Робин Хоб

Съдбовният кораб

( книга 3 от трилогията „Сага за живите кораби“)

На Джонсън и Ан Гроел.

Затова, че настояха да го направя както трябва.

Пролог

Помнеща

Тя се чудеше какво ли щеше да е, ако беше съвършена.

В деня, в който се беше излюпила, още преди да има възможност да изпълзи на пясъка и да усети хладния, солен допир на морето, беше заловена. Помнещата бе обречена да помни с яснота всеки детайл от този ден. Това беше цялото ѝ предназначение и причината за съществуването ѝ. Тя беше носител на спомени. Не само нейният живот — от момента, в който бе започнала да се оформя в яйцето — а и свързаните животи на тези, отишли си преди нея, се бяха загнездили в съзнанието ѝ. От яйце в змия, после в пашкул, след това в дракон и пак в яйце — всички спомени, съпътствали този процес, бяха нейни. Не всяка змия бе толкова привилегирована — или така обременена. Малко бяха тези, запечатали в съзнанието си цялото познание на техния вид, но повече не бяха и необходими.

В началото беше съвършена. Тънкото ѝ, гладко тяло, гъвкаво и покрито с люспи, беше идеално. Беше си проправила път през кожената обвивка, разкъсвайки я с помощта на яйчения зъб върху муцуната си. Беше се излюпила късно. Другите от люпилото ѝ вече се бяха освободили от черупките си и натрупания сух пясък. Бяха оставили провлачените си следи, за да ги последва. Морето я бе зовяло настойчиво. Всеки плисък на всяка вълна я бе примамвал. Тя бе започнала пътешествието си, плъзгайки се по сухия пясък под лъчите на жаркото слънце. Бе надушила влажния, остър дъх на океана. Неспирната светлина, трепкаща по повърхността, я беше омаяла.

Така и не бе завършила пътешествието си.

Мерзостите я бяха намерили. Бяха я обградили, застанали между нея и зовящия я океан, препречили пътя ѝ с тежките си тела. Бяха я сграбчили, докато пълзеше в пясъка, и я бяха затворили в пещера сред скалите, в басейн, подхранван от прилива. Държаха я там, като я хранеха само с мъртва храна, без да ѝ позволят да плува на воля. Тя не бе мигрирала с другите на юг, в топлите морета, където храната беше в изобилие. Не беше постигнала размерите и силата, които би ѝ осигурил свободният живот. И все пак беше растяла, докато водният басейн в пещерата не беше се превърнал в тясна локва, място, едва успяващо да поддържа кожата и хрилете ѝ мокри. Дробовете ѝ бяха винаги притиснати към навитото ѝ тяло. Заобикалящата я вода постоянно се замърсяваше от отровите и отпадъците ѝ. Тя бе пленник на Мерзостите.

Колко време я бяха държали тук? Не можеше да прецени, но беше сигурна, че бе държана в плен в продължение на няколко нормални жизнени цикъла на вида си. Отново и отново бе усещала призива на времето за миграция. Тогава я беше връхлитало силно безпокойство, следвано от ужасно желание да потърси себеподобните си. Отровните жлези в гърлото ѝ се бяха подували и боляха с пълна сила. В тези моменти за нея нямаше покой, тъй като спомените я обземаха и крещяха за нейното освобождение. Тя се бе мятала неудържимо в мъчително малкия си басейн и се бе клела да отмъсти жестоко на Мерзостите, които я държаха в този плен. В тези моменти омразата ѝ към тях беше най-свирепа. Когато препълнените ѝ жлези подправяха водата с потомствените ѝ спомени, когато водата бе толкова токсична с миналото, че собствените ѝ задъхани хриле я отравяха с история, тогава идваха Мерзостите. Те посещаваха нейния затвор, за да извлекат вода от басейна ѝ и да се опият от нея. Пияни, те си правеха предсказания едни на други, проповядвайки и бълнувайки под светлината на пълната луна. Те крадяха спомените на нейния вид и ги използваха, за да правят изводи за бъдещето.

Тогава двукракият, Уинтроу Вестрит, я бе освободил. Той беше дошъл на острова на Мерзостите, за да събере за тях съкровищата, които морето бе оставило на брега. В замяна, беше очаквал от тях да предскажат бъдещето му. Тази мисъл изпълни гривата ѝ с отрова. Мерзостите предсказваха само онова, което усещаха за бъдещето от откраднатите ѝ спомени! Те нямаха истинска дарба да Виждат. Ако имаха, разсъждаваше тя, щяха да знаят, че двукракият носеше унищожението им. И щяха да спрат Уинтроу Вестрит. А вместо това той я беше намерил и освободил.

Макар че бе докоснала кожата му и че спомените им се бяха смесили чрез токсините ѝ, тя не знаеше какво бе мотивирало двукракия да я освободи. Животът му бе толкова кратък, че повечето от спомените му не оставиха следа у нея. Тя бе усетила тревогата и болката му, бе разбрала, че той рискува краткото си съществуване, за да я освободи. Куражът на един толкова мимолетен изблик живот я бе трогнал. Тя бе убила Мерзостите, които иначе щяха да заловят отново и двамата. После, когато двукракият щеше да умре в обгръщащото го море, тя му бе помогнала да се върне на кораба си.

Помнещата за пореден път отвори широко хриле и вкуси носещата се сред вълните тайна. Бе върнала двукракия на кораба му, но корабът едновременно я плашеше и привличаше. Сребристосивият корпус на съда подправяше водата пред нея, а тя го следваше, като поглъщаше неуловимата следа от спомени.

Корабът миришеше, не като кораб, а като някой от нейния вид. Тя го следваше вече дванайсет прилива и все още не разбираше как е възможно подобно нещо. Добре знаеше какво бяха корабите — Древните бяха имали кораби, само че не като този. Драконовите спомени ѝ казваха, че нейният вид често бе летял над подобни съдове и игриво ги бе карал да се клатят бясно с един порив на широките криле. Корабите не бяха загадка, но този беше. Как можеше кораб да носи мириса на змия? Още повече че не миришеше на обикновена змия. Миришеше на Помнещ.

Чувството ѝ за дълг отново се обади: беше инстинкт, по-силен от този да се храни или чифтосва. Времето беше настъпило, и то отдавна. Досега вече трябваше да е сред собствения си вид и да ги води по миграционния път, който спомените ѝ познаваха толкова добре. Трябваше да се грижи за тяхното по-немощно припомняне, като използваше силните си токсини, които щяха да разбудят заспалите им спомени. Биологичната повеля бушуваше в кръвта ѝ. Беше време за промяна.

Отново прокле уродливото си, зелено-златно тяло, което се извиваше и мяташе толкова неловко сред водата. Не можеше да разчита и на издръжливостта си. По-лесно бе да плува в образувания от кораба килватер и да позволи на движението му да я влачи през водата.

Реши да направи компромис: докато пътят на сребърния кораб съвпадаше с нейния, щеше да го следва. Щеше да използва инерцията му да ѝ помага да се движи, докато придобие собствена сила и издръжливост. Щеше да размишлява над неговата мистерия и ако можеше, да я реши, но и нямаше да се остави да я разсее от основната ѝ цел. Щом се приближаха до брега, тя щеше да остави кораба и да потърси вида си. Щеше да намери плетеници от змии и да ги насочи нагоре по голямата река към мястото на пашкулите. По това време догодина млади дракони щяха да изпробват крилата си на летните ветрове.

Така си бе обещавала през първите дванайсет прилива, през които следваше кораба. По средата на тринайсетия, звук — едновременно чужд и сърцераздирателно познат — завибрира по кожата ѝ. Беше тръбенето на змия. Тя незабавно се освободи от килватера на кораба и се гмурна надолу, далеч от разсейването на вълните по повърхността. Помнещата изпрати отговор и застана абсолютно неподвижна, в очакване. Отговор не дойде.

Налегна я разочарование. Объркала ли се беше? По време на плена ѝ бе имало периоди, в които в пристъп на силна болка бе отпращала зов отново и отново, тръбейки, докато стените на пещерата не зазвънтяха с нещастието ѝ. Спомнила си тази горчивина, тя притвори за кратко очи. Нямаше да се измъчва. Отвори очи и посрещна самотата си. Решително се върна към преследването на кораба, представляващ единствения блед намек за компания, който познаваше.

Кратката пауза само бе направила изтощението на обремененото ѝ тяло още по-осезаемо за нея. Трябваше да използва цялата си воля, за да продължи да напира напред. Само след миг обаче изтощението я напусна, тъй като покрай нея се стрелна бяла змия. Не изглеждаше да я е забелязал, съсредоточен в преследването на кораба. Необичайната миризма на кораба сигурно го бе объркала. Сърцата ѝ задумкаха бясно.

— Тук съм! — извика тя след него. — Ето ме. Аз съм Помнеща. Най-сетне дойдох при теб!

Белият продължи да плува с гладки вълнообразни движения на дебелото си, бледо тяло, без дори да извърне глава при повика ѝ. Тя стоеше в шок, а след това забърза след него, временно забравила изтощението си. Повлече се след него, задъхваща се от усилието.

Намери го да следва плътно кораба. Бялата змия се плъзна в сянката под него, като мърмореше и хленчеше неразбираемо на дъските на корабния корпус. Гривата отровни израстъци беше полунастръхнала, а лека струя от горчиви токсини петнеше водата около него. Помнещата бавно се изпълваше с ужас, докато гледаше безумните му действия. От дълбините на душата ѝ всеки инстинкт, който имаше, я предупреждаваше за него — такова странно поведение намекваше за болест или лудост.

Но той беше първият от вида ѝ, когото виждаше, от деня, в който се бе излюпила. Привличането на това сродство беше по-силно от всякаква погнуса, поради което тя внимателно се приближи към него.

— Здравей — осмели се плахо. — Някой от Помнещите ли търсиш? Аз съм Помнеща.

В отговор, големите му, червени очи се завъртяха враждебно и той изстреля предупредително към нея:

— Моя! — протръби дрезгаво той. — Моя. Моята храна. — Той допря настръхналата си грива до кораба, изпускайки токсини върху корпуса. — Нахрани ме — изиска той от кораба. — Дай храна.

Тя се отдръпна припряно. Бялата змия продължи притискащата си мисия по корпуса на кораба. Помнещата улови слаб мирис на тревога от кораба. Странно. Цялата ситуация беше особена като сън и също като сън я гъделичкаше с възможните си значения и непълни разбирания. Възможно ли беше корабът да реагира на токсините и виковете на бялата змия? Не, това беше нелепо. Мистериозната миризма на съда объркваше и двамата.

Помнещата разтърси собствената си грива и почувства как расте, набъбнала от силните ѝ отрови. Това ѝ даде усещане за сила. Тя се сравни с бялата змия — той беше по-голям, по-мускулест, със здраво и умело тяло. Но това нямаше значение. Тя можеше да го убие. Въпреки осакатеното си тяло и неопитност, можеше да го парализира и да го запрати да се носи към дъното. В следващия момент, въпреки силните отрови, с които тялото ѝ разполагаше, тя знаеше, че е дори още по-силна. Можеше да го просветли и да му позволи да живее.

— Бяла змийо! — протръби тя. — Чуй ме! Имам спомени, които да споделя с теб, спомени, които да подсилят собственото ти припомняне. Приготви се да ги получиш.

Той не обърна никакво внимание на думите ѝ. Безразличието му не я интересуваше — тя следваше своята съдба. Заради това се бе излюпила. Той щеше да е първият, получил нейния дар, независимо дали го приветстваше, или не. Неловко, затруднявана от закърнялото си тяло, тя се изстреля към него. Той се обърна към предполагаемата ѝ атака с настръхнала грива, но тя пренебрегна жалките му токсини и с непохватен тласък се уви около него. В същия миг тръсна собствената си грива, освобождавайки възможно най-силното упойващо вещество, наситените отрови, които щяха незабавно да потиснат собствените му и да позволят на скритото зад живота му съзнание да се разтвори още веднъж. Той се бореше ожесточено, после внезапно се вцепени като дънер в хватката ѝ. Въртящите се, рубинени очи застинаха, но не се притвориха, а се разшириха в шок. Той направи неуспешен опит да поеме един последен дъх.

Това бе всичко, което можеше да направи, за да го задържи. Обви го по цялата му дължина и продължи да го носи през водата. Корабът започна да се отдалечава от тях, но тя го остави почти без съжаление. Тази единствена змия бе по-важна за нея от всички тайни, които корабът криеше. Тя го държеше, като извиваше врат, за да види лицето му. Наблюдаваше как очите му се въртят, а после отново застиват. Държа го в продължение на хиляди животи, докато миналото на целия му вид не го застигна. Остави го известно време да потъне в историята, след което внимателно го издърпа оттам, като отдели по-слаби токсини, които успокоиха по-дълбокото му съзнание и извикаха на повърхността сред мислите му собствения му кратък живот.

— Помни.

Тя издиша думата нежно, натоварвайки го с отговорностите на всичките му предци.

— Помни и бъди.

Той стоеше неподвижен в навитото ѝ тяло. Тя усети как собственият му живот изведнъж го изпълни отново, когато тръпка премина през цялата дължина на тялото му. Очите му внезапно се раздвижиха и я фокусираха. Той отметна главата си от нейната. Тя чакаше почетните му благодарности.

Погледът, който срещна нейния, бе обвиняващ.

— Защо? — настойчиво попита той изведнъж. — Защо сега, когато е твърде късно за всички ни? Защо не можах да умра непросветен за всичко, което можех да бъда? Защо не ме остави животно?

Думите му толкова я стъписаха, че тя разхлаби хватката си. Той презрително се освободи от прегръдката ѝ и се стрелна през водата далече от нея. Не бе сигурна дали избяга, или я изостави. И двете бяха недопустими. Пробуждането на спомените му трябваше да го изпълни с радост и целеустременост, а не с отчаяние и гняв.

— Почакай! — извика тя подире му, но мрачните дълбини го бяха погълнали. Тя се заизвива непохватно след него, като знаеше, че не би могла да достигне неговата бързина.

— Не може да е твърде късно! Независимо от всичко, трябва да опитаме! — Тя протръби безполезните думи към празното Обилие.

Той я бе изоставил. Отново сама. Тя отказа да го приеме. Недоразвитото ѝ тяло се понесе през водата в преследване, устата ѝ бе широко отворена, за да вкусва чезнещата диря, която бе оставил след себе си. Беше слаба, по-слаба и накрая изчезна. Той бе твърде бърз, тя бе твърде деформирана. Разочарованието я изпълваше, парещо почти колкото отровата ѝ. Отново вкуси водата — нищо змийско не я подправяше.

Тя се извиваше все повече и повече сред водата, в отчаяно търсене на следата му. Накрая я намери и двете ѝ сърца подскочиха в решимост. Заразмахва опашка в опит да го настигне.

— Чакай! — протръби тя. — Моля те. Ние сме единствената надежда на вида ни! Трябва да ме послушаш!

Вкусът на змия изведнъж се усили. Единствената надежда на вида ни. Мисълта сякаш лъхна към нея по водата, като че беше изговорена сред въздуха, а не протръбена сред дълбините. Тя не се нуждаеше от повече окуражаване.

— Идвам! — обеща тя и се понесе упорито. Но щом достигна източника на змийската диря, не видя нищо, освен сребрист корпус, който пореше вълните над нея.

Краят на лятото

Глава първа

Дъждовните земи

Малта спусна импровизираното си гребло в искрящата вода и натисна силно. Малката лодка разцепи водата и се понесе напред. Малта прехвърли сръчно кедровата дъска от другата страна на съда, мръщейки се на попадналите в лодката капки вода, стекли се при пренасянето. Но нямаше как — дъската бе всичко, с което разполагаше за направляващо средство, а ако гребеше само от едната страна на лодката, щяха единствено да се въртят в кръг. Тя отказа да мисли за киселините, които дори сега разяждаха дъските под краката им. Малко количество вода от Дъждовната река едва ли можеше да нанесе големи поражения. Малта вярваше, че прахообразният бял метал по корпуса ще попречи на реката да разяде лодката, но и нямаше никаква гаранция за това. Изтласка тази мисъл от съзнанието си. Пътят им не беше дълъг.

