бележка и гласеше: „Господи, човече, това чудовище бебе ли било?“

Така приключи последният опит да бъде унищожен младият изуол по правни или военни причини.

Измина седмица.

Един предиобед Джеймисън получи паметна бележка от Компютърния отдел. „В отговор на Ваша молба от 10-и т.м. Ви предоставяме на разположение някои данни за раси, с които е невъзможно да се установи контакт.“

Той телефонира на Калеб Карсън и уреди да обядват заедно, а после да прекарат част от следобеда в Компютърния отдел.

Карсън беше мършав младеж с изпито лице и имаше силна прилика със своя дядо, прочутия изследовател. В него се забелязваше някакъв плам, някакво потиснато вълнение, сякаш той знаеше тайни и имаше преживявания, които не би споделил с никого.

Седнаха в „Корабната стая“ на правителствения ресторант за висши административни служители и Джеймисън каза:

— Имам намерение да взема изуола на пътешествие до една чужда планета. Искам да го използвам поне веднъж като средство за свръзка. После ще го предоставя на теб.

Калеб Карсън се беше зачервил от вълнение.

— Много съм ви благодарен, сър — каза той. — Вие ми давате възможност да отварям цели планети за сътрудничество с галактическата култура. Досега не съм имал шанс да действам толкова нашироко.

Джеймисън кимна, но не каза нищо. Спомни си своите собствени чувства преди години, когато също беше прехвърлен към равнище на действия, което включваше използването на собствената му дискретност при работа с цели планети. С лека изненада установи, че вече е достигнал етап, на който може да предоставя пълномощия, даващи на други същата власт.

… Властта да се командват кораби.

… Властта да се подписват споразумения, обвързващи Земята.

Властта…

Спомни си своето собствено впечатление от хората, които му бяха дали правото да работи на такова равнище. Бе смятал, че са на средна възраст. Приличаше ли сега на тях? Не бе мислил по този въпрос.

Започнаха да обсъждат каква свобода трябва да има изуолът за негово собствено добро и за доброто на всички останали. Приключиха обяда, хвърлиха последен поглед на Кораба, който се извисяваше зад прозранните стени и тръгнаха да излизат.

— Наистина ли целта е този кораб да стигне до родната планета на рулите? — попита ненадейно Карсън, но видял изражението на Джеймисън, въздъхна:

— Добре де, нека спрем за малко при караулното помещение и да проверим дали съм рул.

— И като стана дума за това — каза мрачно Джеймисън, — най-добре ще е аз също да се проверя, за твое спокойствие.

Минаха през процедурата ужасно сериозни. Бяха чисти, макар и — Джеймисън знаеше това много добре — само за момента.

В един свят, пълен с рулски агенти, които можеха да се престорят на човешки създания, чистотата беше винаги временна. Един погрешен въпрос, едно подозрително действие и тестът трябваше да бъде повторен.

В известен смисъл бе нужно човек само да докосне някой, подозиран за рул, за да установи хуманоидността му. Но тъй като малко индивиди бяха способни да се справят самички с рул, предвидената процедура беше всички подозрения незабавно да се съобщават на властите. Фактът, че Карсън незабавно и доброволно пожела да бъде проверен, бе сам по себе си доказателство, че е човек. Обаче, независимо от това, проверката трябваше да бъде извършена.

— Поне за момента можем да говорим откровено — каза живо Карсън. — На каква база компютърът подбира чуждопланетните раси?

— Явен чуждопланетен произход и характеристики, които могат да бъдат полезни във войната — отвърна Джеймисън без колебание. — Аз бих желал да изпробвам изуолската телепатия при екстремни обстоятелства. Досега сме имали само един неуспех. — Той обясни за неспособността им за контакт с рулите и после продължи: — Съществува известна вероятност рулите да са в действителност от друга галактика, а аз предполагам, че целият живот в нашата, Млечния път, е посвоему сходен.

На практика никой не можеше да се усъмни в подобно съждение. Човекът бе открил хиляди факти за живота и как функционира той. Но какво представлява животът и защо го има, бе все още една неизвестна, която ставаше все по-удивителна, колкото повече необятните пространства на космоса се разкриваха пред човешките създания. Хората управляваха космически кораби за далечно плаване, проникваха все по-дълбоко и гледаха все по-далеч в необхватните и очевидно безкрайни разстояния на континуума, но можеха в най-добрия случай да правят само научни догадки. На Джеймисън му се струваше, че бе направил някои наблюдения за живота, които можеха да потвърдят неговата собствена догадка.

— Имате ли предвид някоя раса? — попита Карсън.

— Не. Подавам своите изисквания в Компютъра и го оставям той да решава.

Останалата част от пътя изминаха мълчаливо. Един техник ги въведе в малко помещение и скоро едно печатащо устройство затрака. Джеймисън хвърли поглед на първото изречение, подсвирна тихо и каза:

— Трябваше сам да се сетя. Плояните, разбира се. Кой друг в цялата галактика?

— Плояните — повтори Карсън намръщено. — Те не са ли само мит? Сигурни ли сме, че съществува плоянска раса?

— Не сме, естествено — отвърна Джеймисън развеселен. — Но точно сега е моментът да открием.

— Той беше развълнуван. Бе забравил за плояните. Това със сигурност щеше да бъде за изуола сериозен тест, а така също и за неговото собствено схващане, че между расите в една и съща галактика съществува някаква връзка.

Специално построената ракета излетя от кръстосвача в космоса и започна да пада към планетата Плоя по дълъг полегат маршрут. Джеймисън поддържаше мощността с помощта на дистанционно управление, намалявайки постепенно скоростта на малкия кораб.

Наблюдаваше уредите за отчитане на температурата и скоростта, когато машината навлезе в разредените външни слоеве на атмосферата, и продължи да намалява скоростта. В резултат се нагряха само външните стени на ракетата.

Машината се спусна на четиридесет мили от повърхността на планетата, движейки се с около деветдесет мили в час. На половината път до повърхността Джеймисън намали още повече скоростта й — почти до тридесет мили. Бе се захванал да изправя курса й до хоризонтален, когато уредът за въздушния шлюз започна да се държи ненормално.

Въздушният шлюз се отвори. И се затвори.

Джеймисън зачака.

Внезапно стрелките на уредите реагираха на някакъв прилив на енергия. В същия миг ракетата полетя лудо и неконтролируемо, скоростта й се увеличи и тя се залута насам-натам, сякаш бе загубила управление.

Джеймисън взе да натиска бутоните на дистанционното устройство поред, но ракетата не реагираше.

Напрегнат, но и примирен, той се облегна и зачака. Бе очаквал това да се случи. Сега нямаше какво друго да стори, освен да позволи на онова, поело командването на кораба, каквото и да беше то, само да попадне в клопката.

Капанът щракна, когато спасителната ракета стигна на шест километра от зелената повърхност на планетата.

Една по естество неелектрическа машина реагира на показание на барометъра и в резултат на това едно тежко и примитивно колело се задвижи и изключи цялата електрическа мощност на борда. От въздушния поток при свободното падане бяха задействани други чисто механични устройства, включително на въздушния шлюз. Ракетните двигатели оживяха, изхвърляйки яростно огън, и скоро спасителната ракета, управлявана от неелектрически съоръжения, започна да се издига към космоса.

Джеймисън я наблюдаваше. От такова разстояние беше невъзможно да се определи дали попадналото на борда нещо, каквото и да беше то, бе успяло да разреши механичния проблем с отключването на въздушния шлюз без използването на електрическа енергия. Съмняваше се да е успяло. Следователно той бе заловил един плоян.

Първата земна експедиция се беше приземила на Плоя преди почти сто години и се бе озовала в някакъв кошмар. Металният под, металната мебелировка и обикновените метални предмети внезапно бяха започнали да провеждат електричество така свободно, сякаш бяха част от електрическата система на кораба. От научна гледна точка това бе необяснимо явление.

За осемдесет и двамата души, убити от електрическия ток в първите смъртоносни моменти, направените след това научни констатации изобщо не представляваха интерес.

Останалите сто и четиридесет души, по случайност не бяха в допир с метал през тези първи секунди. Само двадесет и двама от тях не осъзнаха веднага, че си имат работа с електрически феномен, и по-късно същите двадесет и двама, заедно с първата група нещастници, бяха погребани в земята на Плоя, зелена и девствена като повечето първобитни планети, открити от човека.

Оцелелите се постараха най-напред да си възвърнат контрола върху кораба. Изключиха цялата мощност и понеже решиха, че на борда е попаднал някакъв вид жив организъм, започнаха систематично почистване с химическо напръскване. След като целият кораб беше наквасен, включиха мощността. След малко енергията полудя както преди. Опитаха безрезултатно всички химикали подред, дори най-просто измиване с вода под налягане.