Всички крайници я боляха. Беше работила през цялата нощ в опит да ги върне в Трехог. Изтощените ѝ мускули трепереха при всяко усилие, което изискваше от тях. Не е далече, отново си каза тя. Напредването им бе мъчително бавно. Главата я болеше ужасно, но най-лош беше сърбежът от зарастващата рана на челото ѝ. Защо винаги сърбеше най-много, когато нямаше свободна ръка да се почеше?

Девойката направляваше малката гребна лодка между огромните дънери и преплетените корени на дърветата, които ограждаха Дъждовната река. Тук, под балдахина на дъждовната гора, нощното небе и звездите бяха рядко съзиран мит, и все пак в промеждутъците между дънерите и клоните я зовяха колебливи проблясъци. Светлините на дървесния град Трехог я напътстваха към топлина, сигурност и най-вече — почивка. Навсякъде около нея сенките бяха все още гъсти, но птичите звуци в короните на дърветата ѝ казваха, че на изток небето бе осветено от изгрева. Слънчевата светлина нямаше да проникне през плътния балдахин чак до по-късно, а щом го направеше, сноповете лъчи щяха да са като бледозелена подигравка със слънчевата светлина. Там, където реката прорязваше път през гъстите дървета, денят щеше да блести в сребърно по млечната вода на широкия канал.

Изведнъж носът на малката лодка се натъкна на скрит под повърхността корен. Отново. Малта прехапа език, за да не изкрещи от безсилие. Да си пробива път през горските плитчини беше като да провира съда през подводен лабиринт. Отново и отново носещи се отломки или скрити корени я бяха отклонявали от пътя. Чезнещите светлини отпред изглеждаха малко по-близо, отколкото в началото на пътуването им по реката. Малта измести тежестта си и се наведе над ръба, за да изпробва противното препятствие с дъската. Със сумтене, тя избута лодката и я освободи. Потопи отново греблото си и лодката заобиколи скритата преграда.

— Защо не ни насочиш натам, където дърветата са по-редки? — настоятелно попита сатрапът. Някогашният владетел на цяла Джамаилия седеше на кърмата с прибрани колене, достигащи почти до брадичката му, а съветничката му Кеки се бе свила уплашено на носа на лодката. Малта не обърна глава. Със студен глас каза:

— Когато си готов да вземеш дъска и да помогнеш с гребането или направляването, тогава можеш да кажеш накъде да ходим. Дотогава мълчи. — Беше ѝ омръзнало от надменното поведение на момчето сатрап и абсолютната му безполезност спрямо всяка практическа задача.

— Всеки глупак може да види, че там има по-малко препятствия. Бихме могли да се движим много по-бързо.

— О, много по-бързо — съгласи се саркастично Малта. — Особено ако течението ни подхване и ни запрати в основната част на реката.

Сатрапът раздразнено пое дъх.

— Тъй като сме в горната част на реката спрямо града, ми се струва, че течението е в нашата посока. Можем да се възползваме от него и да му позволим да ни отведе, където аз искам, и да пристигнем много по-бързо.

— Също така можем напълно да изгубим контрол над лодката и да подминем града.

— Още много ли остава? — жално изхленчи Кеки.

— Виждаш толкова добре, колкото и аз — отвърна Малта. Капка от речната вода падна на коляното ѝ, докато преместваше греблото от другата страна. Първоначално я гъделичкаше, след това я засърбя и накрая започна да я пари. Тя отдели момент да я забърше с подгъва на разкъсаната си роба. Плата остави песъчинки подире си — беше мръсен от дългото ѝ лутане през залите и коридорите на заровения Стар град предишната нощ. Толкова много се бе случило оттогава, че сякаш бяха минали хиляда нощи, а не една. Девойката се опита да си я припомни, но събитията се объркаха в съзнанието ѝ. Беше отишла в тунелите, за да се изправи срещу драцената, да я накара да остави Рейн на мира. Но се бе случило земетресението, а после, когато беше намерила драцената… Тук нишките на спомените ѝ безнадеждно се оплетоха. Опашкуленият дракон бе отворил съзнанието на Малта за всички спомени, съхранени в тази зала на града. Тя бе изпълнена с животите на всички тези, които бяха обитавали това място, удавени в собствените си спомени. От този момент до времето, когато бе извела сатрапа и съветничката му извън затрупания лабиринт, всичко ѝ беше мъгливо и като в сън. Едва сега осъзнаваше, че Дъждовните Търговци бяха скрили сатрапа и Кеки, за да ги защитят.

Или не? Погледът ѝ леко се отклони към Кеки, трепереща на носа на лодката. Защитени гости ли бяха, или заложници? Може би по малко и от двете. Тя установи, че е изцяло на страната на Дъждовните родове. Колкото по-скоро върнеше сатрап Косго и Кеки в ръцете им, толкова по-добре. Те бяха ценни придобивки, които можеха да използват срещу джамаилските благородници, Новите Търговци и калсидците. Когато за първи път бе срещнала сатрапа на бала, Малта за кратко беше останала заслепена от илюзорната му власт. Сега знаеше, че елегантното облекло и аристократичните маниери бяха само лустро върху безполезно, користно момче. Колкото по-скоро се отървеше от него, толкова по-добре.

Тя се съсредоточи върху светлините отпред. След като измъкна сатрапа и съветничката му от погребания Стар град, се бе оказало, че са далеч от мястото, където Малта бе навлязла сред подземните руини. Широко тресавище и мочурливи речни плитчини ги деляха от града. Малта бе изчакала тъмнината и появата на водещите ги градски светлини, преди да поемат с древната си спасителна лодка. Сега изгревът ги заплашваше, а тя все така гребеше към насочващите фенери на Трехог. Девойката горещо се надяваше, че зле замисленото ѝ приключение е към края си.

Трехог се намираше сред клоните на дебелостволите дървета. От най-високите висяха и се поклащаха по-малки стаи, а помещенията на най-видния род се простираха от ствол до ствол. Големи стълбища се виеха по протежение на дънерите, а площадките им предлагаха място на продавачи, менестрели и просяци. Земята под града бе двойно прокълната — мочурлива и нестабилна поради земетръсния регион. Малкото напълно сухи парчета земя бяха предимно дребни островчета около основите на дърветата.

Да направлява малката лодка измежду извисяващите се дървета беше като да лавира около грамадните колони на храм на забравен бог. Лодката отново бе повдигната от нещо и се заклещи, а водата се разплиска срещу нея. Този път като че ли не беше корен.

— В какво се ударихме? — запита Малта, поглеждайки напред.

Кеки дори не се обърна да погледне, а продължи да стои приведена над свитите си колене. Явно я беше страх да пусне краката си на пода на лодката. Малта въздъхна. Започваше да си мисли, че нещо не беше наред с разсъдъка на съветничката. Или преживяното миналия ден беше размътило здравия ѝ разум, или — иронично разсъди Малта — винаги беше била глупава и едно злополучие бе достатъчно да изкара това наяве. Девойката остави греблото си и се придвижи напред, приклекнала ниско в лодката. Разклащането, което това движение породи, предизвика предупредителни викове от страна както на сатрапа, така и на Кеки. Тя ги пренебрегна. Отблизо успя да види, че лодката се бе завряла в гъста плетеница от вейки, клони и други речни отломки, но в мрака бе трудно да определи докъде се простира. Предположи, че някаква прищявка на течението бе довело всички тези отломки тук и ги бе събрало в това плаващо блато. Беше твърде гъсто, за да си проправи път през него с малката лодка.

— Ще трябва да го заобиколим — съобщи тя на другите. Прехапа устни. Това означаваше да се доближат до главното течение на реката. Е, както сатрапът беше казал, всяко течение, на което попаднеха, щеше да ги понесе надолу по реката към Трехог, а не надалеч от него. Дори щеше да направи неблагодарната ѝ задача по-лесна. Тя избута страховете си настрана. Неловко обърна лодката и я насочи надалеч от купа отломки, към основния канал.

— Това е недопустимо! — изведнъж възкликна сатрап Косго. — Мръсен съм, нахапан от насекоми, гладен и жаден. И всичко е по вина на тези нещастни Дъждовни жители. Те се престориха, че ме водят тук, за да ме защитят, но откакто ме плениха, съм бил единствено малтретиран. Наскърбиха достойнството ми, застрашиха здравето ми и дори изложиха на риск живота ми. Без съмнение искат да ме пречупят, но аз няма да се поддам на техния тормоз. Гневът ми ще се излее с пълна сила над тези Дъждовни Търговци, които — сега се сещам — са се настанили тук без официално признаване на общественото им положение! Нямат никакви законни права над съкровищата, които изкопават и продават. Не са по-добри от пиратите, с които гъмжи Вътрешният проход, и трябва да вземем съответните мерки спрямо тях.

Малта задели един дъх, за да изсумти подигравателно.

— Не си в позицията да джафкаш срещу когото и да е. В действителност ти разчиташ на тяхната добра воля много повече, отколкото те на твоята. На тях ще им е изключително лесно да те продадат на онзи, който предложи най-високата цена, независимо дали ще те убие, ще те държи в плен или ще те върне на трона! Що се отнася до правата им над тези земи, те идват директно от ръката на сатрап Есклепий, твоя предшественик. Оригиналната харта на Търговците от Бингтаун посочва изрично само лефрите земя, които всеки от тях може да владее, но не и къде. Дъждовните Търговци са предявили правата си тук, бингтаунските Търговци — в пристанищния Бингтаун. Техните права са древни и почтени, и са документирани според джамаилския закон, за разлика от тези на Новите Търговци, които ти ни пробута.

За кратко думите ѝ бяха посрещнати със стъписано мълчание. После сатрапът се изсмя слабо:

— Колко забавно е да чуя как точно ти ги защитаваш! Каква мила малка селянка си ти. Погледни се: облечена в дрипи, покрита с мръсотия, а лицето ти вероятно е завинаги опорочено от тези бунтовници! И все пак ти ги защитаваш. Защо? Нека позная — защото знаеш, че вече никой пълноценен мъж не би те поискал. Единствената ти надежда е да се омъжиш в семейство, в което роднините ти ще са обезобразени като теб, където ще можеш да се скриеш зад воал и никой няма да се взира в страховитите ти белези. Колко жалко! Ако не бяха действията на тези бунтовници, може би щях да те избера за съветничка. Давад Рестарт се изказа в твоя полза и аз сметнах непохватните ти опити да танцуваш и да водиш разговор за трогателно провинциални. Но сега? Ъгх!

Лодката се клатеше постоянно с всяко надменно махване на ръката му.

— Няма нищо по-отвратително от красива жена, чието лице е било съсипано. По-изисканите семейства в Джамаилия няма да те вземат дори за домашен роб. Такава дисхармония няма място в едно аристократично домакинство.

Малта отказа да го погледне, но можеше да си представи как устните му се изкривяват презрително. Опита да се ядоса на арогантността му, каза си, че е невежо позьорче. Но тя не бе виждала лицето си от нощта, в която за малко не беше убита от преобърналата се карета. Докато се възстановяваше в Трехог, не ѝ позволяваха да използва огледало. Майка ѝ и дори Рейн, изглежда, не отдаваха значение на нараняванията по лицето ѝ. Но разбира се, че щяха да постъпят така, нашепна предателското ѝ сърце. Трябваше да го направят — майка ѝ, защото ѝ беше майка, а Рейн, защото се чувстваше отговорен за инцидента. Колко ли зле изглеждаше белегът? Раната на челото ѝ се беше усещала дълга и нащърбена под допира на пръстите ѝ. Сега се зачуди: дали се набръчкваше; дали придърпваше лицето ѝ на една страна? Тя хвана здраво дървото с двете си ръце, докато отново го забиваше във водата. Нямаше да го пусне; нямаше да му достави удоволствието да я види как прокарва пръсти по белега. Стисна свирепо зъби и продължи да гребе.

След още няколко загребвания малката лодка изведнъж набра скорост. Наклони се леко настрани към водата и се завъртя, след като Малта потопи дъската си във водата и отчаяно се опита да я върне обратно в плитчините. Тя прибра импровизираното гребло и взе резервната дъска от дъното на лодката.

— Ще трябва да направляваш, докато аз греба — задъхано каза тя на сатрапа. — Иначе ще бъдем запратени в средата на реката.

Той погледна талпата, която тя бутна към него.

— Да направлявам? — попита, докато неохотно поемаше дъската.

Малта се опита да запази гласа си спокоен.

— Потопи талпата във водата зад нас, дръж я в единия край и я използвай за съпротивление, за да ни насочиш обратно към плитчините, докато аз греба в тази посока.

Сатрапът държеше дъската в деликатните си ръце сякаш никога не беше виждал парче дърво. Малта взе собствената си дъска, спусна я обратно във водата и бе изумена от внезапната сила на течението. Стисна края непохватно, докато се опитваше да се противопостави на водния поток, който ги изтласкваше далеч от брега. Утринната светлина ги докосна, щом излязоха от прикритието на надвисналите дървета. Внезапно светлината озари водата и я направи непоносимо светла след полумрака. Зад Малта, един раздразнен възклик съвпадна с плисъка на вода. Тя извърна глава да види какво се бе случило — ръцете на сатрапа бяха празни.

— Реката я издърпа от ръцете ми! — оплака се той.

— Глупак! — извика Малта. — Как ще направляваме сега?

Лицето на сатрапа потъмня от гняв.

— Как се осмеляваш да ми говориш така! Ти си глупачката, щом мислиш, че това въобще щеше да е от някаква полза. То дори не беше във формата на гребло. Освен това, дори да беше проработило, нямаме нужда от него. Използвай си очите, момиче. Няма от какво да се боим. Ето го града! Реката ще ни отнесе право до него.

— Или покрай него! — избълва Малта срещу него. Тя го загърби с отвращение, за да съсредоточи силите и мислите си върху едноръката ѝ борба с реката. Повдигна за кратко очи към впечатляващата гледка, която беше Трехог. Погледнат отдолу, градът се носеше сред дърветата като замък с много кули. На нивото на водата, към редица дървета бе привързан дълъг док. На него беше вързан Кендри, но носът на живия кораб не беше обърнат към тях. Тя не можеше да види дори главата на фигурата. Започна трескаво да гребе.

— Когато се приближим — пухтеше тя между гребанията, — извикай за помощ. Корабът или хората на дока може да ни чуят. Дори да подминем града, могат да изпратят някого след нас да ни спаси.

— Не виждам никого в пристанището — подигравателно я информира сатрапът. — Всъщност не виждам никого никъде. Мързелив народ, вероятно още са в леглата.

— Никого? — Малта издиша въпроса. Просто не ѝ бяха останали сили за това последно усилие. Дъската, с която боравеше, пропусна и подскочи от повърхността на водата. С всеки следващ момент водата ги отнасяше все по-навътре в реката. Тя повдигна поглед към града — беше близо, много по-близо, отколкото беше само преди миг. Сатрапът беше прав. От няколко комина се издигаше пушек, но като се изключи това, Трехог изглеждаше пуст. Изпълни я дълбоко усещане за нещо нередно. Къде бяха всички? Какво бе станало с нормалната оживена суматоха по пътеките и стълбищата?

— Кендри! — изкрещя тя, но задъханият ѝ вик бе слаб. Напиращата вода отнесе гласа ѝ със себе си.

Съветничката Кеки, изглежда, внезапно разбра какво се случваше.

— Помощ! Помощ! — запищя тя по детски. Изправи се дръзко в малката лодка и започна да размахва ръце. — Помогнете ни! Спасете ме!

Сатрапът изруга, тъй като лодката се беше заклатила неудържимо. Малта скочи към жената и я смъкна обратно в лодката, като за малко щеше да изгуби дъската си заради това. Тя се огледа и разбра, че от дървото вече нямаше полза. Малката лодка бе напълно навлязла в течението на реката, което бързо я отнасяше далеч от Трехог.

— Кендри! Помощ! Помогни ни! Тук сме, в реката! Изпрати помощ! Кендри! Кендри! — Безнадеждността започна да я разкъсва и виковете ѝ заглъхнаха.

Живият кораб с нищо не показа, че ги е чул. След секунда Малта вече гледаше назад към него. Явно вглъбена в мислите си, фигурата се бе обърнала към града. Малта видя самотен силует на една от площадките, но той бързаше нанякъде и така и не се обърна.

— Помощ! Помощ! — продължи да вика и да маха с дъската си, докато все още виждаше града, но не за дълго. Дърветата, които се протягаха над реката, скоро го скриха от погледа ѝ. Течението продължи да ги носи напред. Тя седеше утихнала и победена.

Огледа заобикалящата я среда: тук Дъждовната река беше широка и дълбока, отсрещният бряг почти се губеше в неизменна мъгла. Погледна през ръба — водата беше сива и варовита. Небето над нея беше синьо, оградено от двете страни от извисяващата се дъждовна гора. Нищо друго не се виждаше, никакви други плавателни съдове, никакви признаци за човешко присъствие по крайбрежието. Докато уловилото ги течение неумолимо ги отнасяше далеч от мочурливите брегове, надеждите им да бъдат спасени намаляха. Дори да успееше да насочи малката им лодка към сушата, щяха да са безнадеждно изгубени в долната част на реката, под града. Бреговете на Дъждовната река бяха блатни и мочурливи. Пътуването по суша обратно до Трехог беше невъзможно. Отмалелите ѝ пръсти отпуснаха дъската на дъното на лодката.

— Мисля, че ще умрем — тихо каза тя на спътниците си.

Ръката на Кефрия се тресеше неудържимо. Тя стисна зъби и се принуди отново да хване дръжките на количката, която копачите току-що бяха напълнили. Щом ги повдигна и започна да търкаля товара си нагоре по коридора, болката в зарастващите ѝ пръсти се удвои. Тя я приветства. Заслужаваше я. Леките ѝ проблясъци почти успяваха да я разсеят от парещата болка в сърцето ѝ. Беше ги загубила. И двете ѝ по-малки деца си бяха отишли в една нощ. Беше толкова сама, че повече от това нямаше накъде.

Беше си позволила да се съмнява възможно най-дълго. Малта и Силдин не бяха в Трехог. Никой не ги беше виждал от вчера. Разплакан приятел на Силдин бе признал през хлиповете си, че е показал на другото момче път към древния град, път, който възрастните мислеха за добре заключен. Яни Купрус не бе смекчила думите си — пребледняла, със свити устни бе казала на Кефрия, че въпросният проход е бил изоставен, защото самият Рейн го бе определил като твърде нестабилен. Ако Силдин бе отишъл в затрупаните коридори, ако бе взел Малта със себе си, то те бяха отишли в отсека, който имаше най-голяма вероятност да се срути при земетресение. От изгрев бе имало поне две силни разтърсвания. Кефрия беше изгубила бройката на по-леките, които бе усетила. Беше помолила да изпратят копачи в тази посока, но те бяха открили, че целият коридор се бе срутил малко след входа. Можеше само да се моли на Са децата ѝ да бяха достигнали някой по-стабилен участък на заровения град преди труса и да очакват спасителен отряд, сгушени един в друг.

Рейн Купрус не се беше върнал. Преди обяд бе оставил копачите, отказвайки да чака коридорите да бъдат разчистени и подсилени. Беше тръгнал пред работните екипи, провирайки се през почти изцяло срутен тунел, и бе изчезнал. Неотдавна работниците бяха достигнали края на линията, която бе оставил да бележи пътя му. Бе оставил и няколко следи от тебешир, включително наставлението на вратата на сатрапа. Безнадеждно, бе написал Рейн. Изпод блокираната врата се процеждаше гъста кал; вероятно цялата стая беше изпълнена с нея. Скоро след тази врата коридорът беше напълно затрупан. Ако Рейн беше минал оттук, или беше премазан при срутването, или бе заклещен от другата страна.

Кефрия се стресна, усетила докосване по ръката си. Обърна се и се озова лице в лице с измъчената Яни Купрус.

— Намери ли нещо? — несъзнателно попита Кефрия.

— Не. — Яни произнесе ужасната дума меко. Страхът, че синът ѝ е мъртъв, бе жив в очите ѝ. — Коридорът се пълни със същата скорост, с която го разчистваме. Решихме да го оставим. Древните не са построили този град, както ние нашия — с раздалечени една от друга къщи. Построили са го като голям мравуняк. Лабиринт от пресичащи се коридори. Ще се опитаме да достигнем тази секция от друго място. Работните отряди вече биват премествани.

Кефрия погледна към натоварената си количка, после обратно надолу, към разкопания коридор. Работата бе спряла, работниците се връщаха на повърхността. Докато наблюдаваше, тълпа от мръсни и изморени мъже и жени се разцепи, за да я заобиколи. Лицата им бяха сиви от пръст и отчаяние, краката им се влачеха. Фенерите и факлите, които носеха, капеха и димяха. Зад тях, разкопките бяха останали тъмни. Нима цялата тази работа се бе оказала безполезна? Тя пое дъх.

— Къде трябва да копаем сега? — попита тихо.

Яни я погледна с витаещ поглед.

— Беше решено да починем няколко часа. Топла храна и няколко часа сън ще ни се отразят добре.

Кефрия я погледна невярващо.

— Храна? Спане? Как бихме могли да правим което и да е от тези неща, докато децата ни все още липсват?

Жената от Дъждовните земи непринудено зае мястото на Кефрия между дръжките на количката. Повдигна я и започна да я бута напред. Кефрия неохотно тръгна след нея. Жената не отговори на въпроса ѝ, а вместо това каза:

— Изпратихме птици до някои от близките селища. Фуражирите и събирачите на реколтата от Дъждовните земи ще изпратят работници да ни помогнат. Пътуват насам, но ще им трябва време, за да пристигнат. Свежите работници ще повдигнат духа ни. — После додаде през рамо: — Също така получихме новини и от другите работни отряди. Те са имали повече късмет. Четиринайсет души са били спасени от участък, който наричаме Гобленната мина, и още трима са били намерени в коридорите на Огнения кристал. Тяхната работа е напредвала по-бързо. Вероятно бихме могли да достигнем тази част на града от някой от тези участъци. Бендир вече се съветва с тези, които най-добре познават града.

— Мислех, че Рейн познава Стария град по-добре от всеки — грубо каза Кефрия.

— Така беше. Така е. Затова съм се вкопчила в надеждата, че може да е още жив. — Дъждовната Търговка погледна към бингтаунската. — Затова и вярвам, че ако някой може да намери Малта и Силдин, това е Рейн. Ако ги е открил, не би се опитал да се върне по този път, а би се насочил към по-стабилните участъци на града. С всеки дъх се моля някой да дотича, за да ни извести, че са се измъкнали сами.

Бяха достигнали голяма стая, която приличаше на амфитеатър. Работните екипи бяха захвърляли отпадъците от работата си тук. Яни наклони количката и добави товара си от камъни и пръст към безредната купчина в средата на бившата величествена зала. Количката им се присъедини към редицата с останалите. Наблизо бяха скупчени кални лопати и кирки. Изведнъж Кефрия надуши супа, кафе и топъл, сутрешен хляб. Гладът, който бе отричала, се пробуди с шумно ръмжене. Внезапният протест на тялото ѝ я накара да си спомни, че не бе яла нищо цяла нощ.

— Зазорява ли се? — запита ненадейно. Колко време беше минало?

— Боя се, че е много след изгрев — отвърна Яни. — Времето винаги препуска бясно, когато копнея да минава по-бавно.

В далечния край на залата бяха поставени маси и пейки. Там се трудеха най-старите и най-малките, като разливаха супа по съдовете, обгрижваха малки мангали под врящи чайници, събираха и разчистваха чинии и чаши. Обширната зала приглушаваше обезкуражените, промърморени разговори. Дете на около осем забърза с легенче, от което се издигаше пара, а на ръката му бе преметната кърпа.

— Измиване? — предложи им момиченцето.

— Благодаря. — Яни посочи легенчето на Кефрия. Тя изми ръцете и наплиска лицето си. Топлината я накара да осъзнае колко бе измръзнала. Превръзките на счупените ѝ пръсти бяха подгизнали и окаляни. — Тези трябва да ги подменим — отбеляза Яни, докато Кефрия се бършеше в кърпата.

Жената се изми и отново благодари на детето, след което поведе Кефрия към няколко маси, на които лечители практикуваха занаята си. Някои просто лекуваха пришки по ръцете или масажираха гърбове, но имаше и място, където се грижеха за счупени крайници и кървящи рани. Работата по разчистването на срутения коридор беше опасна. Яни настани Кефрия на една маса, за да изчака реда си. По времето, когато Търговката се върна с хляб, супа и кафе за двете им, лечител вече се беше захванал да превързва ръката ѝ. Лечителят приключи бързо, рязко съобщи на Кефрия, че я освобождава от задължения, и продължи към следващия си пациент.

— Хапни нещо — подкани я Яни.

Кефрия взе чашата с кафе. Топлината между дланите ѝ бе странно успокояваща. Отпи дълга глътка. Докато поставяше чашата обратно на масата, погледът ѝ пробяга през залата.

— Всичко е толкова организирано — объркано забеляза тя. — Сякаш сте очаквали това да се случи, планирали сте…

— Така е — тихо каза Яни. — Единственото, което отличава това срутване, е мащабността. Силно земетресение обикновено предизвиква няколко свличания. Понякога някой коридор ще рухне без никаква явна причина. И двамата ми чичовци загинаха при срутване. Почти всяко Дъждовно семейство, което работи по града, губи по един-два члена от всяко поколение на семейството тук долу. Това е една от причините, поради които съпругът ми Стърб бе толкова настоятелен в увещаването на Дъждовния съвет да му помогнат в развитието на други средства за осигуряване на благосъстояние. Някои казват, че се интересува единствено да натрупа собствено богатство. Като по-младия от синовете на внук на Дъждовен Търговец, той няма много права над семейното богатство. Но аз вярвам, че това, което го кара да работи толкова усилено в разработването на фуражирни и урожайни постове, не е собственият интерес, а чист алтруизъм. Той настоява, че Дъждовните земи могат да ни снабдят с всичко необходимо, стига да отворим очите си за богатствата на гората.

Тя стисна устни и поклати глава.

— И все пак това не прави нещата по-лесни, когато каже „Предупредих ви“, щом нещо подобно се случи. Повечето от нас не искат да изоставят заровения град заради благата на гората. Градът — разкопаването и изследването — е всичко, което познаваме. Трусове като този са опасността, която трябва да приемем, също както вашите семейства, които търгуват по море, знаят, че все някога ще изгубят някого в него.

— Неизбежно е — призна Кефрия. Тя взе лъжицата си и започна да се храни. Само няколко хапки по-късно обаче я остави.

Срещу нея, Яни остави чашата си с кафе.

— Какво има? — тихо запита тя.

Кефрия бе притихнала.

— Ако децата ми са мъртви, коя съм аз? — попита тя. Докато говореше, я заля хладно спокойствие. — Мъжът ми и големият ми син са отвлечени от пирати, вероятно мъртви. Единствената ми сестра тръгна след тях. Майка ми остана в Бингтаун, когато избягах, и не знам какво се е случило с нея. Дойдох тук само за да предпазя децата си, а сега тях ги няма, изчезнали или може би дори мъртви. Ако оцелея само аз… — Тя замлъкна, неспособна да продължи посоката на мисълта си. Необятността на случващото се се сгромоляса отгоре ѝ.

Яни ѝ се усмихна непривично.

— Кефрия Вестрит. Едва вчера ти доброволно искаше да оставиш децата си под моите грижи и да се върнеш в Бингтаун, за да шпионираш Новите Търговци за нас. Струва ми се, че тогава имаше доста ясна представа за това коя си, отделно от ролите си на майка и дъщеря.

Кефрия опря лакти на масата и сведе лице в ръцете си.

— А случилото се е като наказание за това. Ако Са си е помислил, че не ценя достатъчно децата си, не би ли ми ги отнел?

— Може би. Ако Са имаше само мъжко проявление. Но спомни си старото, истинското преклонение пред Са. Мъжко и женско, птица, звяр и растение, земя, огън, въздух и вода, всички са проявления на Са и Са присъства във всички тях. Ако божественото е и женско и женското също е божествено, тогава то разбира, че жената е повече от майка, повече от дъщеря и съпруга. Това са аспектите на един пълноценен живот, но никой отделен аспект не определя бижуто.

Старото поверие, някога представлявало утеха, сега звучеше кухо в ушите ѝ. Но мислите на Кефрия не се задържаха дълго върху него. Голяма суматоха на входа на залата привлече вниманието им.

— Стой спокойно и си почивай — посъветва я Яни. — Аз ще видя за какво е цялата тази врява.

Кефрия обаче не се подчини. Нима можеше просто да си седи и да се чуди дали този смут не е предизвикан от новини за Рейн, Малта или Силдин? Тя се отблъсна от масата и последва Дъждовната Търговка.

Изморени и раздърпани копачи се бяха скупчили около четири деца, които току-що бяха оставили кофите си с прясна вода на пода.

— Дракон! Казвам ви, голям сребърен дракон! Прелетя право над нас. — Най-високото момче изрече думите сякаш предизвикваше слушателите си. Някои от работниците изглеждаха смаяни, други бяха отвратени от тази измишльотина.

— Той не лъже! Така беше! Беше истински и толкова светъл, че едва можех да го гледам! Но беше син, искрящо син — поправи по-малкото момче.

— Сребристосин! — включи се и третото момче. — И по-голям от кораб! — Единственото момиче в групата мълчеше, но очите му блестяха от вълнение.

Кефрия погледна към Яни, в очакване да срещне раздразнение. Как можеха тези деца да си позволяват да разказват такива лекомислени истории в момент, когато бяха застрашени животи? Вместо това лицето на Дъждовната Търговка бе пребледняло и караше фините люспи покрай очите и устата ѝ да изпъкват.

— Дракон? — заекна тя. — Видели сте дракон?

Намерило благоразположен слушател, високото момче си проби път през тълпата към Яни.

— Беше дракон като тези, които са изобразени на фреските. Не си измислям, Търговке Купрус. Нещо ме накара да погледна нагоре и той беше там. Не можех да повярвам на очите си. Прелетя като сокол! Не, не, като падаща звезда! Беше толкова красив!

— Дракон — замаяно повтори Яни.

— Майко! — Бендир беше толкова мръсен, че Кефрия едва го позна, докато си проправяше път през тълпата. Погледна към момчето пред Яни, а после и към шокираното лице на майка си.

— Чула си значи. Една жена, която се грижеше за бебетата горе, изпрати момче да ни съобщи какво е видяла. Син дракон.

— Възможно ли е? — сподавено го попита Яни. — Възможно ли е Рейн да е бил прав през цялото време? Какво означава това?

— Означава две неща — кратко отвърна Бендир. — Изпратих търсачи нагоре по сушата, до мястото, където мисля, че съществото е избягало от града. Според описанието то е твърде голямо, за да се е придвижило през тунелите. Трябва да е излетяло от залата с Коронования петел. Имаме приблизителна представа къде е това. Ако не друго, то поне може да намерим друг път, по който да навлезем в града и да търсим оцелели.

При тези му думи се надигна тиха глъчка. Някои изразяваха неверие, други почуда. Той извиси глас, за да може да ги надвика:

— А второто е, че трябва да помним, че съществото може да е враг. — Момчето до него започна да възразява, но Бендир го предупреди: — Без значение колко красиво изглежда, може да ни навреди. Не знаем почти нищо за истинската природа на драконите. Не го гневете, но и не предполагайте, че е добронамереното създание, което виждаме по фреските и мозайките. Не привличайте вниманието му.

В залата избухнаха множество разговори. Кефрия отчаяно дръпна ръкава на Яни и заговори през шума.

— Ако намерите Рейн там… мислиш ли, че има вероятност Малта да е с него?

Яни срещна погледа ѝ прямо.

— Той се боеше точно от това — че Малта е отишла в залата с Коронования петел. При драцената, която спеше там.

— Никога не съм виждал нещо толкова красиво. Мислиш ли, че тя ще се върне? — Слабостта и почудата караха момчето да шепти.

Рейн се обърна, за да го погледне. Силдин се беше свил върху калта, на остров от отломки. Гледаше към светлината над тях, лицето му беше променено от онова, на което беше станал свидетел. Наскоро освободената драцена бе изчезнала, вече далеч отвъд полезрението им, но момчето все още стоеше загледано подире ѝ.