От това също нямаше никакъв ефект. Обаче нещото, попаднало на борда, сякаш бе наблюдавало как бяха стартирали и спирали генераторите, защото през нощта, докато космонавтите дремеха неспокойно, всички електрически машини бяха стартирани едновременно. Наложи се да прекъсват връзки с помощта на механични инструменти, за да ги спрат.

Междувременно влязоха във връзка с придружаващия ги кръстосвач в орбита над атмосферата и получиха анализ на положението си, потвърждаващ в общи линии собствените им наблюдения.

„Чуждопланетяните — бяха казали от кръстосвача, — изглежда, не са пряко недоброжелателни към хората. Всичките смъртни случаи сигурно са нещастен резултат от тяхното набъркване в електрическата система на кораба. Следователно би могло да се предположи, че тази форма на живот може да бъде изследвана посредством създаването на многобройни комбинации от електрически симулации и наблюдаване на реакциите. За тази цел ще бъдат изпратени специални инструменти.“

Експедицията се превърна в научна и феноменът на странната форма на живот бе изследван в продължение на шест месеца. Крайният резултат не беше задоволителен, защото изобщо не бе установен контакт, нито пък се разбра дали на планетата наистина съществува някаква форма на живот.

В края на шестте месеца придружаващият експедицията кръстосвач спусна няколко старомодни ракетни двигатели, които не използваха запалващи електромеханизми. Така бяха спасени оцелелите от първата експедиция на Плоя.

Джеймисън мислеше за всичко това, докато прибираше спасителната ракета в един въздушен шлюз на своя кръстосвач. Малко по-късно огромният кораб вече набираше скорост в междузвездното пространство.

Изуолът съобщи за присъствието на още едно „съзнание“, но не можеше да установи точно никаква друга мисъл освен на безпокойство и злочестина.

Указанието, че има нещо, облекчи значително Джеймисън. Досега, като имаше предвид опита на първата експедиция, той не можеше да се отърве от чувството, че се е самозаблудил. Чрез идентифицирането на чуждото присъствие изуолът вече бе свършил полезна работа.

На сто светлинни години от Плоя той изключи междузвездните двигатели от всички електрически връзки. После заедно с изуола се оттеглиха в специално изградена за пътешествието част от кораба, свързана с главната посредством механично задвижвани и ръчно управляеми приспособления. В нея имаше второ командно табло и от него, с помощта на специално вградено механично устройство, Джеймисън отвори въздушния шлюз на малката ракета и позволи на плояна да влезе в главната част на кораба, ако това странно създание решеше да постъпи така. Изуолът съобщи по своя бърз мисловен начин: „Получавам картини на сцени от главната командна зала. Изглежда, идват от място близо до тавана. Имам впечатлението, че то преценява положението.“

Това изглеждаше разумно и убедително. Съзнанието на плояна можеше да бъде четено. Джеймисън се опита да си представи как би действал той в подобно затруднено положение на борда на някой чуждопланетен кораб.

„Сега създанието влезе в командното табло“ — изпрати бърза мисъл изуолът.

— В таблото ли? — попита Джеймисън слисано.

Последва силен тласък и корабът рязко промени курса си. Това не смути Джеймисън, но новото знание за плояна — добито чрез изуола — породи в съзнанието му потресаваща картина на съединено на късо командно табло. Той си представи някакво аморфно създание, което пълзи и се плъзга през маса проводници и уреди, с „тяло“, шунтиращо намиращите се под напрежение многобройни релета.

В следващия момент корабът стабилизира курса си.

„Създанието избра посока към планетата си и планира да я следва, докато стигне там — достигна до Джеймисън мисълта на изуола. — Не знае нищо за по-бързи двигатели.“

Джеймисън поклати глава впечатлен, но и изпълнен със съжаление. Бедният плоян! Хванат в клопка на разстояние, подобно на което неговата раса никога не бе виждала или дори може би не бе предполагала, че съществува.

— Кажи му колко е голямо разстоянието — рече Джеймисън на глас. — Кажи му колко много се отличават междузвездните двигатели от този, който използва той.

„Казах му — отвърна изуолът. — В отговор получих само гняв.“

— Продължавай да му го повтаряш — каза спокойно Джеймисън и след малко добави: — Кажи му, че притежаваме работеща с електричество машина, чрез която той и аз можем да разговаряме — веднага щом научи как действа. — Още по-късно даде следната инструкция: — Попитай го с какво се храни.

„Той казва, че умира от глад — отвърна изуолът. — И че ние сме виновни за това.“

Телепатичната връзка беше успешна. Скоро получиха информацията, че плояните се прехранват от магнитните сили на своята планета, които превръщат в някакъв вид жизнена енергия.

При неработеща електрическа система нямаше никакъв магнитен поток от многобройните намотки и котви на електрическите двигатели, генератори и релета. Ефрем получи впечатление, че такива концентрации на магнитен поток са изключително привлекателни за плояните.

На Джеймисън му стана ясно, че именно това бе причината за повечето, ако не и за всички вреди, които плояните бяха нанесли на предишните изследователи. Очевидно всички повреди в оборудването и смъртоносният ефект върху човешкия екипаж се дължаха в голяма степен на този „наркотик“, който доставяше удоволствие на плояните.

Като имаше предвид това, не беше трудно да инсталира малка газова турбина, която да задвижва генератор, а той от своя страна да задейства електрически двигател или компресор.

— Кажи му — нареди Джеймисън на изуола — да не поглъща потока твърде бързо, защото ще блокира системата.

По този начин дадоха на плояна неговата „храна“.

— Кажи му — рече после Джеймисън, — че няма да получи повече храна, докато не се съгласи да работи с комуникационната машина.

Само за часове плоянът успя така да модулира електрическия ток, че през високоговорителя се получиха разбираеми, макар и твърде гърлени звуци. За един ден създанието усвои няколко десетки думи.

— Интересно — каза Джеймисън повече на себе си, отколкото на младия изуол, — колко ли е интелигентен този приятел, щом почна така бързо да учи езика ни?

Ефрем не се зае да коментира този въпрос, защото самият той не се нуждаеше от език, но съобщи:

„Той, изглежда, използва цялото свое енергийно поле за съхранение на спомени, и може да го разширява, докъдето си иска.“

Джеймисън още не бе в състояние да получи ясна мисловна картина на една такава „нервна система“ Накрая каза:

— На път за дома възнамерявам да направя миниатюрна версия на нашия комуникатор, тъй че да мога да я нося в ухото си. Бих желал да го обуча до степен, до която да мога да разговарям с него така лесно, както с теб.

Вече беше изработил устройството и бе започнал процеса на обучение, когато от Земята пристигнаха две съобщения, които промениха плановете му за непосредственото бъдеще.

Първото беше от Калеб Карсън: „Политическата промяна на Планетата на Карсън прави възможна образователна програма за изуолите, без да се чака намесата на Галактическия конвент. Източникът на информацията е някоя си госпожа Уитман. Казва, че ти ще разбереш.“

Коментарът на Джеймисън беше иронично-шеговит: „Навремето с госпожа Уитман не се харесвахме. Но щом нещата са се променили, може и да се харесаме.“

Второто съобщение беше: „Продължете веднага към новооткритата планета в Район 18. Местоположението й ще бъде шифровано с 1-8-3-18-26-54-6. Нарежда Ви се да направите личен оглед и да съобщите за него възможно най-скоро. Подпис: ВЪРХКОМКОСОП.“

Не бе нужно да му се пояснява защо Върховният командир на космическите операции се е ангажирал пряко. Район 18 беше най-предната „линия“ на антирулските сили. Този нов свят, заедно с Планетата на Карсън и още две други планети, щяха да образуват каре от военни бастиони, от които Земята — и населената с хора част от галактиката — можеше да бъде защитавана.

Цифрите просто показваха кода, чрез който местоположението на новата планета щеше да му бъде съобщено по радиото.

Така че Джеймисън промени посоката си веднага след като потвърди получаването на известията. За Калеб предаде по радиото:

„Чакай ме при — И назова една планета, която той и Карсън щяха да достигнат за приблизително едно и също време. — Ще ти предам Ефрем и кораба и ще продължиш към Планетата на Карсън, за да действаш според плана.“

На ВЪРХКОМКОСОП отговори:

„Нека военен кораб ме срещне при… — И пак назова планетата, при която щеше да срещне Калеб Карсън. — Да е подготвен да приеме на борда моята лична спасителна лодка.“

Това бе единственото решение на проблема с плояна. Трябваше да го вземе със себе си.

После се зае да обясни на съществото колко е важно да не прави нищо прибързано.

— Ако искаш да запазиш надеждата си да се върнеш на своята родна планета, ще трябва през цялото време да правиш точно каквото ти кажа.

Плоянът нямаше друг избор.

21.

С крайчеца на окото си Тревор Джеймисън забеляза приближаващия се кораб. Седеше в една вдлъбнатина над ръба на пропастта на трийсетина метра от собствената си лодка. Беше изцяло погълнат от своя проучвателски дневник — резюмираше по диктофона разсъжденията си относно Лиртис III, която бе така близо до невидимата разделителна линия между пространствата, контролирани от Земята и от Рул, че по-ранното откритие на тази планета от човека бе само по себе си голяма победа във войната между рулите и хората.