— Не мисля, че трябва да разчитаме да се върне и да ни спаси. Това зависи от нас — прагматично каза Рейн.

Силдин поклати глава.

— О, нямах това предвид. Не бих очаквал тя да ни обърне толкова внимание. Очаквам, че ще трябва сами да се измъкнем оттук. Но би ми харесало да я видя дори само още веднъж. Такова чудо беше. Такава радост. — Той отново повдигна очи към напукания таван. Въпреки калта и мръсотията, които покриваха лицето и дрехите му, той сияеше.

Слънцето се провря в рухналата зала, като донесе слаба светлина, но незначително количество топлина. Рейн вече не помнеше какво бе да си сух, камо ли да ти е топло. Измъчваха го глад и жажда. Костваше му усилия, за да се помръдне. Но се усмихна. Силдин беше прав. Чудо. Радост.

Куполът на затрупаната зала с Коронования петел беше пукнат като повърхността на рохко яйце. Той стоеше върху част от падналите отломки и погледна нагоре към преплетените дървени корени и малкия промеждутък небе. Драцената бе избягала оттам, но Рейн се съмняваше, че двамата със Силдин ще могат да го направят. Стаята бързо се пълнеше с кал, блатото нямаше търпение да превземе града, който му бе устоявал толкова дълго. Потокът от хладна кал и вода щеше да погълне и двамата много преди да успеят да намерят начин да достигнат излаза над тях.

И при все мрачната ситуация, той продължаваше да се диви на спомена за драцената, която бе изплувала от вековното си чакане. Фреските и мозайките, които бе гледал през целия си живот, не го бяха подготвили за действителността. Думата син бе придобила ново значение под блясъка на люспите ѝ. Нямаше да забрави как отпуснатите ѝ криле бяха добили сила и цвят, докато ги размахваше. Змийската воня от трансформацията ѝ все още се носеше тежко във влажния въздух. Той не виждаше никакви останки от магическото дърво, което я бе обгръщало. Изглежда, докато се превръщаше в дракон, го беше абсорбирала цялото.

Но сега я нямаше. А проблемът с оцеляването оставаше да бъде решен от Рейн и момчето. Трусовете от предишната нощ най-накрая бяха нарушили целостта на стените и таваните на заровения град и блатата отвън се просмукваха в залата. Единственият път за бягство беше високо над главите им, измамен прозорец от синьо небе.

По ръба на откъснатото от купола парче, на което стоеше Рейн, мокро бълбукаше кал. После тя възтържествува, поглъщайки краищата на стъклото и хлъзгайки се към босите му крака.

— Рейн. — Гласът на Силдин дрезгавееше от жажда. Малкият брат на Малта седеше върху бавно потъващ остров от отломки. В опитите си да избяга, драцената бе откъртила отломки, пръст и дори дърво. То бе паднало в потъналата зала и част от него все още се носеше по надигащия се поток от кал. Момчето събра вежди, тъй като естественият му прагматизъм се бе завърнал.

— Може би можем да повдигнем това дърво и да го подпрем на стената. После, ако се покатерим по него, можем…

— Нямам достатъчно сили — намеси се в оптимистичния план на момчето Рейн. — Дори да бях достатъчно силен да вдигна дървото, калта е твърде мека, за да ме издържи. Но бихме могли да отчупим някои от по-малките клони и да направим нещо като сал. Ако успеем да разпределим тежестта си достатъчно добре, можем да се задържим на повърхността.

Силдин обнадеждено погледна нагоре към дупката, през която се процеждаше светлина.

— Мислиш ли, че калта и водата ще запълнят стаята и ще ни издигнат дотам?

— Вероятно — с готовност излъга Рейн. Той предположи, че калта ще спре малко преди да напълни стаята. Вероятно щяха да се задушат, когато надигащото се ниво на водата ги погълнеше. Ако ли не, евентуално щяха да умрат от глад. Парчето от купола под краката му потъваше бързо. Беше време да го изостави. Скочи върху купчина от свлекли се земя и мъх, която поддаде под него. Калта беше по-мека, отколкото си беше помислил. Насочи се към дървесния дънер, хвана един от клоните и се издърпа навън и върху него. Надигащата се тиня достигаше поне нивото на гърдите и гъстотата на овесена каша. Ако потънеше в нея, щеше да умре в студената ѝ хватка. Движенията му значително го бяха приближили до Силдин. Протегна ръка към момчето и то скочи от потъващия си остров, прелетя кратко и се закатери по меката кал, за да го достигне. Рейн го издърпа върху стъблото на вечнозеленото дърво. Момчето се сви треперещо до него. Дрехите бяха прилепнали към тялото му със същата кал, която покриваше лицето и косата му.

— Ще ми се да не бях губил инструментите и провизиите си. Но те са отдавна изгубени. Ще трябва да начупим тези клони, колкото можем, и да ги оформим в плътна мрежа.

— Толкова съм изморен. — Момчето го съобщи като факт, не като оплакване. Погледна нагоре към Рейн и се вгледа в него. — Не изглеждаш толкова зле, даже и отблизо. Все се чудех как изглеждаш под воала. В тунелите, само с една свещ, не можех да видя лицето ти добре. После снощи, когато очите ти светеха в синьо, първоначално беше плашещо. Но след известно време беше сякаш… е, беше хубаво да ги видя и да знам, че си още тук.

Рейн се засмя с лекота.

— Очите ми светят? Това обикновено не се случва, докато Дъждовният мъж не стане доста по-възрастен. Ние го възприемаме като знак, че е достигнал пълна зрялост.

— О, но на тази светлина изглеждаш почти нормално. Нямаш много от тези трепкащи неща. Само малко люспи около очите и устата. — Силдин го гледаше открито.

Рейн се ухили.

— Не, още нямам от онези трепкащи неща. Но с годините може и те да се появят.

— Малта се притесняваше, че ще си целият в брадавици. Някои от приятелите ѝ я дразнеха с това и тя се ядосваше. Но… — Изведнъж Силдин се усети, че думите му не бяха тактични. — Имам предвид в началото, когато първоначално започна да я ухажваш, това много я тревожеше. Напоследък не е говорила кой знае колко по въпроса — окуражително предложи момчето. Той погледна към Рейн, а после се отдръпна от него по дървесното стебло. Хвана един клон и го задърпа.

— Ще са трудни за чупене.

— Предполагам, че е имала други неща, за които да мисли — измънка Рейн. Думите на момчето раниха сърцето му. Нима външният му вид имаше такова значение за Малта? Щеше ли да я спечели с постъпките си само за да я отблъсне веднъж щом видеше лицето му? Осени го още по-горчива мисъл: може би тя вече беше мъртва и той никога нямаше да получи отговор. Може би той щеше да умре и тя никога нямаше да види лицето му.

— Рейн? — Гласът на Силдин беше колеблив. — Мисля, че е по-добре да се захващаме за работа с тези клони.

Рейн изведнъж осъзна колко дълго бе клечал притихнал. Беше време да избута всякакви безполезни мисли настрана и да се опита да оцелее. Сграбчи едно тънко разклонение в ръцете си и отчупи от него голям клон.

— Не се опитвай да пречупиш цялото разклонение наведнъж. Просто вземай клонките. Ще ги натрупаме там горе. Искаме да ги преплетем, както при сламен покрив…

Ново разтърсване на земята прекъсна думите му. Той се вкопчи безпомощно в дървесния дънер, докато от разкъсания таван се изсипваше дъжд от пръст. Силдин се сви и надигна ръце да предпази главата си. Рейн се размърда по клонестото стъбло, за да го достигне и да го заслони с тялото си. Древната врата на залата изскърца и ненадейно увисна на пантите си. През нея в залата нахлу струя вода и кал.

Глава втора

Търговци и предатели

Краткият звук от стъпки бе единственото ѝ предупреждение. Роника замръзна, клечаща в кухненската градина. Звуците идваха откъм пътя. Тя сграбчи кошницата си с ряпа и побягна към заслона на гроздовата беседка. Мускулите на гърба ѝ се схванаха в протест срещу внезапното движение, но тя ги игнорира. Предпочиташе да предпази живота, вместо гърба си. Безшумно остави кошницата в краката си. Затаила дъх, тя надникна през големите колкото длан листа на лозята. От това прикритие успя да види как млад мъж приближава предния вход на къщата. Наметало с качулка скриваше самоличността му, а потайното му държание издаваше намеренията му.

Той изкачи засипаните с листа стъпала. Поколеба се при вратата, под ботушите му, докато поглеждаше в тъмната къща, изстъргаха счупени стъкла. Бутна голямата врата, която висеше полуотворена. Тя изскърца, докато се отваряше изцяло, и той се вмъкна вътре.

Роника пое дълбоко дъх и помисли. Вероятно беше само крадец, дошъл да види дали има нещо за плячкосване. Скоро щеше да открие, че няма. Това, което калсидците не бяха взели, го бяха отнесли съседите ѝ. Нека подири плячка из опустошената къща, а после да си иде. Нищо от останалото в къщата не заслужаваше да рискува живота си. Ако се изправеше насреща му, можеше да бъде ранена. Опита се да си втълпи, че няма какво да спечели. И все пак, докато се прокрадваше към предната врата на семейния си дом, се усети, че е стиснала тоягата — постоянен неин придружител в последно време.

Краката ѝ стъпваха тихо, докато подбираше стъпките си нагоре по осеяните с отломки стъпала и през стъклата. Надникна покрай вратата, но нахалникът не се виждаше никъде. Пристъпи безшумно в антрето. Застина, ослушвайки се. Чу някъде навътре в къщата да се отваря врата. Злодеят явно знаеше къде отива. Дали тогава не го познаваше? Ако го познаваше, дали идваше с добро? Малко вероятно. Вече не бе толкова сигурна в старите си приятели и връзки. Не можеше да се сети за никого, който би очаквал да я открие у дома.

Бе напуснала Бингтаун преди седмици, в деня след летния бал. Предишната нощ напрежението, породено от калсидските наемници в пристанището, внезапно беше изригнало. По време на събирането ги бяха връхлетели слухове, че калсидците се опитват да слязат на сушата, докато Старите Търговци бяха заети с тържествата си. Това беше замисъл на Новите Търговци, за да вземат сатрапа за заложник и да завземат Бингтаун; поне така се носеше мълвата. Тя беше достатъчна, че да разпали пожари и бунтове. Старите и Новите Търговци се бяха сблъскали едни с други, както и с калсидските наемници в пристанището. Кораби бяха нападнати и изгорени, а тарифният док — символ на сатрапската власт — отново бе обгърнат в пламъци. Този път обаче огънят се разпростря из неспокойния град. Ядосани Нови Търговци подпалиха елитни магазини на Дъждовната улица, а като отплата, техни складове бяха изгорени. После някой беше подпалил Търговската зала.

Междувременно битката на пристанището беше в разгара си. Калсидските галери, които вече бяха на котва, преобразени като джамаилски патрули, бяха едното рамо на клещите. Калсидските кораби, довели сатрапа, представляваха другото. Между тях бяха заклещени бингтаунските живи и търговски кораби, както и по-големите риболовни съдове на имигрантите от Трите кораба. В крайна сметка сплотените малки лодки на народа от Трите кораба бяха предопределили изхода на битката. В тъмното, тесните риболовни лодки бяха успели да се изплъзнат на големите калсидски кораби. Ненадейно, в корпусите на корабите или по палубите им се заразбиваха гърнета с горящо масло и катран. Изведнъж калсидските кораби се оказаха заети да гасят пожарите, за да предпазят съдовете в пристанището. Като комари, тормозещи бикове, малките лодки бяха успели в атаката си и бяха блокирали устието на пристанището. Калсидските бойци на кейовете и в Бингтаун бяха ужасени да видят корабите си изкарани от Пристанищния град. Сега, изоставените нашественици трябваше да се бият за живота си. Битката бе продължила с бингтаунските кораби, впуснали се в преследване на калсидците в открито море.

Сутринта, след като звуците от бунтове и метежи бяха заглъхнали, през улиците се виеше дим, носен от летния бриз. За момент бингтаунските Търговци отново владееха пристанището си. В затишието Роника бе подтикнала дъщеря си и внуците си да потърсят подслон в Дъждовните земи. Кефрия, Силдин и зле ранената Малта бяха успели да избягат с жив кораб. Роника остана. Имаше да се погрижи за някои лични работи, преди самата тя да потърси убежище. Беше скрила семейните документи на тайното място, което Ефрън отдавна бе установил. После двете с Рейч бяха събрали набързо храна и дрехи и се бяха отправили към фермата Ингълби. Точно това владение на Вестрит беше далеч от Бингтаун и Роника вярваше, че е и достатъчно скромно, за да са в безопасност.

Този ден тя бе направила една кратка обиколка, като се бе върнала до мястото, където предишната нощ каретата на Давад Рестарт бе попаднала в засада. Беше напуснала пътя и се бе спуснала надолу по склона, покрай преобърнатата карета, до тялото на Давад. Бе го покрила с платнище, тъй като не бе имала силата да вземе тялото му и да го погребе. Той се беше отчуждил от останалата част от семейството си, а Роника не беше толкова глупава, че да помоли Рейч за помощ. На мъжа, който беше бил неин приятел през по-голямата част от живота ѝ и опасна отговорност последните няколко години, тя можеше да предложи само тази последна, жалка почит. Опита се да намери думи, които да произнесе над тялото, но успя само да поклати глава.

— Ти не беше предател, Давад. Знам това. Беше алчен и алчността ти те направи глупав, но никога няма да повярвам, че нарочно си предал Бингтаун.

После се беше изкачила обратно на пътя, за да се присъедини към Рейч. Прислужницата не каза нищо за мъжа, който я бе направил робиня. И да беше извлякла някакво задоволство от смъртта му, не го огласи. Роника ѝ беше благодарна за това.

Калсидските галери и кораби не напуснаха веднага бингтаунското пристанище. Роника се бе надявала, че ще се възцари мир. Вместо това между Търговците — Стари и Нови, се бе разпалила още по-ужасяваща борба; съсед се бе обърнал срещу съседа, а преданите никому се възползваха от всеки, останал отслабен от гражданските раздори. През деня се бяха разпалили пожари. Докато бягаха от Бингтаун, Роника и Рейч подминаваха горящи къщи и преобърнати карети. Пътищата се задушаваха от бежанци. Нови и Стари Търговци, прислуга и избягали роби, продавачи и просяци, хора от Трите кораба — всички бягаха от странната война, която се бе разгърнала внезапно сред тях. Дори тези, които напускаха града, се счепкваха помежду си. Между групите прехвърчаха закани и обиди. Ликуващото разнообразие на слънчевия град до синьото пристанище се бе разцепило на остри, подозрителни прослойки. През първата им нощ на път ги бяха обрали — торбите им с храна бяха задигнати, докато спяха. Роника и Рейч продължиха пътя си с вярата, че притежават достатъчно издръжливост, за да стигнат фермата дори без храна. Хората по пътя разказваха истории, че калсидците са се върнали и целият Бингтаун гори. Ранната вечер на втория ден няколко закачулени млади мъже ги бяха заговорили и поискаха ценностите им. След като Роника им съобщи, че не притежават нищо, грубияните я събориха на земята и преровиха торбата ѝ с дрехи, след което презрително захвърлиха принадлежностите ѝ на прашния път. Други бежанци ги подминаваха забързано и отклоняваха поглед. Никой не се намеси. Разбойниците заплашиха Рейч, но робинята ги изтърпя стоически. Най-накрая бандитите ги оставиха, за да преследват по-богата плячка — мъж с двама прислужници и тежко натоварена количка. Прислугата избяга, оставяйки мъжа да се моли и крещи, докато крадците претърсваха количката му. Рейч трескаво бе задърпала Роника за ръката и я бе повлякла надалеч.

— Нищо не можем да направим. Трябва да спасим собствените си кожи.