Беше издиктувал: „фактът, че кораби, базирани на тази планета, биха могли да ударят няколко от най-гъсто населените райони на галактиката, рулски или човешки, й дава предимство пред цялото налично военно оборудване. Предварителните защитни съоръжения трябва да бъдат разположени на планината Монолит, където се намирам сега, в рамките на три седмици…“

Точно в този момент съгледа над себе си и малко вдясно другия космически кораб и замръзна на мястото си, разкъсван от две противоположни намерения. Първият му импулс — да побегне към лодката си, доведе до мисълта, че движението мигновено ще бъде регистрирано от камерите на другия кораб. После за момент се хвана за слабата надежда, че ако остане неподвижен, нито той, нито лодката му ще бъдат забелязани.

Различи рулските опознавателни знаци, направи му впечатление и елегантната конструкция на кораба. Огромните познания по рулска техника му дадоха възможност да го класифицира като изследователски.

Изследователски кораб! Рулите току-що бяха открили слънцето Лиртис.

Съществуваше ужасната възможност зад този малък кораб да стои мощна военна флота. А той бе сам. Неговата лодка бе спусната от „Орион“ на разстояние цял парсек от планетата, а корабът бе продължил пътя си с антигравитационни скорости за осигуровка, че рулските енерготърсачи няма да регистрират преминаването му през този район на космоса. „Орион“ трябваше да се отправи за най-близката база, да бъде натоварен с планетни отбранителни съоръжения и после да се върне. За десет дни.

Десет дни! Джеймисън тихо изпъшка и стисна дневника. Възможността неговата лодка, скрита отчасти под няколко дървета, да не бъде забелязана, ако самият той остане неподвижен, продължаваше да го задържа на открито.

Рулският кораб беше вече на сто метра и не показваше никакви признаци за промяна на курса. След секунди щеше да мине над дърветата, под които беше неговата лодка.

Джеймисън не издържа, скочи и невъздържано се хвърли към отворената врата на лодката. И в момента, когато тя щракна зад него, лодката се разтресе, сякаш ударена от някакъв великан. Таванът хлътна, подът се надигна, въздухът стана горещ и задушен. Задъхан, Джеймисън стигна до командния пулт и натисна главния авариен включвател. Скорострелните бластери застанаха в положение за автоматична стрелба и забучаха, охладителите завиха с пълна мощност, студена въздушна струя обля тялото му. Той облекчено пое дъх и чак след няколко секунди осъзна, че атомните двигатели не са реагирали и че лодката, която би трябвало вече да е излетяла, продължава да е на земята.

Той се взря напрегнато във визиплочите. След секунда откри рулския кораб в долния край на едната — излизаше от полезрението и бавно се преметна над някакви дървета на четвърт миля от него. Грохотът от падането му се чу ясно от звуковия резонатор.

За момент Джеймисън се отпусна отпаднало във възглавниците на командното кресло, но веднага се сепна. Имаше нещо обезпокоително в начина, по който беше паднал вражеският кораб. Ами ако рулите на борда му бяха живи? Той бе сам в повредената лодка върху недостъпна планина с едно или повече от най-безмилостните създания във вселената. И трябваше да се бори цели десет дни с надеждата, че човекът все още е в състояние да завладее най-ценната планета, открита от петдесет години насам.

Отвори вратата и излезе навън. Още трепереше от възбуда, но тъмнината настъпваше бързо и нямаше никакво време за губене. Изпълзя бързо до върха на склона и предпазливо надзърна. Пред очите му се откри приблизителен овал с широчина около осемстотин метра в най-близкия край — някаква пустош с беден храсталак, стърчащи скали и редки дървета. Нямаше никакво движение, никаква следа от рулския кораб. Всичко беше унило и пусто, абсолютно необитаемо.

Слънцето вече беше потънало под ръба на югозападната пропаст и здрачът ставаше по-гъст. А най-лошото беше, че за рулите с тяхното по-добро зрение и изобщо по-добри сетива тъмнината не означаваше нищо. Той трябваше през цялата нощ да се защитава от създания, чиято нервна система превъзхождаше неговата във всяка функция с изключение може би на интелигентността. На това и само на това равнище хората претендираха за равенство. Положението му беше отчайващо. Нуждаеше се от някакво предимство. Ако можеше да се добере до катастрофиралия рулски кораб и да им навреди по някакъв начин, преди да е станало тъмно като в рог и преди те да са се възстановили от удара при катастрофата — да, това може би щеше му даде шанс да се спаси от смъртта.

Налагаше се да поеме този риск. Джеймисън бързо се спусна по склона и тръгна по едно плитко речно корито. Спъваше се в камъни, стърчащи ръбове на скали, корени и жилави туфи трева. На два пъти падна — първия път си удари лошо дясната ръка. Болеше го. За десет минути бе изминал само неколкостотин метра. Спря. Едно беше да действа смело, за да победи, а съвсем друго — да изложи живота си на безразсъден риск. Поражението нямаше да бъде само негово, а на цялото човечество.

Беше станало адски студено. От изток духаше леден вятър. До полунощ температурите щяха да спаднат до нулата. Той започна да се оттегля. Трябваше да вземе някои предохранителни мерки преди настъпването на нощта и беше по-добре да побърза. След час, когато безлунната тъма легна върху огромната планина, Джеймисън вече седеше напрегнат пред визиплочите. Очакваше го дълга нощ — нощ на човек, който не смее да заспи. Някъде по средата й Джеймисън забеляза движение на една от плочите и с пръст на бластерното управление зачака обектът да дойде на по-добър фокус. Но това не стана. Студеното утро го завари уморен, но продължаващ енергично да следи за появата на враг, който да действа предпазливо като него. Започна да се пита дали наистина е забелязал нещо.

Взе още едно хапче против сън и пак прегледа щателно атомните двигатели. Диагнозата беше същата. Основният гравитационен реактор беше в съвсем безнадеждно състояние. Докато не бъдеше реактивиран на „Орион“, двигателите бяха безполезни. Нямаше как да избегне смъртоносната битка на платото. Идеята, която бе обмислял през нощта, придоби ново значение. Това бе първият път, когато рул и човешко създание се срещаха очи в очи върху ограничено поле на действие, разположено на открито. Големите битки в космоса се водеха кораб срещу кораб и флота срещу флота. Оцелелите или се спасяваха, или попадаха в плен у по-силния противник.

Ако не бъдеше надхитрен преди да успее да се организира, Джеймисън щеше да има безценната възможност да провери някои свои предположения за рулите. Значи трябваше да използва всяка минута дневна светлина до краен предел.

Сложи си специалните защитни пояси и излезе. От минута на минута утрото ставаше все по-светло. Гледките, които се разкриваха в далечината, бяха великолепни. Защо всичко това се случваше на най-странната и най-красива планина във вселената?

Намираше се на връх, който се издигаше отвесно като кула почти на две хиляди и петстотин метра. Беше най-величествената колона в познатата вселена, едно от стоте чудеса на природата в галактиката.

Джеймисън бе стъпвал върху планети, отдалечени на сто хиляди светлинни години от Земята, и по палубите на огромни кораби, които прехвърчаха от вечната нощ в ослепителната светлина на червени, сини, жълти, бели, оранжеви и виолетови слънца, така чудни и различни, че никой не можеше да ги опише.

А сега стоеше тук, на върха на величествената планина на далечната Лиртис — един човек, предизвикан от обстоятелствата да премери умението си с един или повече от могъщите рулски врагове.

Потрепери. Беше време да започне атаката и да види какво ще е противодействието. Това бе Стъпка първа и най-важното беше да не се окаже и Стъпка последна. Когато слънцето Лиртис надникна плахо над североизточния скален ръб, атаката вече бе започнала. Автоматичните защитни съоръжения, които Джеймисън беше поставил през нощта, напредваха пред мобилния бластер. Той предвидливо се бе погрижил едно от тях да се движи и след него. Прикрит от тази основна защита, пълзеше от една издадена скала до друга. Направляваше машините от малко ръчно командно табло, свързано към визиплочите, които бяха разположени на шлема точно над очите му, и напрегнато наблюдаваше трепкащите иглички, които показваха движение или че екраните на защитните съоръжения са били подложени на енергийно противодействие.

Не се случи нищо. Когато наближи рулския кораб, Джеймисън спря, за да обмисли сериозно проблема — липсата на съпротива. Това не му харесваше. Имаше вероятност всички рули на борда да са загинали… но бе съмнителна.

Огледа разбития кораб през телескопичните очи на едно от защитните си съоръжения. Корабът лежеше в плитка пукнатина с нос, забит в стена от едрозърнест пясък. Долните му плочи бяха деформирани. Единственият енергиен залп от предишния ден, макар напълно автоматичен, беше нанесъл смазващ удар на рулския кораб.