Не беше права. Следващата сутрин доказа това. Попаднаха на телата на жената от чайната и дъщеря ѝ. Други бегълци прескачаха телата и бързаха да подминат. Роника не можа. Тя се спря, за да погледне изкривеното лице на жената. Не знаеше името ѝ, но си спомняше сергията ѝ за чай на пазара. Дъщеря ѝ винаги бе обслужвала Роника с усмивка. Те не бяха Търговци, Стари или Нови, а скромни хора, дошли в процъфтяващия с търговията си град, и бяха станали част от бингтаунското разнообразие. Сега бяха мъртви. Не калсидците, а бингтаунски жители ги бяха убили.

В този момент Роника се обърна и се върна в Бингтаун. Не можеше да обясни на Рейч защо и дори я беше окуражила да продължи към Ингълби без нея. Дори сега не можеше да даде разумно обяснение на решението си. Вероятно беше заради това, че не можеше да я сполети нищо по-лошо от вече случилото ѝ се. Щом се върна, завари дома си опустошен и разграбен. Дори откритието, че някой бе надраскал „ПРЕДАТЕЛИ“ на стената в кабинета на Ефрън, не можа да предизвика по-дълбока покруса. Бингтаун, който познаваше, беше изчезнал и нямаше да се върне. Ако всичко щеше да погине, може би беше най-добре да си иде заедно с него.

И все пак, тя не беше жена, която се предава просто така. В следващите дни двете с Рейч организираха домакинството си в колибата на градинаря. Животът им бе странно нормален по един откъснат от света начин. В града под тях борбите продължаваха. От втория етаж на фамилната къща Роника съвсем бегло можеше да види пристанището и града. Калсидците на два пъти се бяха опитали да го превземат. И на двата бяха отблъснати. Нощните ветрове често донасяха звуците на битка и миризмата на пушек. Като че ли обаче вече нищо не я засягаше.

Малката колиба бе лесна за затопляне и чистене, а скромният ѝ вид я правеше по-малко вероятна мишена за бродещи мародери. Останалото от кухненската градина, пренебрегнатата овощна градина и оцелелите пилета задоволяваха ограничените им нужди. Двете обхождаха плажа за дървени отломки, които горяха със зелен и син пламък в малките си сърцевини. Роника не беше сигурна какво ще прави, когато наближеше зимата. Предполагаше, че ще загине. Но не грациозно или доброволно. Не. Щеше да си иде с бой.

Същата тази упоритост сега я караше да пристъпва внимателно надолу по коридора, докато преследваше нарушителя. Стисна тоягата си в две ръце. Нямаше ясен план какво щеше да прави, ако или когато го срещнеше. Просто искаше да разбере какво мотивираше този самотен опортюнист, който се движеше така потайно сред изоставения ѝ дом.

Имението вече добиваше прашния мирис на занемареност. Най-ценните притежания на рода Вестрит бяха продадени по-рано през лятото, за да финансират спасителна операция за пленения им жив кораб. Останалите съкровища бяха по-скоро със сантиментална стойност: дребните украшения и любопитните предмети, които Ефрън им беше носил като сувенири от пътуванията си по море; стара ваза, принадлежала на майка ѝ; тапет за стената, който двамата с Ефрън бяха избрали, когато бяха младоженци… Роника отклони мисълта си от този списък. Вече не бе останало нищо от това, беше или счупено, или взето от хора, които нямаха представа какво символизират тези вещи. Остави ги. Тя бе запазила миналото в сърцето си и нямаше нужда от физически предмети, които да я обвързват с него.

Вървеше на пръсти покрай изкъртените от пантите си врати. Докато бързаше след закачуления мъж, отдели поглед единствено на атриума, чийто под беше засипан от преобърнати чайници и изгнили растения. Къде отиваше той? Успя да зърне наметалото му, когато влезе в една от стаите.

Стаята на Малта? Спалнята на внучка ѝ?

Роника се приближи. Той си говореше нещо. Осмели се да надникне набързо, след което смело пристъпи в стаята и попита настоятелно:

— Керуин Трел, какво правиш тук?

Младият мъж скочи на крака с буен вик — беше коленичил до леглото на Малта. Единствена червена роза почиваше на възглавницата. Той се кокореше срещу Роника с пребледняло лице, ръката стискаше гърдите му. Устата му се движеше, но не излизаше нито звук. Очите му пробягаха към тоягата в ръцете ѝ и се разшириха още повече.

— О, я седни — възкликна Роника с раздразнение. Хвърли тоягата в долната част на леглото и сама послуша съвета си.

— Какво правиш тук? — попита уморено. Беше сигурна, че знае отговора.

— Вие сте жива — тихо отвърна Керуин. Повдигна ръце и разтърка очите си. Роника знаеше, че се опитва да скрие сълзите. — Защо не… Малта също ли е в безопасност? Всички казаха…

Керуин се свлече, за да седне до розата си на леглото на Малта. Нежно постави ръцете си на възглавницата ѝ.

— Чух, че сте напуснали бала с Давад Рестарт. Всички знаят, че кочияшът му беше част от засадата. Те искаха единствено сатрапа и Рестарт. Така казват всички: че щяха да ви оставят на мира, ако не бяхте пътували с Рестарт. Знам, че той е мъртъв. Някои твърдят, че знаят какво е станало със сатрапа, но не казват нищо. Всеки път, когато попитам за Малта и за всички вас… — Внезапно замълча и лицето му се изчерви, но се принуди да продължи. — Те казват, че сте предатели, че сте участвали в плановете на Рестарт. Според слуховете сте планирали да предадете сатрапа на Новите Търговци, които щели да го убият. Тогава бингтаунските Търговци щели да бъдат обвинени за смъртта му и Джамаилия щяла да изпрати калсидски наемници да завземат града ни и да го предоставят на Новите Търговци.

Той се поколеба, после се стегна и продължи:

— Някои казват, че сте си получили заслуженото. Казват ужасни неща и аз… Аз мислех, че всички сте мъртви. Граг Тенира говори във ваша полза, като каза, че всичко това е нелепо. Но откакто замина с Офелия, за да помогне в защитата на устието на Дъждовната река, никой не е застанал на ваша страна. Аз се опитах веднъж, но… Аз съм млад. Никой не ме слуша. Баща ми ми се гневи, че дори споменавам Малта. Дело плака за нея, заради което той ѝ забрани да напуска стаята си и каза, че ще я набие с камшик, ако дори изрече името ѝ отново. А той никога досега не я е бил с камшик.

— От какво се страхува? — прямо попита Роника. — Че хората ще ви набедят за предатели, защото се интересувате какво е станало с приятелите ви?

Керуин раздвижи глава в рязко кимване.

— Татко не беше доволен, когато Ефрън прибра Брашън, след като го беше обезнаследил. После вие го направихте капитан на Парагон и го изпратихте сякаш наистина вярвахте, че той ще спаси Вивачия. Татко реши, че се опитвате да се изтъкнете, да докажете, че сте вразумили сина, който той е изхвърлил.

— Какви глупости! — възкликна Роника с отвращение. — Нищо подобно не съм правила. Брашън сам се вразуми, а баща ти, вместо да се гневи на Вестрит заради това, трябва да се гордее с него. Но доколкото разбирам, той е доволен, че ни вижда дамгосани като предатели?

Керуин сведе поглед, засрамен. Тъмните очи, които в крайна сметка повдигна към нейните, бяха като тези на по-големия му брат.

— Боя се, че сте права. Но моля ви, не ме измъчвайте повече. Кажете ми. Малта избегна ли опасността? Тук с вас ли се крие?

Роника се замисли за един дълъг момент. Колко от истината можеше да му довери? Нямаше желание да го измъчва, но не възнамеряваше да застраши семейството си само за да пощади чувствата му.

— Когато видях Малта за последно, тя беше ранена, но не беше мъртва. Не и по заслуга на мъжете, които ни атакуваха и после я оставиха да умре. Тя, майка ѝ и брат ѝ се крият на сигурно място. И това е всичко, което ще ти кажа.

Не призна, че не знаеше много повече от това. Те бяха избягали с Рейн, ухажорът на Малта от Дъждовните земи. Ако всичко бе минало по план, бяха достигнали Кендри в безопасност и бяха избягали от града, след което бяха отплавали по Дъждовната река. Ако всичко бе минало добре, бяха на сигурно в Трехог. Проблемът беше, че много малко неща напоследък вървяха добре и освен това те нямаха как да ѝ изпратят известие. Тя можеше единствено да се уповава на Са, че е била милостива.

По лицето на Керуин Трел се разля облекчение. Той се пресегна, за да докосне розата на възглавницата.

— Благодаря — прошепна пламенно. А след това развали оставеното впечатление, като добави: — Поне сега мога да се надявам.

Роника потисна гримасата си. Виждаше, че Дело не бе наследила цялата мелодраматичност на семейство Трел. Тя твърдо смени темата.

— Разкажи ми какво се случва в Бингтаун.

Той изглеждаше стреснат от внезапното искане.

— Ами, не знам много. Татко държи цялото семейство близо до дома. Той все още вярва, че това все някак ще отмине и Бингтаун пак ще си е същият. Ще побеснее, ако разбере, че съм се измъкнал. Но бях длъжен, разбирате ли? — Младежът притисна с ръка сърцето си.

— Разбира се, разбира се. Какво видя на път за насам? Защо баща ти ви държи близо до дома?

Момчето свъси вежди и се загледа надолу, към добре поддържаните си ръце.

— Ами, точно сега пристанището отново е наше. Това обаче може да се промени във всеки един момент. Хората от Трите кораба ни помагат, но докато всички кораби се бият, никой не ходи за риба и никой не носи стока за пазара. Така че храната започва да става ценен ресурс, особено след като толкова от складовете бяха опожарени.

— В Бингтаун имаше грабежи и плячкосване. Хората бяха пребивани и ограбвани само защото се опитваха да въртят търговия. Някои казват, че виновниците са шайки от Нови Търговци, други — че са избягали роби, които искат всичко, до което могат да се докопат. Пазарът е пуст. Осмелилите се да отворят вратите си, за да търгуват, поемат големи рискове. Серила нареди градската стража да вземе всичко, което е останало от тарифния док. Искаше да държи там пощенските гълъби, за да може да изпрати вест и да получи новини от Джамаилия. Само че повечето птици умрели в пламъците и дима. Мъжете, които остави на пост, наистина наскоро засякоха връщаща се птица, но Серила не желае да сподели какви новини е донесла. Някои части на града се държат от Нови Търговци, други от Стари. Трите кораба и други групи са хванати по средата. Нощно време има сблъсъци.

— Баща ми се ядосва, че никой не преговаря. Казва, че истинските Търговци знаят, че почти всичко може да се реши с една добра сделка. Според него това показва, че Новите Търговци са виновни за всичко случило се, но те, разбира се, обвиняват нас. Твърдят, че сме отвлекли сатрапа. Баща ми вярва, че вие сте щели да помогнете в отвличането му, за да могат те да го убият и да обвинят нас. Сега Старите Търговци се карат помежду си. Някои искат да припознаем властта на съветничка Серила да говори от името на сатрапа на Джамаилия; други казват, че е време Бингтаун напълно да се отърси от джамаилската власт. Новите Търговци твърдят, че все още сме под управлението на Джамаилия, но няма да припознаят документите на Серила. Пребиха пратеника, който тя им изпрати под бял флаг, и го върнаха с вързани зад гърба ръце и свитък, прикрепен за гърлото му. Написаното я обвиняваше в измяна и че е била съучастник в свалянето на сатрапа от власт. Казват, че агресията ни срещу сатрапа и законните му патрулни лодки е провокирала насилието в пристанището и е обърнала калсидските ни съюзници срещу нас. — Той облиза устни и добави: — Заплашиха, че като му дойде времето и силата е на тяхна страна, няма да покажат милост.

Керуин спря, за да си поеме дъх. Младото му лице изглеждаше по-възрастно, когато продължи:

— Всичко е бъркотия и не става по-добре. Някои от приятелите ми искат да се въоръжат и да прогонят Новите Търговци в морето. Род Каерн казва, че трябва да убием всеки, който не иска да си тръгне. Казва, че трябва да си върнем онова, което ни откраднаха. Много от синовете на Търговците са съгласни. Казват, че само когато Новите Търговци ги няма, тогава Бингтаун ще може отново да стане Бингтаун. Някои казват, че трябва да съберем новодошлите и да им дадем избор да си тръгнат или да умрат. Други говорят за тайни репресивни мерки срещу онези, които са работили с Новите Търговци, и искат да погнем самите Нови Търговци с огън, за да ги принудим да си тръгнат. Чувах слухове, че Каерн и приятелите му доста често излизат навън през нощта. — Той поклати нещастно глава. — Затова баща ми се опитва да ме държи близо до дома. Не иска да се замесвам. — Момчето изведнъж погледна Роника в очите. — Не съм страхливец. Но не искам да бъда замесен.

— По този въпрос двамата с баща ти постъпвате мъдро. Така нищо няма да се разреши. Само ще им даде основание да вършат повече насилие срещу нас. — Роника поклати глава. — Бингтаун никога повече няма да бъде Бингтаун. — Тя въздъхна и попита: — Кога е следващата среща на Съвета?

Керуин сви рамене.

— Не са се срещали, откакто всичко това започна. Поне не и официално. Всички Търговци с живи кораби са навън и преследват калсидци. Някои напуснаха града; други са се укрепили в домовете си и не ги напускат. Няколко пъти оглавяващите Съвета се срещаха със Серила, но тя ги призова да забавят свикването на заседание. Тя желае да се помири с новодошлите и да използва авторитета си като представител на сатрапа, за да възвърне мира. Иска да преговаря и с калсидците.

За момент Роника остана притихнала. Стисна устни. Струваше ѝ се, че тази Серила си присвоява твърде много власт. Какви бяха новините, които бе скрила? Несъмнено колкото по-скоро се събереше Съветът и съставеше план за възстановяването на реда, толкова по-скоро градът можеше да се излекува. Защо би се противопоставяла на това?

— Керуин, кажи ми. Ако отида при Серила, мислиш ли, че тя ще говори с мен? Или мислиш, че ще ме убият като предателка?

Младият мъж погледна Роника с почуда.

— Не знам — призна той. — Вече не знам на какво са способни собствените ми приятели. Търговецът Дау бе намерен обесен. Жената и децата му са изчезнали. Някои казват, че се е самоубил, след като видял, че късметът се е обърнал срещу него. Други казват, че брата на жена му го е направил, от срам. Никой не говори за това.

Роника мълча известно време. Можеше да се свива тук, в останките от дома си, със знанието, че ако я убиеха, хората нямаше да говорят много за това. Или можеше да намери друго място, на което да се скрие. Но зимата идваше и тя вече беше решила, че няма да си отиде мирно. Може би сблъсъкът бе единственият останал изход. Поне щеше да получи удоволствието да изкаже и своето мнение, преди някой да я убие.

— Можеш ли да занесеш съобщение на Серила от мен? Къде е отседнала?

— Заела е къщата на Давад Рестарт. Но моля ви, не смея да отнеса съобщение. Ако баща ми разбере…

— Разбира се — рязко го прекъсна тя. Можеше да го засрами и така да го накара да отиде. Само трябваше да намекне, че Малта би го сметнала за страхливец, ако не го направи. Но нямаше да използва момчето, за да опипа почвата. Какъв смисъл имаше да пожертва Керуин, за да подсигури безопасността си? Щеше сама да отиде. Достатъчно дълго се бе свивала в дома си.

Изправи се.

— Прибирай се у дома, Керуин. И стой там. Слушай баща си.

Младият мъж се изправи бавно. Обходи я с поглед, след което извърна глава, засрамен заради нея.

— Вие… добре ли се справяте тук сама? Имате ли достатъчно храна?

— Добре съм. Благодаря, че попита. — Почувства се необичайно трогната от загрижеността му. Погледна надолу към изцапаните от градината ръце и пръстта под ноктите. Удържа на подтика да прибере ръце зад гърба си.

Керуин пое дъх.

— Ще кажете ли на Малта, че съм наминал и че се притеснявах за нея?

— Ще ѝ кажа. Следващия път, когато я видя. Но това може да не е скоро. Сега се прибирай. Подчинявай се на баща си. Сигурна съм, че си има достатъчно тревоги и без да се излагаш на опасност.

Това го накара да застане малко по-изправен. Усмивка докосна устните му.

— Зная. Но трябваше да дойда, нали разбирате. Не можех да стоя спокойно, докато не знаех какво се е случило с нея. — Той замълча. — Може ли да кажа и на Дело?

Момичето беше сред най-големите клюкарки в града. Роника реши, че Керуин не знае достатъчно, че да е заплаха.

— Може. Но я помоли да го запази за себе си. Помоли я въобще да не говори за Малта. Това е най-голямата услуга, която може да направи на приятелката си. Колкото по-малко хора се чудят за Малта, толкова по-защитена ще е.

Керуин се намръщи драматично.

— Да, разбирам. — Той кимна на себе си. — Е, сбогом, Роника Вестрит.

— Сбогом, Керуин Трел.

Само преди месец за него щеше да е немислимо да е в тази стая. Гражданската война в Бингтаун бе преобърнала всичко с главата надолу. Тя го изпроводи с поглед — той сякаш отнасяше последната частичка от този стар, познат живот със себе си. Всички правила, които я бяха водили, бяха отпаднали. За момент тя се почувства сама и опустошена като стаята, в която стоеше. После обаче през нея премина странно усещане за свобода. Какво имаше да губи? Ефрън беше мъртъв. От деня на смъртта му познатият ѝ свят се бе разпадал. Сега вече го нямаше и оставаше само тя. Сега можеше сама да определи пътя си. Без Ефрън и децата старият живот не означаваше много за нея.

Можеше поне да направи новия по-интересен, след като така или иначе щеше да е неприятен.

След като стъпките на момчето по плочковия под заглъхнаха, Роника напусна спалнята на Малта и започна бавно да ходи из къщата. Беше избягвала да влиза тук от деня, в който се бяха върнали и бяха заварили къщата разграбена. Сега се принуди да мине през всяка стая и да погледне трупа на света си. По-тежките мебели и някои от гоблените и завесите бяха останали. Почти всичко останало, имащо някаква стойност или приложение, беше отнесено. Двете с Рейч бяха спасили малко кухненски съдове и завивки, но всички простички вещи, които правеха живота приятен, липсваха. Чиниите, които поставяха на голата дървена маса, не съвпадаха и никакъв лен не я предпазваше от грубата вълна на одеялата. И все пак животът продължаваше.

Ръката ѝ докосна резето на кухненската врата, но тогава тя забеляза едно запечатано с восък гърне, паднало на една страна и търколило се в ъгъла. Наведе се, за да го вземе. Течеше отнякъде. Облиза лепкавите си пръсти. Конфитюр от череши. Тя се усмихна печално и го пъхна под мишница. Щеше да отнесе тази последна частица сладост със себе си.

— Съветничке?

Серила вдигна поглед от картата, която разглеждаше. Прислужникът на вратата на кабинета гледаше почтително в краката си.

— Да? — удостои го с отговор тя.

— Една жена иска да ви види.

— Заета съм. Ще трябва да се върне в по-подходящо време. — Тя леко се подразни. Той трябваше да знае, че не иска повече посетители за днес. Беше късно, а беше прекарала целия следобед в задушна стая, пълна с Търговци, като се опитваше да ги накара да се вразумят. Те се караха за най-очевидните неща. Някои все още настояваха, че трябва да има гласуване на Съвета, преди да признаят властта ѝ над тях. Търговецът Ларфа доста грубо бе изложил, че Бингтаун трябва да разрешава бингтаунските работи без какъвто и да било съвет от Джамаилия. Беше изключително дразнещо. Беше им показала пълномощното, което бе издействала от сатрапа. Беше го написала сама и знаеше, че е неоспоримо. Защо не искаха да признаят, че тя разполага с властта на сатрапа и че Бингтаун бе под тази власт?

Посъветва се с диаграмата на Бингтаун още веднъж. Досега Търговците бяха успели да запазят пристанището си отворено, но това беше за сметка на всякакво търгуване. При тези обстоятелства градът нямаше да оцелее дълго. И калсидците го знаеха много добре. Не беше необходимо да нахлуват и да превземат Бингтаун веднага. Търговията бе душата на града и калсидците бавно, но сигурно я удушаваха.

Упоритите Търговци отказваха да видят очевидното. Бингтаун беше самотно селище на враждебно крайбрежие. Никога не бе могъл да се изхранва сам. Как можеше да се противопостави на яростната атака на войнствена държава като Калсид? Беше попитала това лидерите на Съвета. Те бяха отговорили, че са го правили преди и пак ще го направят. Но в тези предишни пъти мощта на Джамаилия бе била зад гърба им. И не бе трябвало да си съперничат с Нови Търговци в редиците им, които биха приветствали едно калсидско нашествие. Много Нови Търговци имаха близки връзки с Калсид, тъй като това бе основният пазар за робите, които вкарваха през Бингтаун.

Отново обмисли птичето писмо, което Род Каерн беше засякъл и ѝ беше донесъл. То обещаваше, че джамаилската флота ще отплава скоро, за да отмъсти на покварените и бунтовни Стари Търговци за убийството на сатрапа. Само мисълта за това я караше да изстива. Съобщението бе пристигнало твърде скоро. Никоя птица не можеше да лети толкова бързо. За нея това означаваше, че конспирацията се разпростираше надалеч и стигаше до благородниците на самия град Джамаилия. Който и да бе изпратил птицата до Джамаилия, бе очаквал, че сатрапът ще бъде убит и че доказателствата ще сочат към Старите Търговци. Бързината на отправения отговор показваше, че отговорилият е очаквал съобщението.

Единственият въпрос беше докъде се простираше конспирацията. Дори да можеше да определи източника, не знаеше дали ще може да го унищожи. Само ако Род Каерн и хората му не бяха прибързали толкова в нощта, когато хванаха сатрапа. Ако Давад Рестарт и семейство Вестрит бяха оцелели, може би щеше да успее да изтръгне истината от тях. Може би те щяха да разкрият кои от джамаилските благородници бяха замесени в това. Но Рестарт беше мъртъв, а семейство Вестрит бяха изчезнали. Нямаше да получи отговори от тях.

Бутна диаграмата настрана и я замени с елегантна карта на Бингтаун. Фино омастилена и илюстрована, тя беше едно от чудесата, които бе открила в библиотеката на Рестарт. В добавка към оригиналните дарения на всички Стари Търговци — всяко владение бе намастилено със съответния цвят на фамилията, Давад беше вписал основните претенции на Новите Търговци. Тя я изучи с поглед, като се чудеше дали би могла да ѝ разкрие някаква улика за съюзниците му. Намръщи се над нея, после повдигна перото си, натопи го и написа бележка до себе си. Харесваше разположението на Барбери Хил. Щеше да е удобен дом през лятото, веднъж щом тези спорове бяха разрешени. Беше владение на Нов Търговец; вероятно бингтаунските Търговци щяха с радост да ѝ го отстъпят. Или, като представител на сатрапа, просто щеше да го вземе.

Тя се облегна назад в огромния стол и за кратко ѝ се прииска Давад Рестарт да беше по-малък човек. Всичко в тази стая беше твърде голямо за нея. Понякога се чувстваше като дете, което се правеше на възрастен. Понякога изглеждаше, че цялото общество на Бингтаун има подобно влияние върху нея. Цялото ѝ присъствие тук бе преструвка. Нейният „авторитет от сатрапа“ беше документ, който беше принудила сатрап Косго да подпише, когато беше болен. Цялата ѝ власт, всичките ѝ претенции за социален статус се базираха на него. А неговата сила пък се основаваше на идеята, че сатрапството властва над Бингтаун. Първият път, когато бе осъзнала колко често срещани са приказките на бингтаунските Търговци за суверенитет, се беше шокирала. Бяха направили предполагаемото ѝ положение в обществото им дори по-несигурно. Може би щеше да е по-мъдро, ако бе заела страната на Новите Търговци. Но не, защото поне част от тях осъзнаваха, че благородниците на град Джамаилия се опитват да отхвърлят властта на сатрапа. Ако влиянието му в столицата беше под въпрос, колко незначително беше тук, в най-отдалечената провинция на сатрапството?

Беше твърде късно за съмнения. Беше направила избора си и бе приела ролята си. Последната ѝ и най-голяма надежда беше да я изиграе добре. Ако успееше, Бингтаун щеше да е неин дом до края на живота ѝ. Беше мечтала за това от деня, в който — като млада жена — бе чула, че в Бингтаун една жена може да има същите права като един мъж.

Отпусна се за малко на възглавничките, докато очите ѝ обхождаха стаята. В огнището на кабинета гореше силен огън. Светлината, идваща от него, заедно с тази от множеството свещички, блещукаше топло върху полираното дърво на бюрото. Харесваше тази стая. Е, завесите бяха непоносими и книгите в многото сандъци покрай стената бяха неподредени и покъсани, но всичко това можеше да се промени. Отпърво, провинциалният стил бе бил смущаващ, почти дразнещ, но сега, след като имението бе нейно, я караше да се чувства част от Бингтаун. Повечето от къщите на Старите Търговци, които бе виждала, бяха подобни на тази. Можеше да се приспособи. Размърда пръсти в удобните чехли от агнешка вълна, които носеше. Бяха принадлежали на Кеки и бяха малко тесни. Лениво се почуди дали в момента на Кеки ѝ беше студено на краката, но без съмнение Дъждовните Търговци се грижеха добре за благородните си заложници. Тя не потисна доволната си усмивка. Отмъщението беше сладко дори на малки порции. Вероятно сатрапът още не се беше досетил, че тя е уредила отвличането му.

— Съветничке?

Отново беше прислужникът.

— Казах, че съм заета — предупредително му каза тя. Бингтаунските слуги нямаха истинско понятие за почтителност към господарите си. Бе изучавала Бингтаун през целия си живот, но нищо в официалната му история не беше я подготвило за егалитарната[1] реалност. Стисна зъби, щом момчето ѝ отговори.

— Съобщих на жената, че сте заета — внимателно обясни то, — но тя настоя да ви види сега. Казва, че нямате право да използвате къщата на Давад Рестарт, както и че ще ви даде един шанс да обясните, преди да съобщи за тази несправедливост пред бингтаунския Съвет от името на законните наследници на Давад.

Серила захвърли перото на бюрото. Не би търпяла подобни думи от никого, камо ли от слуга.

— Давад Рестарт беше предател. С действията си той изгуби всякакви права над този имот. Това включва и правата на наследниците му. — Изведнъж осъзна, че се обяснява на прислугата и избухна: — Кажи ѝ да си върви и че нямам време да се срещам с нея — нито сега, нито никога.

— Кажи ми го сама и ще имаме повече време да спорим.

Серила шокирано се взря в старата жена, която стоеше на вратата. Беше облечена простовато, в износени, но чисти дрехи. Не носеше бижута, но блестящата ѝ коса беше чиста. Стойката ѝ, повече от всичко друго по нея, я издаваше като Търговка. Изглеждаше ѝ позната, но предвид сродствата между Старите Търговци, не се изненадваше. Половината от тях си бяха втори братовчеди. Серила я изгледа гневно.

— Върви си — каза безцеремонно. Вдигна перото си в знак на хладнокръвие.

— Не, няма да си тръгна. Не и докато не бъда удовлетворена. — В гласа на Търговката звучеше студен гняв. — Давад Рестарт не беше предател. Като го набеди за такъв, ти можа да си присвоиш собствеността му. Може би нямаш против да крадеш от един мъртъв човек, който дори ти предложи гостоприемството си. Но несправедливите ти обвинения бяха бедствени за мен. Семейство Вестрит беше атакувано и едва не беше убито, бях прокудена от дома си, вещите ми бяха откраднати и всичко заради твоята клевета. Няма да търпя повече. Ако ме принудиш да отнеса това пред Съвета на Бингтаун, ще откриеш, че тук властта и богатството не определят справедливостта както в Джамаилия. Всички Търговски семейства почти не се различаваха от просяци, когато дойдохме тук. Нашето общество е основано на принципа, че думата на човек го обвързва, независимо от благосъстоянието му. Оцеляването ни бе зависило от способността да вярваме на дадената дума. Да клеветиш тук е по-безполезно, отколкото си представяш.

Това трябваше да е Роника Вестрит! Слабо приличаше на елегантната възрастна жена от бала. Всичко, което бе запазила, бе достойнството си. Серила си напомни, че тя беше тази, която има авторитет тук. Задържа тази мисъл, докато и повярва. Не можеше да позволи на никого да поставя под съмнение превъзходството ѝ. Колкото по-скоро се оправеше с възрастната жена, толкова по-малко неприятности щеше да има за всички. Спомените ѝ я пренесоха назад, в дните, прекарани в сатрапския съд. Как се бе справяла с подобни оплаквания? Запази лицето си безизразно, докато обявяваше:

— Губиш ми времето с този дълъг списък от предполагаеми несправедливости. Няма да се оставя да ме тормозиш със заплахите и обвиненията си. — Облегна се на стола си в опит да покаже спокойна увереност. — Не знаеш ли, че си обвинена в предателство? Да нахлуеш тук с налудничавите си обвинения е не само безразсъдно, но и нелепо. Имаш късмет, че не те оковах във вериги незабавно.

Серила се опита да улови погледа на прислужника. Трябваше да схване намека и да изтича за помощ. Вместо това той просто ги наблюдаваше с интерес. Вместо да се сплаши, Роника само се разгневи още повече.

— Това може и да действа в Джамаилия, където се възхваляват тирани. Но това е Бингтаун. Тук моят глас е също толкова важен, колкото и твоят. И не оковаваме хората, без да им дадем възможност първо да се изкажат. Настоявам за възможността да се обърна към Съвета на бингтаунските Търговци. Искам да изчистя името на Давад или да ми се покажат доказателствата, които го уличават. Настоявам да бъде погребан прилично, независимо от случая.

Старата жена навлезе в стаята. Костеливите ѝ ръце бяха притиснати от двете ѝ страни. Очите ѝ пробягаха из помещението, а гневът ѝ видимо нарастваше, докато отбелязваше промените, които бе оказало присъствието на Серила. Думите ѝ станаха по-резки:

— Искам собствеността на Давад да бъде предадена на наследниците му. Искам собственото ми име да бъде изчистено и искам извинение от онези, които застрашиха семейството ми. От тях също очаквам обезщетение. — Жената се приближи още повече. — Ако ме принудиш да се изправя пред Съвета, ще бъда изслушана. Това не е Джамаилия, съветничке. Жалби от Търговец, дори и Търговец, който не е особено харесван от хората, няма да бъдат пренебрегнати.

Този разсеян прислужник беше избягал. Серила копнееше да отиде до вратата и да извика за помощ. Но се боеше дори да се изправи, за да не предизвика нападение. Предателските ѝ ръце и сега трепереха. Стълкновенията вече я изнервяха. Откакто… Не. Нямаше да мисли за това сега, нямаше да позволи да я разколебае. Да се замисли за него беше като да признае, че я е променило необратимо. Никой нямаше такава власт над нея, никой! Щеше да бъде силна.

— Отговори ми! — ненадейно настоя жената. Серила се сепна рязко и вършеещите ѝ ръце разпиляха документите по писалището. Възрастната жена се приведе над бюрото с пламтящи от гняв очи. — Как смееш да си седиш там и да ме пренебрегваш! Аз съм Роника Вестрит от бингтаунските Търговци. За коя се мислиш, че да мълчиш и да се взираш в мен?

По ирония на съдбата, този въпрос беше единственото, което можеше да извади Серила от сковалата я паника. Беше въпрос, който напоследък често си бе задавала. Беше репетирала отговора си пред огледалото в безкрайно себеутвърждение. Тя се изправи. Гласът ѝ трепереше едва забележимо.

— Аз съм Серила, заклета съветничка на сатрап Косго. Повече от това, аз съм негов представител тук, в Бингтаун. Имам подписаните документи, за да го докажа, документи, които сатрапът създаде, за да се справи с конкретната ситуация. Докато той се укрива заради собствената си безопасност, моята дума има същата тежест като неговата, моите решения са каквито неговите биха били и моите постановления са също толкова обвързващи. Самата аз проучих въпроса с предателството на Давад Рестарт и го обявих за виновен в измяна. Според джамаилския закон всичко, което той притежава, се конфискува от трона. Тъй като аз представлявам трона, реших да намеря приложение на конфискуваното.