Крайният резултат беше пълна безжизненост. Дори да имаше някакъв номер, той бе много изкусен. За щастие Джеймисън можеше да проведе един тест — не решаващ, но показателен.

Върхът на най-уникалната планина, открита от човечеството, забуча от огъня на подвижния бластер. Шумът нарастваше до тътен, когато атомният реактор достигаше максимални килокюри. Корпусът на вражеския кораб трепна малко и леко промени цвета си от масирания огън, но това бе всичко. След десет минути Джеймисън изключи мощността. Беше още по-объркан.

Защитните екрани на рулския кораб бяха включени напълно. Бяха ли се включили автоматично след неговия пръв изстрел предишната вечер? Или бяха задействани съвсем съзнателно, за да анулират атаката? Не можеше да е сигурен. Това беше бедата. Не знаеше със сигурност.

Рулът можеше да лежи вътре мъртъв. (Странно как започваше да мисли по-скоро за един, отколкото за няколко, но степента на предпазливост от страна на противника, ако такъв съществуваше, съответстваше на неговата собствена — така се държи индивид, натъкнал се на непознато препятствие.) Той би могъл да е ранен и да не е в състояние да направи нищо срещу него. А може и да е прекарал нощта в маркиране на платото с нервоконтролиращи линии — Джеймисън се бе старал да не се заглежда по-продължително в терена, за да не бъде хипнотизиран. Или рулите, ако бяха просто повече от един, изчакваха пристигането на по-големия кораб, от който бе излетял техния модул.

Джеймисън се отказа да обмисля тази последна възможност. Тя означаваше безусловна смърт. Той намръщено заизследва видимите повреди, които бе нанесъл на вражеския летателен апарат. Цялата повърхност от твърд метал изглеждаше ненарушена, доколкото можеше да види, но дъното му беше вдлъбнато до дълбочина, която варираше от педя до цял метър. Известно количество радиация сигурно бе проникнало вътре и въпросът беше какво е засегнала тя. Бе обследвал дузини заловени рулски разузнавателни кораби и ако този се вписваше в общата схема, тогава отпред трябваше да е командният център с една изолирана бластерна камера. В задната част бяха: машинното отделение, две складови помещения — едното за гориво и оборудване, а другото за храна и…

За храна! Джеймисън подскочи и после с широко отворени очи отбеляза, че отделението за храна бе пострадало най-много. Разбира се, разбира се, известна част от радиацията трябва да бе проникнала в него, да е отровила храната, да я е развалила и мигновено да е поставила рула с неговата бързодействаща храносмилателна система в безизходно положение.

Джеймисън въздъхна, надявайки се да е така, и се приготви за оттегляне. Когато обърна глава, съвсем случайно и неочаквано погледна скалата, която бе използвал като щит срещу възможен пряк огън. Погледна я и забеляза линиите върху нея. Сложни линии, базирани на задълбочено и нечовешко изследване на човешката психика. Позна ги и се вцепени от ужас. „Накъде — накъде съм бил насочван?“ — запита се той.

Това бе доказано след завръщането му от Майра 23 и от рапорта му за неговото очевидно и мигновено хипнотизиране — че линиите подбуждат към движение в определено направление. Несъмнено сега те щяха да го насочат към ръба на пропастта.

Отчаяно, с цялата си воля, той се бореше да запази разума си. Погледна линиите за частица от секундата и успя да различи пет трепкащи вертикални черти и над тях три хоризонтални, които сочеха на изток. Главата му се въртеше, но той продължаваше да се бори да задържи мислите си ясни. Мъчеше се да си спомни дали близо до върха на източния скален блок има някакви широки первази. Имаше. В ума му припламна слаба надежда. „Там — мислеше той, — този блок, този блок. Нека падна върху този блок!“ Напрегна се, за да задържи образа на перваза, който искаше, и заповтаря командата, която можеше да спаси живота му. Последната му мисъл преди да го обгърне мрак беше, че е получил отговора на съмненията си. Рулът беше жив.

22.

От далечната галактика бе дошъл той, безмилостният вожд на вождовете, иели, Миииш, Иин на Риа, висшият Еаиш на Иел. И още титли, и още постове, и власт. О, властта, която имаше той, властта над смъртта, властта над живота и властта над корабите на Лирд.

Бе изпаднал в ужасен гняв, когато откри какво не е наред. Преди много години бе дадена командата: разширение във Втора галактика. Защо те-които-не-можеха-да-бъдат-по-съвършени бяха така бавни в изпълнението на тези инструкции? Каква бе природата на двукраките същества, чиито многочислени кораби, непревземаеми бази и многобройни съюзи бяха докарали тези-които-притежаваха-най-висшата-нервна-система-в-Природата до задънена улица?

— Доведете ми живо човешко създание!

Командата отекна до краищата на Риатичния космос. В резултат бе доставено някакво тъпо, оцеляло от земен кръстосвач създание с нищожен интелект и огромен страхов индекс. Съществото направи опит да се самоубие, пищя върху лабораторните маси и накрая се спаси в смъртта, докато учените бяха все още в началото на експериментите, които той бе наредил да се извършат пред собствените му очи.

— Това със сигурност не е врагът.

— Господарю, ние залавяме съвсем малко живи екземпляри. Точно както се обучаваме ние, така и те, изглежда, се обучават да се самоубиват в случай на залавяне.

— Подходът е неправилен. Трябва да създадем положение, при което заловеният да не знае, че е затворник. Съществува ли някаква възможност за това?

— Проблемът ще бъде проучен.

Той бе дошъл лично да проведе експеримента при слънцето, при което бил наблюдаван някакъв човек. Според рапорта човекът беше в малък спускаем апарат, „който внезапно и стремглаво изскочи от субпространството и започна да пада към това слънце. Фактът, че не използваше никаква енергия, събуди подозренията на нашия наблюдаващ военен кораб, който можеше иначе да не обърне никакво внимание на една толкова малка машина. И така, благодарение на незабавно направено проучване, ние имаме нова добра възможност и, разбира се, идеална ситуация за провеждане на експеримента.“

„Все още не са извършени никакви приземявания, както ни инструктирахте — продължаваше рапортът. — Нашето присъствие не се подозира, доколкото ни е известно. Може да се приеме, че на третата планета е имало и по-раншно човешко приземяване, защото човекът бързо направи този странен планински връх свой главен щаб. Това ще бъде идеално за вашите цели.“

Бойна група патрулираше пространството около слънцето. Но той се спусна долу в малък кораб и поради презрението си към своя враг прелетя над планините, изстреля своя изваждащ от строя заряд към земния кораб… и после бе ударен от изненадващо мощен ответен заряд, който повреди машината му и тя катастрофира. Обаче той успя да изпълзи, все още жив, макар и в шок, от командното кресло. Беше издал заповед да го приберат, когато им се обади. Но не можеше. Радиото бе разбито. Най-лошото бе, че и храната му беше отровена.

Бързо се приспособи към изискванията на положението. Експериментът щеше да продължи с една уговорка. Когато нуждата за храна станеше неотложна, щеше да убие човека и така да оцелее, докато командирите на корабите не се разтревожеха и не се спуснеха, за да разберат какво се е случило.

Прекара част от безслънчевия период в проучване на скалния зъбер. После се завъртя около периметъра на енергиите на човешките защитни съоръжения, огледа ги и обмисли възможните действия, които другият би могъл да предприеме срещу него. Накрая с неуморно търпение изследва достъпите до своя собствен кораб. В ключовите места начерта линиите-които-можеха-да-завладяват-съзнанията-на-хората. Изпита задоволство малко след изгрева на слънцето, като видя врага „уловен“ и „покорен.“ Имаше обаче един недостатък. Той не можеше да използва предимството на положението. Трудността беше, че човешкият бластер бе оставен насочен към неговия главен въздушен шлюз. В момента не излъчваше енергия, но рулът не се съмняваше, че автоматично ще започне да стреля, ако вратата се отвори.

Това, което направи положението още по-сериозно, бе, че когато опита аварийния изход, последният се оказа заклинен. А не би трябвало. С предвидливостта на своя вид той го беше проверил непосредствено след катастрофата. Тогава се отвори. Сега — не. Може би корабът се бе слегнал, докато той беше навън по време на безслънчевия период. На практика причината за случилото се нямаше значение. Значение имаше фактът, че бе заточен вътре, точно когато искаше да бъде навън. Не бе решил да унищожи човека на всяка цена. Ако залавянето му означаваше придобиване на контрол над неговите хранителни запаси, нямаше да е необходимо да го убива. Обаче беше важно да е в състояние да действа, докато човекът бе безпомощен. Не обичаше случайностите да объркват плановете му.

Това начинание бе тръгнало накриво още от самото начало. Той бе застигнат от сили извън неговия контрол и от елементи на пространството и времето, които винаги бе взимал предвид като теоретично възможни, но никога не бе очаквал да се случат точно на него.

Защото нали в недрата на космоса корабите на Лирд се бореха за разширяването на границите на съвършените. В космоса живееха чуждопланетни същества, размножени от Природата преди постигането на съвършената нервна система. Всички тези чуждопланетяни трябваше да умрат, защото вече не бяха нужни и защото можеше случайно да открият средства за нарушаване на равновесието на иелианския живот. В цивилизованата Риа случайностите бяха забранени.

Рулът очисти съзнанието си от тези мисли и реши да не се опитва да отваря аварийната врата. Вместо това насочи бластера си към една пукнатина в твърдия под, за да прореже изход. Смукателните помпи улавяха вихрещото се радиоактивно вещество и го изтегляха в специална камера. Затвореното пространство обаче правеше работата опасна и се наложи да спира много пъти и да изчаква очистването на въздуха.

Слънцето бе преминало зенита си, когато най-сетне успя да откърти металната плоча и видя едрозърнестия пясък и скалата отдолу. Проблемът с пробиването на тунел до открито пространство беше лесен, но му отне време и физически усилия. Прашен, ядосан и гладен, рулът се измъкна от дупката сред дърветата, до които бе паднал корабът му.

Планът му за провеждане на екперимент бе позагубил привлекателността си. Той беше упорит по натура, но все пак помисли, че би могъл да направи изследванията си и на по-цивилизовано място. Беше сбъркал, като бе поел толкова рискове. Реши да убие човека, да го превърне в храна по химически път и да чака корабите. Запретърсва с жаден поглед скалите от източната страна, взираше се надолу и пълзеше бързо, докато на практика обиколи платото. Не откри нищо. На едно — две места сякаш имаше следи от преминаването на някакво тяло, но дори най-прецизното изследване не можа да установи, че някой наистина е бил там.

Изнервен, рулът се насочи с плъзгане към човешката лодка. Изследва я от безопасно разстояние. Защитните екрани бяха включени, но нямаше как да знае дали това е станало преди сутрешната атака, дали след нея, или са се задействали автоматично при неговото приближаване. Не можеше да бъде сигурен. В това се състоеше бедата. Над цялото плато цареше някаква голота, някаква пустота, която не приличаше на нищо, което бе виждал. Човекът можеше да е мъртъв и размазаното му тяло може би лежеше далеч в подножието на планината. А можеше да е в кораба тежко ранен. Може би бе съумял да се отърси от силата на внушението. И може би чакаше вътре нащрек, озлобен и осъзнаващ несигурността на своя противник, решил да използва докрай предимството на тази несигурност.

Рулът инсталира едно наблюдаващо устройство, което да го извести, ако вратата се отвори. После се върна към тунела, който водеше в неговия кораб, изпълзя през него и се приготви да чака критичния момент. Гладът ставаше все по-силен с всеки час. Трябваше да спре да се движи, за да запази цялата си останала енергия.

Дните минаваха един след друг.

Джеймисън се размърда. Всичко го болеше. Беше потънал в пот.

След време осъзна къде точно го боли. Беше си изкълчил глезена. Дано не го бе счупил. Но пък беше паднал точно там, където искаше. Значи волята му бе победила психическото оръжие на рула.

Изкатери се с мъка по склона и запълзя към лодката.

Мръкваше се. Един сърдит глас попита в ухото му:

„Кога ще отидем у дома? Кога ще ям пак?“

Беше плоянът със своя вечен въпрос. Джеймисън за миг се засрами, че покрай всичките неприятности бе забравил за своя спътник.

„Нахрани“ създанието и се замисли, и то не за първи път, върху това как би могъл да обясни на този наивен ум войната рул — човек и, още по-важно, затрудненото си положение.

— Не се безпокой — каза на глас Джеймисън. — Ще стоиш с мене, а аз ще се погрижа да те върна у дома.

Това, плюс храната, изглежда, задоволи създанието.

Известно време Джеймисън обмисля как да използва плояна срещу рула. Но всъщност защо? Нямаше никакъв смисъл да позволи на един умиращ от глад рул да открие, че неговият противник човек притежава метод за объркване на електрическата система на кораба му.

23.

Джеймисън лежеше и умуваше. Можеше да чуе биенето на сърцето си. Радиото, когато го включи, мълчеше — нямаше никакви смущения, нито дори поява и замиране на някоя вълна. При това огромно разстояние не бе възможно дори субпространствено радиопредаване. Той се вслуша за много по-активните рулски вълнови дължини, но и там цареше мълчание. Беше изолиран тук, в тази малка лодка с безполезни двигатели, на една необитаема планета. Но пък имаше възможност, случваща се веднъж в живота — да проведе експеримент, който не се бе удавал на никого досега. Тази идея го ентусиазира. „И двамата сме затворници.“ Да, на положението можеше да се погледне и по този начин. Затворници и същевременно врагове и следователно по странен начин затворници един на друг.

А имаше неща, чието решение би могъл да се помъчи да намери. Например какво мотивираше рулските действия. Защо те искаха да унищожават напълно другите раси? Защо ненужно бяха жертвали скъпоструващи лайнери, за да нападат земните кораби, бродещи в техните сектори на космоса, след като знаеха, че нашествениците ще си отидат след няколко седмици?

Възможностите за единоборство тук, на тази самотна планина, го въодушевяваха. Джеймисън лежеше, чертаеше планове и оглеждаше проблема от всички страни. Понякога пропълзяваше до креслото пред командното табло и се взираше с часове в някоя точка от визиплочите. Виждаше платото и изгледа зад него. Наблюдаваше небето на Лиртис III с цвят на бледа орхидея, мълчаливо и безжизнено. Съзнаваше затвора си. Беше хванат тук като в капан. Тревор Джеймисън, чийто спокоен глас звучеше авторитетно в залите на научния съвет на Земната галактическа империя, беше тук съвсем сам и чакаше да му оздравее кракът, за да може да проведе експеримент с един рул.

На третия ден вече бе в състояние да се придвижва достатъчно и незабавно започна да работи върху светлинния екран. На петия ден го привърши. После написа сценария. Това беше лесно. Всяка серия кадри бе така грижливо разработена в леглото, че се лееше от съзнанието му направо в телевизионната система.

Инсталира екрана сред няколко дървета недалеч от спасителната лодка и подхвърли една консерва с храна на три — четири метра встрани.

Остатъкът от деня се влачеше бавно. Това бе шестият ден от пристигането на рула и петият, откакто си беше навехнал глезена. Настъпи нощта.

24.

Рулът се приближи до поставения от човека екран като плъзгаща сянка, полюляваща се на звездната светлина на Лиртис III. Колко ярък беше той и как грееше в тъмнината на платото — светло петно в една черна вселена.

Когато стигна на трийсетина метра от светлината, усети храната и осъзна, че има някаква клопка. Шест дни без храна означаваха за рула поразителна загуба на енергия, зрително блокиране на дузина цветни равнища и слаба жизнена сила, която бе в хармония със сенките, а не със слънцето. Този вътрешен свят на разстроена нервна система наподобяваше изтощена батерия с двадесетина органични „уреда“, изключващи се един по един със спадането на енергийното равнище. Иели-ят осъзна мрачно, но с лудо безпокойство, че най-чувствителните краища на нервната му система може никога вече да не се възстановят напълно. Бързината беше от съществено значение. Ако упадъкът на тялото му се задълбочеше, старата уговорка за задължителна самоналожена смърт щеше да стане актуална дори за високопоставения Еаиш на Иел.

Членестото тяло се успокои. Зрителните центрове, които бяха навсякъде, приемаха светлина в тесен вълнов сектор от екрана. Рулът наблюдаваше развитието на разказа от начало до край, после и повторението му.

Картината започваше в дълбокия космос с излизането на човешката лодка от шлюза на един боен кораб. После бойният кораб отиде до някаква военна база, откъдето взе припаси и заедно с огромна флота потегли по обратния път. Сцената се смени със спускането на лодката върху повърхността на Лиртис III, показа всичко, случило се впоследствие, подсказа, че положението е опасно и за двамата и… посочи единственото спасително решение. Разказът завършваше с приближаването на рула към консервната кутия отляво на екрана и отварянето й. Начинът бе показан в подробности, както и ясният образ на рула, изяждащ бързо храната от нея. Всеки път, когато наближаваше тази част, рулът изпитваше желание да превърне разказа в реалност. Но той се плъзна към консервата едва след седмото повторение на тази част. Знаеше, че това е клопка, може би дори смърт, но вече нямаше значение. За да живее, трябваше да използва този шанс. Само рискувайки да изяде съдържанието на кутията, можеше да се надява да остане жив до пристигането на помощта.