За момент възрастната жена изглеждаше обезсърчена. Серила извлече кураж от този признак на слабост. Тя отново взе перото си. Навеждайки се над бюрото, се престори, че преглежда бележките си, след което вдигна поглед към жената Вестрит.

— Досега не съм намерила пряко доказателство за измяната ти. Не съм направила официално изявление срещу теб. Съветвам те да не ме принуждаваш да се вглеждам по-внимателно в участието ти. Притесненията ти за един мъртъв предател не ти носят особено доверие. Ако си мъдра, ще си тръгнеш сега — освободи я Серила, като отново погледна към бележките си. Тя се молеше жената просто да си отиде. Щом го направеше, Серила можеше да събере въоръжени мъже и да ги изпрати след нея. Притисна пръсти към пода, за да не позволи на коленете си да се заклатят.

Тишината се проточи. Серила отказваше да вдигне поглед. Тя чакаше да чуе как тази Роника Вестрит тежко си заминава, победена. Вместо това юмрукът на Търговката внезапно се стовари върху бюрото, предизвиквайки мастилото да подскочи в мастилницата си.

— Не си в Джамаилия! — остро заяви Роника. — Ти си в Бингтаун. А тук истината се определя от фактите, не от твоето постановление. — Чертите на Роника се изкривяваха от гняв и решителност. Бингтаунската Търговка се наведе над бюрото, завирайки лицето си в това на Серила. — Ако Давад беше предател, тук, в записите му, щеше да има доказателство. Колкото и глупав да беше, отчетите му винаги бяха изрядни.

Серила притисна гръб обратно в стола. Сърцето ѝ биеше лудо и ушите ѝ пищяха. Жената беше напълно побъркана. Потърси воля да скочи на крака и да избяга, но беше парализирана. Забеляза прислужника зад Роника и облекчението я погълна, когато видя няколко от Търговците зад него. Преди няколко минути щеше да му е бясна, че ги води необявени. Сега беше толкова жалко благодарна, че сълзи опариха очите ѝ.

— Арестувайте я! — умоляваше тя. — Тя ме заплашва!

Роника извъртя глава, за да погледне към мъжете. Те изглеждаха стъписани. Роника се изправи бавно и обърна гръб на Серила. Гласът ѝ излъчваше хладна учтивост, докато ги поздравяваше поименно.

— Търговецо Друр. Търговецо Конри. Търговецо Девуше. Радвам се да ви видя тук. Може би сега ще получа отговори на въпросите си.

Израженията, преминали през лицата им, подсказваха на Серила, че положението ѝ не се е подобрило. Изненада и вина бяха бързо прикрити от учтива загриженост.

Само Търговецът Девуше се взираше в нея.

— Роника Вестрит? — попита той невярващо. — Но аз мислех… — Той се обърна да погледне придружителите си, но те се бяха овладели по-бързо.

— Има ли някакъв проблем тук? — започна Търговецът Друр, но Търговецът Конри го прекъсна: — Мисля, че прекъсваме личен разговор. Можем да се върнем по-късно.

— В никакъв случай — отвърна сериозно Роника, все едно се бяха обърнали към нея. — Освен ако не мислите, че оцеляването ми е въпрос, който да се реши от съветничката. По-подходящо е истинският проблем тук да се разреши от Съвета на Търговците, вместо от съветничката на сатрапа. Господа, както очевидно ви е известно, моето семейство беше безмилостно нападнато, а репутацията ни бе потъпкана дотам, че да застрашава живота ни. Търговецът Рестарт беше подло убит и след това така оклеветен, че убийците му твърдят, че постъпката им е обоснована. Тук съм, за да настоявам Съвета да разследва този въпрос и да въздаде справедливост.

Погледът на Девуше се вкамени.

— Справедливост вече бе раздадена. Рестарт беше предател. Всички го знаят.

Лицето на Роника Вестрит беше безизразно.

— Продължавам да го чувам. Но досега никой не ми е представил и най-малкото доказателство.

— Роника, бъди разумна — смъмри я Търговецът Друр. — Бингтаун е в пълна безредица. Намираме се в положение на гражданска война. Съветът няма време да заседава по лични въпроси, той трябва…

— Убийството не е личен въпрос! Съветът трябва да отговаря на жалбите на всеки бингтаунски Търговец. Затова беше сформиран, за да се погрижи справедливостта да е достъпна за всеки Търговец, независимо от богатото или бедното му състояние. Това е, което изисквам. Вярвам, че Давад беше убит, а семейството ми нападнато на базата на слух. Това не е справедливост, това е убийство и покушение. Освен това, докато вие вярвате, че злосторникът е бил наказан, аз смятам, че истинските предатели са на свобода. Не знам какво е станало със сатрапа. Обаче изглежда, че тази жена, според собствените ѝ твърдения, има представа. Знам, че онази нощ беше отведен насила. Това не ми прилича като той да се „укрива заради собствената си безопасност, поверявайки властта си на нея“. Изглежда ми повече като че Бингтаун е въвлечен в джамаилски заговор за свалянето на сатрапа, който може да опетни репутацията на всички ни с вина. Чух, че тя дори иска да преговаря с калсидците. Какво ще им даде, господа, за да ги умиротвори? Какво може да им даде, освен онова, което принадлежи на Бингтаун? Тя се ползва с власт и богатство в отсъствието на сатрапа. Възможно ли е някои Търговци да са били подведени да отвлекат сатрапа заради личните интереси на тази жена? Ако случаят е такъв, то тя ги е тласнала към измяна. Това не е ли въпрос, по който Съветът да отсъди, щом не би разгледал убийството на Давад Рестарт? Или всичко това са лични въпроси?

Устата на Серила бе пресъхнала. Тримата мъже се спогледаха несигурно. Бяха разколебани от думите на тази луда жена. Щяха да се обърнат срещу нея! Прислужникът зад тях се задържаше близо до вратата, заслушан с интерес. Нещо се раздвижи в коридора зад него и в следващия миг Род Каерн и Крион Трентор влязоха в стаята. Висок и строен, Род се извисяваше над по-ниския си, по-деликатен придружител. Бе вързал дългата си черна коса на опашка сякаш беше варварски воин. Тъмните му очи винаги бяха съдържали животински блясък; сега блестяха с хищническо желание. Взираше се в Роника. Въпреки неудобството, което младият Търговец винаги предизвикваше у нея, при появата му Серила почувства внезапно облекчение. Той поне щеше да е на нейна страна.

— Чух името на Давад Рестарт — грубо отбеляза Род. — Ако някой иска да оспори края му, да говори с мен. — Очите му предизвикваха Роника. Тя се изправи и безстрашно се приближи към него. На височина почти достигаше рамото му. Погледна нагоре, за да срещне погледа му, и настоятелно попита:

— Търговски сине, признаваш ли, че кръвта на друг Търговец е изцапала ръцете ти?

Един от по-старите Търговци ахна, Род изглеждаше стъписан за момент. Крион нервно облиза устни.

— Рестарт беше предател! — обяви Род.

— Докажи ми го! — избухна Роника. — Докажи ми го и ще намеря покой, макар да не трябва. Предател или не, причиненото на Давад беше убийство, не справедливост. Но по-важното, господа — предлагам ви да го докажете на себе си. Давад Рестарт не е предателят, планирал отвличането на един сатрап. Той нямаше нужда да отвлича човек, който гостуваше в дома му! Като вярвате, че Давад е изменник и че сте унищожили заговор чрез убийството му, вие се отслабвате. Който и да стои зад този заговор, ако въобще някога е имало заговор, той е все още жив и свободен да върши злини. Може би сте били подмамени да извършите точно това, от което казвате, че се боите: отвличането на сатрапа с цел гневът на Джамаилия да бъде навлечен върху Бингтаун? — Тя се затрудни, после се опита да звучи спокойна: — Знам, че Давад не беше предател. Но може би беше лековерен. Хитър човек като него можеше да стане жертва на някой дори по-лукав. Предлагам да разгледате документите му внимателно и да се запитате кой го е използвал. Задайте си въпроса, който лежи в основата на действията на всеки Търговец. Кой има полза?

Роника Вестрит срещна погледа на всеки един от мъжете.

— Припомнете си всичко, което знаехте за Давад. Някога сключвал ли е сделка, в която печалбата му е била несигурна? Някога поставял ли се е във физическа опасност? Той беше нетактичен в социално отношение, човек, съвсем близо до това да бъде презрян и от Стари, и от Нови Търговци. Това ли е човекът с харизмата и експертизата да изготви заговор срещу най-влиятелния мъж в света? — Тя презрително посочи с глава към Серила. — Попитайте съветничката кой ѝ донесе информацията, довела до нейните предположения. Сравнете ги с имената на заговорничилите чрез Давад и това ще ви даде идея накъде да насочите подозренията си. Когато получите отговори, можете да ме откриете в дома ми. Разбира се, освен ако синът на Търговеца Каерн не реши, че най-чистият начин да се разреши този проблем е като убие и мен.

Роника се обърна рязко. Изправена като острие на меч и без да се усмихва, тя застана срещу Род. Красивият, смугъл Род Каерн изведнъж доби блед и нездрав вид.

— Давад Рестарт беше хвърлен чисто от капрата. Никой нямаше намерение да умре там!

Роника срещна ядния му поглед с лед.

— Намеренията ви очевидно не бяха от голямо значение. Във всеки случай, не ви беше грижа за никого от нас. Малта чу какво казахте в нощта, когато я оставихте да умре. Тя ви видя, чу ви и оживя. Без каквато и да било помощ от ваша страна. Търговци, синове на Търговци, вярвам, че имате да разсъждавате над много неща тази вечер. Лека нощ.

Тази възрастна жена, в износените си дрехи, все пак успя да профучи царствено през стаята. Облекчението, което Серила изпита при напускането на Роника, беше моментно. Сядайки обратно в стола си, тя с неудобство забеляза обърнатите към нея лица. Припомни си първите си думи, след като Старите Търговци бяха влезли в стаята, и се сви, като реши, че трябва да ги защити.

— Тази жена не е с всичкия си — обяви със снижен глас. — Наистина вярвам, че щеше да ме нарани, ако не бяхте дошли. — И добави тихо: — Може би ще е най-добре някак да я задържим… заради собствената ѝ безопасност.

— Не мога да повярвам, че останалата част от семейството ѝ също са оцелели — нервно поде Крион, но Род Каерн му заповяда да мълчи и плъзна навъсен поглед из стаята.

— Съгласен съм със съветничката. Роника Вестрит е побъркана. Говори за молби до Съвета, съдебни дела за убийство и присъди! Как може да си мисли, че подобни закони важат по време на война? Силни мъже трябва да действат в тези времена. Ако бяхме чакали Съвета да се събере в деня на пожарите, Бингтаун щеше да е в ръцете на калсидците. Сатрапът щеше да е мъртъв и вината за това да легне на нашите плещи. Отделни Търговци трябваше да действат и те го направиха. Спасихме Бингтаун! Съжалявам, че Рестарт и жените на Вестрит бяха замесени в залавянето на сатрапа, но те взеха решението да се качат в каретата с него. Когато избраха такава компания, избраха и съдбата си.

— Залавяне? — Търговецът Друр повдигна вежда. — Беше ми казано, че сме се намесили, за да предотвратим отвличането му от Новите Търговци.

Род Каерн не се подведе.

— Знаеш какво имам предвид — изръмжа той и се обърна настрани. Отиде до прозореца и се загледа навън, над потъмнялата местност, като че се опитваше да различи отдалечаващата се фигура на Роника.

Друр поклати глава. Посивелият Търговец изглеждаше по-стар от годините си.

— Знам какво възнамерявахме, но някак… — Той остави думите му да заглъхнат. Повдигна очи и бавно огледа всички в стаята. — Затова дойдохме тук тази вечер, съветничке Серила. С приятелите ми се страхуваме, че в опита си да спасим Бингтаун, поставихме на пътя на разрушението самата му сърцевина.

Лицето на Род почервеня от гняв.

— А аз дойдох да кажа, че тези от нас, които са достатъчно млади, за да бъдат движещата сила на тази сърцевина, знаят, че не сме направили достатъчно. Желаеш да преговаряш с Новите Търговци, нали, Друр? Въпреки че те вече плюха на едно такова предложение. Би спазарил и рожденото ми право в името на това да се чувстваш удобно на старини. Е, дъщеря ти може да си седи вкъщи и да плете, докато по улиците на Бингтаун умират мъже. Може да ти позволява малодушно да пълзиш пред тези новодошли парвенюта и да трампиш правата ни в името на мира, но ние няма да го направим. Какво ще последва? Ще дадеш ли дъщеря си на калсидците, за да сключиш мир и с тях?

Лицето на Търговеца Друр бе станало червено като брадичката на пуйка. Бе стиснал юмруци от двете страни на тялото си.

— Господа, моля ви — каза меко Серила. Напрежението в стаята бе осезаемо. Съветничката седеше в центъра ѝ като паяк в мрежата си. Търговците се обърнаха към нея и зачакаха думите ѝ. Страхът и безпокойството ѝ от преди малко бяха изпепелени в разгорелия се вътре в нея триумф. Бингтаунски Търговец се противопоставяше на бингтаунски Търговец и те бяха дошли, за да потърсят нейния съвет. Толкова високо я ценяха. Ако можеше да задържи това влияние, щеше да е в безопасност през остатъка от живота си. Така че внимателно сега. Стъпвай внимателно.

— Знаех, че този момент ще настъпи — деликатно излъга тя. — Това беше една от причините, поради които подтиквах сатрапа да дойде тук и да посредничи в този конфликт. Вие гледате на себе си като на фракции, докато светът ви вижда единствено като едно цяло. Нямам предвид — тя повиши глас и повдигна предупредително ръка, тъй като Род пое дъх, за да я прекъсне гневно, — че трябва да се откажете от всичко, което ви се полага по право. Търговците и синовете не Търговците могат да бъдат сигурни, че сатрап Косго няма да им отнеме даденото им от сатрап Есклепий. Ако обаче не внимавате, можете все пак да го загубите, като пропуснете да разберете, че времената са се променили. Бингтаун вече не е затънтено място. Той има потенциала да се превърне в значимо търговско пристанище в света. За да го постигне, Бингтаун трябва да стане по-разнообразен и толерантен от преди. Но трябва да го направи, без да изгуби качествата, които го правят уникален сред сатрапската корона.

Думите просто ѝ дойдоха, изсипващи се от устата ѝ в ритмични, разумни твърдения. Търговците изглеждаха очаровани. Тя почти не разбираше какво ги съветва. Нямаше значение. Тези мъже бяха толкова отчаяни за решение, че щяха да слушат всеки, който твърдеше, че има такова. Отново седна в стола си, всички очи бяха приковани в нея.

Друр заговори първи.

— Ще преговаряте с Новите Търговци от наше име?

— Ще наложите условията на оригиналната ни харта? — попита Род Каерн.

— Ще го направя. Като чужденец и представител на сатрапа, само аз съм достатъчно компетентна да върна мира в Бингтаун. Мир, който да се задържи, с условия, които да са приемливи за всички. — Тя позволи на очите си да проблеснат, щом добави: — И като сатрапски представител, ще напомня на калсидците, че когато атакуват принадлежащото на Джамаилия, те атакуват самата Джамаилия. Перленият трон няма да допусне подобна обида.

Напрежението в стаята изведнъж спадна сякаш самите ѝ думи вече бяха постигнали споменатата цел. Рамене се отпуснаха и вените в юмруци и вратове станаха по-малко видими.

— Не трябва да се възприемате като противници в това — каза тя. — Всеки от вас допринася със собствените си силни черти. — Посочи към всяка от групите. — По-възрастните познават историята на Бингтаун и предлагат години опит в преговарянето. Знаят, че нищо не може да се постигне, без всички страни да са готови да отстъпят по по-маловажните въпроси. От друга страна, синовете ви осъзнават, че бъдещето им зависи от това оригиналната харта на Бингтаун да бъде припозната от всички, които пребивават тук. Те носят силата на своята убеденост и издръжливостта на младостта. Трябва да сте задружни в тези проблемни времена, да уважавате миналото и да подсигурите бъдещето.