Не знаеше колко време щеше да е нужно на командирите, които бродеха горе в мрака на космоса, да се решат да престъпят изричната му заповед. Но те щяха да дойдат, дори ако дръзнеха да я нарушат едва след пристигането на вражеските кораби. Тогава поне щяха да се спуснат без страх да пострадат от неговия гняв. До този миг обаче той щеше да се нуждае от всичката храна, която успееше да намери. Предпазливо протегна едно смукалце и задейства автоматичната отварачка на консервата.

Малко след четири сутринта Джеймисън се събуди от тихия звън на алармен звънец. Навън беше все още тъмно като в рог — денят на Лиртис III бе дълъг двадесет и шест астрономически часа и до съмване имаше още три часа. Той не стана веднага. Аларменият звънец беше включен от отварянето на консервата с храна и продължи да звъни още цели петнадесет минути. Той беше настроен да се задейства от излъчвания от кутията електронен сигнал, щом тя бъдеше отворена, и да не престава да звъни, докато в нея има останала храна. Времето бе съобразено с капацитета на една от рулските усти да погълне килограм и половина третирана храна. Следователно в продължение на петнадесет минути един член на рулската раса, смъртният враг на човека, бе подложен на схема мисловни вибрации, съответстващи на неговите собствени мисли. Схема, на която бяха реагирали нервните системи на други рули при лабораторни експерименти. За нещастие, онези рули се бяха самоубили при излизането си от транса и така не бяха доказани никакви определени резултати. Обаче с екфориометър бе установено, че е било засегнато подсъзнанието, а не съзнанието. Това бе началото на хипнотично втълпяване и контрол.

Джеймисън лежеше в леглото и се усмихваше доволно. Това бе най-великият момент в историята на войната между рулите и хората. Той, разбира се, не възнамеряваше да го остави да отмине неотбелязан. Слезе от леглото и си наля едно питие.

Опитът на рула да повлияе на неговото подсъзнание чрез хипнотичния знак бе подсказал на Джеймисън собствените му възможни ответни действия в това направление. Всяка от двете раси бе открила някои от слабите места на другата. Рулите използваха своето знание за унищожение. Човекът се опитваше да осъществи контакт и се надяваше на общуване. И двете раси бяха безмилостни и другите раси в космоса понякога срещаха трудности да ги отличават една от друга по методите им. Но разликата в целите бе така голяма, като между бялото и черното, като между светлината и мрака. При създалото се в момента положение имаше само една неприятност — сега, когато рулът притежаваше храна, той може би щеше да разработи някой нов план.

Джеймисън пак легна и се взря в мрака. Не подценяваше похватите на рула, но тъй като твърдо бе решил да проведе експеримента, всички рискове бяха оправдани. Накрая се обърна и заспа със спокойния сън на човек, решил, че събитията се развиват в негова полза.

Съмна се. Джеймисън облече студоустойчивите си дрехи и излезе в мразовитата утрин. Духаше силен източен вятър и в него имаше някаква леденина, която щипеше лицето му, но той не й обърна внимание. Предстоеше му да върши важни неща. Трябваше да действа със своята обичайна предпазливост.

Джеймисън премина покрай защитните устройства и мобилните бластери и се отправи към екрана. Доколкото можеше да забележи, не бе повреден. Изпробва автоматичния механизъм и като добавка прегледа набързо филма.

Подхвърли още една консерва с храна в тревата край екрана и тъкмо се готвеше да се отдалечи, когато му се стори, че има нещо странно. Металната конструкция бляскаше като полирана.

Огледа под лупа и установи, че металът е покрит с прозрачно лакоподобно вещество. Разпозна го и го налегна ужасна слабост. Ако целта на рула бе да го застави чрез този знак да не стреля, нямаше да се подчини. Щеше да стреля дори ако бластерът му се обърнеше към самия него.

Остърга малко от „покритието“ в един съд и започна да се изтегля към спасителната лодка. Мозъкът му работеше усилено. Откъде ли бе взел това вещество рулът? То не бе част от екипировката на разузнавателните кораби.

Това не можеше да е просто случайност. Докато обмисляше възможните последици, за миг зърна рула — за пръв път на живо през тези така дълги дни, прекарани на платото.

Каква бе целта на лакировката?

Рулът се плъзгаше по ръба на бездната и от време на време поглеждаше надолу. Гледката беше поразителна дори за неговото частично възприемащо светлината зрение и го замайваше също както допреди малко го бе замайвал гладът.

Той бързаше към кораба си, който събираше прах дни наред — огънат, посукан и полузарит в твърдата почва на Лиртис III. Плъзна се през тунела и спря до нащърбената корпусна плоча, в която предния ден бе почувствал трептене от остатъчна антигравитационна осцилация — мъничка, убедителна осцилация, която щеше да му свърши работа.

Рулът действаше напрегнато и целенасочено. Пулсиращата плоча беше здраво прикрепена към конструкцията на кораба, а за него бе особено важно да я откачи. Това му отне часове.

Твърдата плоча леко изстърга при пренареждането на ядрената й структура. Изместването беше безкрайно малко, отчасти защото нервната енергия на рула беше под нормата, и отчасти защото той много внимаваше да не освободи излишна неуправляема енергия. Но плочата се оказа съвсем безопасна. Силата й бе отслабена значително, което се доказваше и от мижавото пулсиране на антигравитационните й вълни. Той дори се усъмни, че ще се отлепи от земята. Но тя все пак се отлепи. Пробното издигане бе до височина два метра и му даде представа за ограничената мощност, която имаше на разположение. Бе достатъчна само за една атака.

В съзнанието му нямаше повече никакви колебания. Експериментът му се бе провалил. Единствената му цел сега бе убиването на човека и въпросът беше как да се подсигури да не бъде пречукан от него, докато провежда своята акция. Лаковото покритие щеше да му помогне.

Рулът го бе нанесъл старателно и го бе подсушил, преди да откачи плочата и да я занесе на гръб до храсталака, който бе набелязал. Когато се зарови заедно с нея под шумата, се поуспокои. Бе осъзнал, че маската на неговата цивилизация е свалена. Това го бе изненадало, но не съжаляваше. Като му даваше храна, двукракото създание очевидно му играеше някакъв мръсен номер. Но той вече бе зарязал експеримента си с твърдото намерение незабавно да нанесе смъртоносен удар. Лежеше напрегнат и освирепял, очаквайки идването на човека.

Рулът излетя от храсталака върху антигравитационната плоча толкова изненадващо, че почти успя. Според тестовете на Джеймисън от първата сутрин в плочите изобщо не бе останала енергия. И въпреки това тази се носеше срещу него със специалната антигравитационна лекота, която рулските учени бяха довели до върха на съвършенството.

Джеймисън измъкна бластера си, но преди да стреля, трябваше да направи избор. Много сериозен избор. „Не убивай!“ — заповяда му вътрешен глас.

Това беше трудно — ох, колко трудно. Но нямаше как — рулът беше само на три-четири метра. Спаси го това, че Джеймисън улучи металната плоча, обгори я и я отхвърли в храстите. Божията заповед го възпря да стреля втори път. Когато стигна храстите, рулът беше вече на двайсетина метра зад тях и тъкмо изчезваше сред дърветата. Той не го преследва, нито стреля отново по него, а предпазливо издърпа антигравитационната плоча от храстите и се зае да я изследва.

Въпросът беше как рулът бе успял да я дегравитизира без необходимата сложна машинария? И щом бе способен да стори това, защо не се бе спуснал долу в гората, където храната бе в изобилие и където щеше да е в безопасност от своя човешки враг? Единият въпрос намери отговора си в момента, в който повдигна плочата. Теглото й бе около нормалното, а енергията очевидно бе изразходвана докрай след краткия полет. Значи за спускане от миля и половина до гората не можеше да става и дума.

Джеймисън реши да не рискува, пусна плочата в пропастта и се върна в лодката. Пак си спомни за „покритието“ Изследва стърготината, която беше взел. Химически тя се оказа от обикновена смола, използвана за полиране. В атомно отношение бе стабилна. В електронно отношение превръщаше светлината в радиомагнитни вълни, чиято честота съответстваше на тази на човешкия мозък. Действаше безотказно. Но какъв беше записът? За сравнение той направи една графика за всеки материал и за всяко енергийно равнище и щом установи, че смолата е променена на електронно равнище — което беше очевидно, но все пак трябваше да бъде доказано, — нанесе образите на един визиграф. В резултат се получи невероятна смесица.

Символи. Той взе от рафта „Символни интерпретации на подсъзнанието“ и намери препратката: „Задръжки. Психически“ На съответната страница и ред прочете: „Не убивай!“

— Ах, да те — процеди Джеймисън в тишината на спасителната лодка. — Точно това стана, нали?

Почувства облекчение, но само за миг. Намерението да не убива на този етап си беше чисто негово и рулът не знаеше това. Но чрез изработването на една такава фина забрана, врагът владееше положението дори при поражение — ето кое беше неприятното. Досега Джеймисън се бе отървавал от клопките, но не бе създал своя. Е, имаше някаква надежда, но това не бе достатъчно. Не трябваше да поема повече рискове. Дори заключителният експеримент трябваше да почака до деня на пристигането на „Орион“. Човешките създания бяха просто твърде уязвими, техните жизнени клетки притежаваха импулси, които можеха да бъдат разбъркани ловко и безмилостно. Не се съмняваше, че в крайна сметка, рулът щеше да се опита да повлияе на клетъчните му импулси и да го подтикне към самоунищожение.

25.

На деветата нощ, ден преди пристигането на „Орион“, Джеймисън се въздържа да подхвърли консерва с храна. На сутринта прекара половин час при радиото, опитвайки се да се свърже с бойния кораб. Реши, че е необходимо да изпрати подробен отчет за случилото се до момента, и описа плановете си, включително намерението си да тества рула, за да провери дали е пострадал от някакво увреждане в периода му на гладуване.

Субпространството беше напълно безмълвно. Никакъв отговор. Накрая той се отказа от опитите да осъществи контакт, излезе и бързо инсталира уредите, от които щеше да се нуждае за своя експеримент. Околността приличаше на пустиня. Той изпробва оборудването, после си погледна часовника и внезапно паникьосан, реши да не чака повече и натисна един бутон. Източник близо до екрана започна да излъчва на много високо енергийно равнище — вариация на ритъма, на който рулът беше подложен в продължение на четири нощи. Джеймисън бавно се оттегли към лодката. Искаше още веднъж да се опита да се свърже с „Орион“. Изведнъж видя рула да се появява на поляната и да се насочва право към източника на излъчване. Джеймисън спря да види какво ще стане и в същия миг главната алармена система на спасителната лодка силно зазвъня. Звукът се понесе зловещо на крилата на ледения вятър. Радиото на китката му се включи с щракане, синхронизирайки се с мощната радиостанция в спасителната лодка.

— Тревор Джеймисън, тук е „Орион“ — каза бързо един глас. — Чухме по-раншните ви обаждания, но се въздържахме да отговорим. В околностите на слънцето Лиртис кръстосва цяла рулска флота. До пет минути ще направим опит да ви приберем. Междувременно не предприемайте нищо и незабавно се скрийте.

Джеймисън се подчини, без да разсъждава. В следващия миг забеляза някакво движение в небето — две тъмни петна, които застрашително нарастваха. Рулски бойни суперкораби. Прелетяха над него и последвалият вихър почти го откъсна от земята. Той се вкопчи отчаяно в корените на преплетения храсталак. Вражеските военни кораби направиха бърза обиколка, без да намаляват скоростта, и тръгнаха да се връщат. Джеймисън очакваше мигновена смърт, но огънят мина покрай него с гръмотевичен тътен. Лодката му! Бяха стреляли, по нея!

Появи се и трети военен кораб, но докато Джеймисън се напрягаше да различи очертанията му, той изви и отлетя.

— Вече не може да ти се помогне — включи се радиото на китката му. — Спасявай се. Нашите четири бойни кораба ще ангажират вниманието на рулската флота и ще се опитат да я изтеглят към бойната ни група, кръстосваща в близост до звездата Бианка и после…

Далечно лумване на огън в небето сложи край на съобщението. Измина цяла минута преди взривът да отекне в студения въздух на Лиртис III. Настъпилата след него тишина беше странна — не спокойна, а съдбоносна, пълна с неизмерима заплаха.

Джеймисън се изправи настръхнал. Беше се отървал на косъм. За останалото дори не смееше да мисли. От лодката му нямаше и следа. Цялата скала бе срязана и отнесена. Джеймисън очакваше това, но изненадата въпреки всичко беше вцепеняваща. Той се сви като преследвано животно и се загледа в небето. Там нямаше никакво движение; не се чуваше друг звук освен свистенето на източния вятър. Бе сам между небето и земята, едно човешко създание на ръба на бездната. Случилото се бе озадачаващо. Рулските кораби бяха прелетели веднъж над планината, за да преценят положението, и после се бяха опитали да го унищожат. Защо най-модерни бойни кораби бяха рискували да защитят неговия противник на тази изолирана планина?

Трябваше да побърза. Всеки момент те можеха да пратят някой от своите разрушители на спасителна операция. Хукна като луд към екрана.

Строполи се без дъх в близките храсти и впи поглед в рула. Плененият рул, неговият рул, с когото можеше да прави каквото си поиска. Да го наблюдава, да го насилва, да го дресира — най-бързото дресиране в историята на света. Нямаше никакво време за бавно подаване на информация. Той се зае с контролното табло.

Рулът се движеше назад-напред пред екрана. Първо се забърза, после се забави, после отново се забърза — според волята на Джеймисън.

Преди почти хиляда години, през двадесети век, бяха направени класически и вечни изследвания върху условните рефлекси и един от крайните им резултати бе именно този. Един човек на име Павлов бе хранил лабораторно куче през равни интервали от време в съпровод на звънец. Скоро храносмилателната система на кучето започнала да реагира така редовно на звъна без храна, както на храната и на звъна заедно. Самият Павлов много по-късно установил най-важното в този условен процес. Но започналото в онзи далечен ден изследване бе завършило с една наука, с чиято помощ можеха да се промиват мозъците на животни и чуждопланетяни — а и на хора също — почти без проблеми. Само рулите объркваха експериментаторите в областта на тази вече отдавна точна наука. Безпомощни пред желанието за смърт на всички пленени рули, учените предвиждаха гибел на Земната галактическа империя, ако не бъде открит способ за проникване в съзнанието на врага. Лошото беше, че хората не разполагаха с достатъчно време. Бавенето означаваше гибел за тях.

Но дори и най-краткото проучване, което можеше да се направи сега, щеше да отнеме на практика доста време. Назад и напред, назад и напред. Ритъмът на подчинение трябваше да бъде установен. Образът на рула върху екрана си приличаше с оригинала като две капки вода. Беше триизмерен, движенията му бяха като на автомат. Засегнати бяха основни нервни центрове. За рула бе също така трудно да излезе от ритъма, както и да се противопостави на повика на импулса за храна. След като накара рула да следва тази безсмислена схема цели петнадесет минути, Джеймисън му нареди да се катери по дърветата. Нагоре, после отново надолу, няколко пъти. Сетне въведе и своя образ.

Напрегнато, с едно око в небето и едно в екрана, той наблюдаваше реакциите на рула. След няколко минути удовлетворено се усмихна — поне този рул временно беше забравил своята дежурна омраза и задължението за самоубийство, когато попадне в плен на човешко създание.

Сега, вече на етапа на крайния контрол, той се колебаеше. Трябваше да проведе тестовете. Но имаше ли време? От друга страна, бе длъжен да ги направи. Тази възможност можеше изобщо да не се повтори през следващите сто години.

Когато след двадесет и пет минути завърши тестовете, Джеймисън беше побледнял от вълнение. Беше сполучил! Изразходва още десет безценни минути да предаде откритието си по радиото — надяваше се, че радиостанцията на неговата лодка е оцеляла при падането от планината. Не получи обаче никакъв отговор. Дано поне предавателят да не е повреден!

Беше направил всичко възможно и сега му оставаше само едно. Отправи се към ръба на скалата, погледна надолу и потрепери. После си спомни какво бе казал „Орион“: „Една цяла рулска флота кръстосва…“

Бързо!

Свали рула до първия перваз, сетне пристегна въжето около собственото си тяло и пристъпи в пропастта. Рулът му помогна да се спусне до него. Продължиха надолу. На всеки перваз Джеймисън забиваше алпинистка кука в твърдата скала, въжето се плъзваше през система от макари и рулът и той поред се спускаха до следващите первази.

Денят преваляше. Джеймисън виждаше, че рулът все повече се съвзема. Продължаваше да му съдейства, но го наблюдаваше с втренчен поглед всеки път, когато му помагаше да се спусне. Рулът излизаше от своя транс и това щеше да стане още преди да падне мрак.

От време на време Джеймисън губеше надежда, че ще стигнат долу преди падането на сенките. Непрекъснато хвърляше нервни погледи на рула.

Наложи се да спрат за почивка и това още повече ги забави. Джеймисън погледна небето. Някъде горе може би се водеше най-голямата битка между рулите и хората от десет години насам. Това, че никакъв рулски кораб още не се беше опитал да спаси рула на платото, бе заслуга на земните бойни кораби. Бе възможно, разбира се, рулите да са решили да зарежат представителя на расата си, но…

Джеймисън изостави напразните размишления и сравни височината на скалния масив над тях с разстоянието до долу. Бяха изминали две трети. Забеляза, че рулът бе обърнал лице към долината и също я погледна. Сцената дори от тази намалена дистанция беше впечатляваща. Гората започваше на четвърт миля от подножието на скалния масив и буквално нямаше край. Покриваше хълмовете и се спускаше в плитките долини, извиваше покрай широките реки, после се издигаше отново на талази и се катереше по склоновете на планините, чиито неясни очертания се мержелееха в далечината.

Продължиха надолу и в шест часа и двадесет и пет минути достигнаха последния перваз — на петдесетина метра от равнината. Въжето бе достатъчно дълго и Джеймисън спусна рула без проблеми. После се взря с любопитство надолу. Какво щеше да направи рулът сега, когато беше извън опасност?

Рулът просто чакаше. Джеймисън му махна заповеднически и извади бластера си. Рулът отстъпи на безопасно място сред купчина скали. Кървавочервеното слънце потъваше зад планините. Мръкваше се.

Джеймисън изчака малко и после се заспуска по въжето. На три четвърти от пътя надолу обаче си поряза пръста — въжето му се стори някак по-грубо и твърдо. Когато стъпи на земята погледна пръста си и забеляза, че е странно сив и дори подут. Лицето му побледня. Рулът сигурно бе намазал въжето с нещо при спускането си надолу.

През тялото му премина спазъм. В последния миг усети, че се вкочанява. Посегна към бластера, за да се самоубие, но ръката му замръзна по средата на движението. Джеймисън се строполи вцепенен на земята и изгуби съзнание.

Желанието за смърт съществува при всички живи организми. Всяка органична клетка носи наследствеността на своя неорганичен произход. Импулсът за живот е някакъв люспест слой, положен върху базовата материя, така сложна в своето крехко балансиране на различните енергии, че самият живот не е нищо друго освен кратко и напразно напрягане срещу това равновесие. За миг от вечността се изпробва някакъв модел. Той приема много форми, но винаги времеви, а не пространствени, и представлява някаква крива. Нагоре и после надолу. Нагоре от тъмнината към светлината и после отново в чернотата.

Мъжката сьомга пръска своя млечен воал върху яйцата на женската. И мигновено бива обзета от смъртна меланхолия. Търтеят рухва след прегръдката на майката-пчела, която е спечелил, и се връща в небитието, от което е излязъл за един-единствен момент на екстаз. При човека фаталният модел се отпечатва в безброй краткотрайни клетки, за да се прояви в случаи като този.

Но интелигентните рулски учени, проучващи химически вещества, които биха поразили човешката система, отдавна бяха открили тайната на човешкото желание за смърт.

Плъзгайки се към Джеймисън, Иели, Миииш, не мислеше за това. Той бе чакал удобния момент и моментът бе настъпил. Рулът бързо захвърли настрана човешкия бластер и взе ключа за спасителната лодка. После пренесе Джеймисън до мястото, където лодката беше изхвърлена от удара на рулските бойни кораби. След пет минути мощното радио предаде на рулска дължина на вълната заповед до рулската флота.

Полумрак. Джеймисън се чувстваше на дъното на кладенец. И нещо се издуваше и го повдигаше все по-високо и по-близо до гърлото на кладенеца.

Свести се. Лежеше в помещение с някакви дупки по пода. Очевидно водеха към други помещения. Врати. Странно оформени, чуждопланетни, нечовешки. Внезапно Джеймисън осъзна къде се намира. Във вътрешността на рулски военен кораб.

Не можеше да разбере дали корабът е в движение, но предположи, че е така. Рулите нямаше защо да остават край Лиртис III.

Успя да обърне глава и видя, че не е вързан с нищо, но въпреки това не бе в състояние да се движи. И все пак мигновено откри местоположението на източника на гравитоничните лъчи, които се преплитаха през него.

Чакаше го смърт. Мъчителна смърт след експериментиране с него.

Имаше обаче една проста процедура. Беше чел, че ако човек е в състояние да размишлява върху всеки възможен тип мъчение и когато то бъде приведено в действие да се ядоса, вместо да се уплаши, ще може да издържи до смъртта с минимум болка.

Той бързо започна да съставя списък на видовете предполагаеми мъчения, когато в ухото му се раздаде някакъв тъжен глас:

„Нека си вървим у дома, а?“

Сърцето му подскочи. Да, плоянът вероятно беше неуязвим за енергийни удари като този, който рулският военен кораб бе нанесъл на лодката му. Измина обаче цяла минута, преди Джеймисън да успее да произнесе:

— Искам да направиш нещо за мен.

„Казвай!“

— Влез в тази кутия ето там и пусни енергията да премине през теб.

„Ммм! С удоволствие.“

След миг електрическият източник на гравитонични лъчи бе очевидно пренасочен, защото Джеймисън бе в състояние да седне.

— Излез! — викна той и повтори, понеже на плояна явно не му беше до него: — Излез!

После попита:

— Разгледа ли кораба?

„Да“ — отвърна плоянът.

— Има ли част, през която да минава цялата електрическа енергия?

„Да.“

Джеймисън въздъхна дълбоко.

— Влез в нея и позволи на енергията да премине през теб. Сетне се върни при мен.

„О, ти си толкова добър!“ — възкликна плоянът.

Джеймисън знаеше какво ще последва и бързо стъпи на най-близката непроводима повърхност. Миг след това сто хиляди волта изплющяха по всяка метална плоскост.

„А сега какво?“ — попита плоянът.

— Огледай кораба и виж дали е останал жив някой рул.

Почти мигновено получи информация, че стотина рули са все още живи и че стоят далеч от контакт с метални повърхности.

— Ако някой, когато и да е, се помъчи да използва радиооборудването, ще влезеш в рубката и ще позволиш на тока да протече през тебе, разбра ли? — каза Джеймисън.

„Става“ — отвърна плоянът.

— Изпращай ми периодично съобщения, но само когато никой не се опитва да използва радиото — добави Джеймисън. — И не влизай в главното разпределително табло без мое разрешение.

„Ясно — каза плоянът и след пет минути съобщи: — Някой се опита да използва радиото, но се отказа и се отдалечи.“

— Чудесно — отвърна Джеймисън. — Продължавай да наблюдаваш и слушаш и бъди готов да дойдеш с мен. Прибираме се вкъщи.

Джеймисън имаше едно много важно предимство пред оцелелите рули: знаеше кога е безопасно да докосва метал. Така че след като извади от строя оръдията на кораба, се отправи към най-близката спасителна ракета.

„По този път има няколко рули — предупреди го плоянът. — Трябва да минем през съседния коридор.“

След четвърт час Джеймисън катапултира ракетата, но изминаха цели пет дни преди земните кораби да ги приберат.

Иели не беше на кораба, на който Джеймисън бе взет като пленник, така че не загина и всъщност дори не научи веднага за бягството на затворника. Когато най-после му съобщиха, свитата му сметна, че е в реда на нещата всички оцелели да бъдат сурово наказани.

Вместо това рулът каза замислено:

— Значи това е врагът. Много мощно създание.

Спомни си за страданията, които беше изтърпял. Разсъждава дълго и накрая отсече:

— Това е първият път, когато висш ръководител посещава бойния фронт. Не е ли така?

Така беше. Един най-висш военачалник бе дошъл от тила на фронтовата линия. Бе напуснал защитената родна планета и бе рискувал кожата си, която бе така ценна, че всички рули бяха потръпнали тревожно, когато бяха узнали тази вест.

— Струва ми се, че сме подценявали човешките създания — продължи своите размишления великият рул. — Куражът на нашите бойци е похвален, но моето мнение е, че тази война едва ли може да бъде спечелена. Следователно моето заключение е, че Централният съвет трябва да преразгледа своите мотиви за продължаване на бойните действия. Нямам предвид незабавно оттегляне, но борбата може постепенно да отслабва, докато заемем отбранителна позиция в тази част на космоса. Вероятно ще трябва да насочим вниманието си към други галактики.

Далеч от него, на разстояние много светлинни години, Джеймисън рапортуваше пред Галактическия конвент:

— Според мен този рул беше висш военачалник и политик и тъй като за известно време го бях поставил под пълна хипноза, мисля, че успях да му повлияя. Втълпих му, че рулите са подценили човешките създания и че няма да спечелят войната. И предложих да насочат вниманието си към други галактики.

Щяха да изминат години преди хората да се уверят, че войната с рулите е завършила. Членовете на конвента бяха очаровани от начина, по който четящото мисли малко изуолче бе използвано за контакт с невидимия плоян и от това как този нов съюз е бил средството за бягство на едно човешко създание от рулски боен кораб с такава жизненоважна информация, каквато бе донесъл Джеймисън.

Това беше компенсацията за всичките тежки години и търпеливи усилия, които хората бяха посветили на политиката на приятелство с чуждопланетните раси. С голямо мнозинство конвентът присвои на Джеймисън специално звание: „Посланик на човечеството“

Той се върна на Планетата на Карсън като най-висш представител на властта, включително и тази на изуолите. По-късно титлата му бе променена на „Посредник между расите“

Докато се развиваха тези събития, войната между рулите и хората в цялата галактика отдавна бе завършила.

1

Дяволски пролив (Demon Straits). — Бел.пр.

Content

Алфред ван Вогт
Войната срещу рулите

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

1