Двете групи сега се гледаха една друга открито, враждебността между тях улягаше в колебливо разбирателство. Сърцето ѝ подскочи. Бе родена за това. Бингтаун беше съдбата ѝ. Тя щеше да го обедини, да го спаси и да го направи свой.

— Късно е — каза меко. — Мисля, че преди да поговорим, всички се нуждаем от почивка. И да помислим. Ще очаквам всички ви утре, да споделите обедната ми трапеза. Дотогава ще подредя собствените си мисли и предложения. Ако сме единодушни в решението да преговаряме с Новите Търговци, ще предоставя списък с техни имена, хора, които може би ще се съгласят на подобно нещо, както и достатъчно влиятелни, за да говорят от името на съседите си. — Тъй като лицето на Род Каерн помръкна и дори Крион се намръщи, тя добави с лека усмивка: — Но разбира се, ние все още не сме стигнали дотам. И ви уверявам, че нищо няма да бъде предприето, докато не достигнем съгласие. Отворена съм за всякакви предложения.

Тя ги освободи с усмивка.

— Приятна вечер, Търговци.

Всеки от тях се приближи, хвана ръката ѝ и се поклони, като ѝ благодари за съветите. Докато Род Каерн правеше всичко това, тя задържа пръстите му малко по-дълго. Той вдигна поглед към нея с изненада, а устните ѝ изрекоха безмълвно: „Върни се пак по-късно.“ Черните му очи се разшириха, но не каза нищо.

След като прислужникът ги изпрати, тя въздъхна с облекчение и задоволство. Щеше да оцелее тук и Бингтаун щеше да е неин, независимо какво се случеше със сатрапа. Стисна устни, докато преценяваше Род Каерн. Надигна се бързо и се отправи към звънеца на прислугата. Щеше да повика прислужницата си, да ѝ помогне да се облече в нещо по-официално. Род Каерн я плашеше. Беше мъж, способен на всичко. Не искаше да си помисли, че с молбата си е имала предвид среща от лично естество. Щеше да е спокойна и формална, когато му възложеше задачата да намери Роника Вестрит и семейството ѝ.

Глава трета

Уинтроу

Издяланата глава на фигурата гледаше право напред, докато пореше вълните. Вятърът зад гърба ѝ издуваше платната ѝ и я тласкаше напред. Носът ѝ прорязваше водата и предизвикваше почти постоянни бели пръски. Летящите капки се нижеха по бузите и черните къдрици на Вивачия.

Беше оставила Острова на Чуждите, а после и Бразделин, зад себе си. Сега се носеше на запад, далеч от открития океан, към криещия опасности пролив между Преград и остров Последни. Зад хребета от острови, сред относителната сигурност на Пиратските острови, се намираше закътаният Вътрешен проход.

Пиратският екипаж се движеше оживено сред такелажа ѝ, шест платна се издуваха на вятъра. Капитан Кенит хвана перилото на носа с дългите си пръсти и присви бледосините си очи. Пръските намокриха бялата риза и елегантния му сукнен жакет, но той не забеляза. Също като фигурата той гледаше напред с копнеж сякаш можеше да накара кораба да се движи по-бързо с волята си.

— Уинтроу се нуждае от лечител — внезапно настоя Вивачия и добави печално: — Трябваше да запазим хирурга от Мърморещ. Трябваше да го принудим да дойде с нас. — Тя скръсти ръце на гърдите си и ги обви плътно около себе си. Не погледна назад към Кенит, а се взираше над морето. Челюстта ѝ се стегна здраво.

Пиратският капитан вдиша дълбоко и изтри всякаква следа от раздразнение от гласа си.

— Познавам страховете ти. Но трябва да ги оставиш настрана. И от най-малкото селище ни делят дни. Докато стигнем до някое, Уинтроу или вече ще се оправя, или ще е мъртъв. Даваме най-доброто от себе си в грижите за него, корабе. Сега най-голямата му надежда са собствените му сили. — Със закъснение, той се опита да я утеши. Заговори по-нежно: — Знам, че се притесняваш за момчето. Аз съм също толкова притеснен, колкото и ти. Уповавай се на това, Вивачия. Той диша. Сърцето му бие. Поема вода, сетне я изпикава. Всичко това са признаци на човек, който ще живее. Виждал съм достатъчно ранени мъже, за да знам.

— Така твърдиш. — Думите ѝ бяха резки. — И аз те слушах. Сега те моля ти да ме послушаш. Нараняванията му не са нормални. Простират се по-надълбоко от болка или телесна повреда. Уинтроу не е там, Кенит. Въобще не мога да го почувствам. — Гласът ѝ започна да трепери. — Докато не го почувствам, не мога да му помогна. Не мога да му предложа утеха или сила. Безпомощна съм. Безполезна съм за него.

Кенит с усилие удържа нетърпението си. Зад него, Джола крещеше ядно на мъжете, като ги заплашваше, че ще смъкне кожата от ребрата им, ако не вложеха гърбовете си в работата. Само си пилее дъха, помисли си Кенит. Ако просто го направеше веднъж на един от тях, никога повече нямаше да му се налага да ги заплашва.

Капитанът скръсти ръце пред гърдите си и се опита да сдържи нрава си. Взискателността не беше курс, по който можеше да поеме с кораба. И все пак му беше трудно да обуздае раздразнението си. Притеснението за момчето вече го разяждаше като гангрена. Нуждаеше се от Уинтроу. Знаеше това. Когато мислеше за него, чувстваше почти мистично усещане за връзка. Момчето беше преплетено с късмета и със съдбата му да стане крал. Понякога изглеждаше сякаш Уинтроу беше по-млада, по-невинна версия на самия него, небелязана от суровостта на живота му. Когато мислеше за него по този начин, изпитваше странна нежност. Можеше да го предпази. Щеше да бъде за него ментор, какъвто той самият никога не бе имал. Но за да направи това, трябваше да бъде единственият покровител на момчето. Връзката между него и кораба беше двойна преграда за Кенит. Докато съществуваше, нито корабът, нито момчето щяха да са напълно негови.

Той каза твърдо на Вивачия:

— Знаеш, че момчето е на борда. Ти самата ни настигна и ни спаси. Видя го как бива качван на борда. Мислиш ли, че ще те излъжа и ще кажа, че е жив, ако не беше?

— Не — тежко отвърна тя. — Знам, че не би ме излъгал. Още повече вярвам, че ако беше умрял, щях да разбера. — Тя свирепо заклати глава и тежката ѝ коса полетя с отрицанието ѝ. — Бяхме толкова тясно свързани за толкова дълго. Не мога да ти опиша чувството да знам, че е на борда, и да не го усещам. Сякаш част от мен е била отсечена…

Гласът ѝ затихна. Беше забравила с кого говори. Кенит се облегна по-тежко на импровизираната патерица и почука силно, трикратно по палубата ѝ.

— Мислиш ли, че не мога да разбера как се чувстваш? — попита той.

— Знам, че можеш — призна тя. — Ах, Кенит, това, което не мога да изразя, е колко самотна съм без него. Всеки злокобен сън, всяка зла илюзия, която някога ме е преследвала, се подвизава в краищата на съзнанието ми. Те бръщолевят забързано и ми се подиграват. Лукавият им присмех разяжда усещането ми за това коя съм. — Тя повдигна големите си ръце от магическо дърво и ги притисна към слепоочията си. — Толкова пъти си казвах, че вече не се нуждая от Уинтроу. Знам коя съм. И вярвам, че съм далеч по-значима, отколкото той може да си представи. — Въздъхна раздразнено. — Може да е толкова дразнещ. Изрича банални фрази и размишлява върху теология с мен, докато вече не мога да се закълна, че ще съм по-щастлива без него. Но когато не е с мен и трябва да се изправя срещу това коя съм наистина… — Поклати безмълвно глава.

После започна отново.

— Когато слюнката на змията от лодката попадна върху ръцете ми… — Тя се спря. Заговори отново с променен глас. — Изплашена съм. Изпълва ме ужасяващ страх, Кенит. — Изведнъж се обърна, за да го погледне през голото си рамо. — Боя се от истината, която дебне вътре в мен, Кенит. Боя се от същината на личността си. Имам лице, което показвам на света, но съм толкова повече от това. В мен са затворени други лица. Усещам минало зад моето минало. Ако не се предпазвам от него, боя се, че то ще изскочи навън и ще ме промени изцяло. И в същото време не виждам никакъв смисъл. Как мога да бъда нещо различно от това, което съм сега? Как може да се боя от себе си? Не разбирам как може да чувствам подобно нещо. А ти?

Кенит стегна ръцете си, скръстени на гърдите му, и излъга.

— Мисля, че имаш склонност към полети на фантазията, моя морска лейди. Нищо повече. Може би се чувстваш отчасти виновна. Аз се коря за това, че заведох Уинтроу на Острова на Чуждите и той беше изложен на подобна опасност. Ти вероятно го чувстваш по-остро. Напоследък се държеше отчуждено с него. Знам, че застанах помежду ви. Извини ме, ако не съжалявам за това. Сега, изправена пред възможността да го изгубиш, оценяваш влиянието, което ти оказва. Чудиш се какво ще се случи с теб, ако той умре. Или си тръгне.

Кенит поклати глава и ѝ се усмихна накриво.

— Опасявам се, че все още не ми вярваш. Казах ти, че завинаги ще съм с теб, до края на дните си. И все пак ти продължаваш да го смяташ за единствения достоен за твой спътник. — Кенит замълча, след което се осмели на ход, чрез който да провери реакцията ѝ. — Мисля, че трябва да използваме това време, за да се подготвим за момента, в който Уинтроу ни напусне. Колкото и да сме привързани към него, и двамата знаем, че сърцето му не е тук, а в неговия манастир. Ще дойде време, когато, ако наистина го обичаме, ще трябва да го оставим да си върви. Не си ли съгласна?

Вивачия се обърна, за да се загледа над морето.

— Предполагам.

— Мое прекрасно водно цвете, защо не можеш да ми позволиш да заема мястото му?

— Кръвта е памет — тъжно каза Вивачия. — Двамата с Уинтроу споделяме и кръв, и спомени.

Въпреки че беше болезнено, тъй като всеки негов крайник крещеше, Кенит бавно се наведе към палубата ѝ. Постави дланта си върху кървавото петно, което все още запазваше очертанията на бедрото и крака му.

— Моята кръв — тихо каза той. — Аз лежах тук, докато кракът ми беше отделян от тялото ми. Кръвта ми попи в теб. Знам, че тогава ти сподели спомени и с мен.

— Така е. Както и когато умря. Но… — Тя се спря, след което се оплака: — Дори в безсъзнание, ти се скри от мен. Сподели само това, което избра да разкриеш, Кенит. Останалата част от теб е забулена в мистерия и сянка и отрича съществуването на тези спомени. — Тя поклати масивната си глава. — Обичам те, Кенит, но не те познавам. Не както се познаваме двамата с Уинтроу. Притежавам спомените на три поколения от семейната му линия. Неговата кръв също се е пропила в мен. Ние сме като две дървета, изникнали от един корен. — Тя внезапно пое дъх. — Не те познавам — повтори. — Ако те познавах истински, щях да разбера какво се случи, когато се върнахте от Острова на Чуждите. Сякаш самите ветрове и морето се подчиняваха на заповедите ти. Змия се поклони пред волята ти. Не разбирам как това е възможно и все пак бях негов свидетел. А ти не изглеждаш склонен да ми обясниш. — Запита го много тихо: — Как да дам доверието си на човек, който не се доверява на мен?

За известно време тишината се носеше на вятъра.

— Разбирам — тягостно отвърна Кенит. Застана на коляно и трудоемко се изкатери по патерицата си, за да се изправи. Беше го наранила и той избра да ѝ го покаже. — Всичко, което мога да ти кажа, е, че още не е настъпил моментът да се разкрия пред теб. Надявах се, че ме обичаш достатъчно, за да си търпелива. Ти попари тази надежда. И все пак се надявам да ме познаваш достатъчно, за да повярваш на думите ми. Уинтроу не е мъртъв. Показва признаци на подобрение. Веднъж щом се оправи, не се съмнявам, че ще дойде при теб. И тогава аз няма да заставам между вас.

— Кенит! — извика тя след него, но пиратът се отдалечаваше бавно, куцукайки. Достигнал късата стълба, водеща от бака към главната палуба, той трябваше неумело да се спусне по нея. Остави патерицата си на пода и задрапа с тялото си по стълбата. Тя създаваше затруднения за човек с един крак, но той ги преодоля без помощ. Ета, която трябваше да е до него и да му помага, се грижеше за Уинтроу. Предполагаше, че вече и тя предпочита компанията на момчето пред неговата. Никой, изглежда, не се интересуваше от изтощението му, причинено от усилията му на Острова на Чуждите. Въпреки топлото време, бе започнал да кашля заради дългото им, стремително плуване. Всеки мускул и става го боляха, но никой не му предложи съчувствие или утеха, тъй като Уинтроу беше ранен, кожата му беше свалена от тялото, попарена от отровата на морската змия. Уинтроу. Той беше всичко, от което Ета и Вивачия се интересуваха.

— О! Горкият пират. Горкият, жалък, разлюбен Кенит.

Думите бяха саркастично провлачени от малко гласче. То идваше от издълбания талисман, който носеше около китката си. Дори нямаше да чуе тихия, тънък глас, ако не се спускаше по стълбата, с ръка, хванала стъпалото пред лицето му. Кракът му достигна долната палуба. Той се задържа за стълбата с една ръка, докато оправяше палтото си и прибираше дантелата, измъкнала се от маншетите му. В него гореше гняв. Даже и талисманът от магическо дърво, който бе направил, за да му носи късмет, се бе обърнал срещу него. Собственото му лице, издялано в миниатюра, го засипваше с подигравки. Замисли се за заплаха, подходяща за отвратителния малък нещастник.

Повдигна ръка, за да приглади извивката на мустака си. Личицето се приближи до устата му и той отбеляза тихо:

— Магическото дърво гори.

— Както и плътта — отвърна тънкото гласче. — Ти и аз сме здраво свързани, както е Вивачия с Уинтроу. Искаш ли да изпиташ тази връзка? Вече загуби крак. Би ли искал да опиташ живот без очи?

Думите на талисмана предизвикаха ледени тръпки по гърба на пирата. Колко ли знаеше?

— Ех, Кенит, малко тайни може да има между такива като нас. Малко — отговори то не на думите, а на мислите му. Наистина ли знаеше какво си мисли, или налучкваше проницателно?

— Ето една тайна, която мога да споделя с Вивачия — продължи безмилостно фигурката. — Мога да ѝ кажа, че ти самият нямаш представа какво се случи по време на спасяването; че след като възбудата ти премина, ти страхливо се сви в леглото си и затрепери като дете, докато Ета се грижеше за Уинтроу. — Спря се. — Може би Ета ще го сметне за забавно.

Нехаен поглед към китката му показа язвителната гримаса на личицето. Кенит потисна смущението си. Нямаше да удостои малкото злонраво нещо с отговор. Взе патерицата си и чевръсто се отмести от пътя на група мъже, бързащи да оправят платно, което не отговаряше на изискванията на Джола.

Какво бе станало, докато напускаха Острова на Чуждите? Бурята се беше вихрила около тях и Уинтроу бе изпаднал в безсъзнание, вероятно умиращ, на пода на корабната лодка. Кенит се беше разгневил на съдбата, която се опитваше да открадне бъдещето му толкова близо до неговото реализиране. Бе стоял прав в лодката, за да размаха юмрук и да забрани на морето да го удави и на ветровете да му се противопоставят. Не само че го бяха послушали, но и змията от острова се бе надигнала от дълбините, за да събере лодката и кораба. Той издиша рязко и отказа да се поддаде на лековерния страх. Достатъчно тежко беше, че собственият му екипаж го възхваляваше и свеждаше изпълнени с ужас очи при най-малкото му възражение. Дори Ета трепереше от страх под допира му и му говореше с наведени очи. Понякога се връщаше към фамилиарниченето само за да се втрещи от себе си, след като осъзнаеше какво е направила. Само корабът се държеше все така безстрашно с него. Сега бе разкрила, че чудото му е поставило нова преграда между тях. Той отказа да се поддаде на суеверието им. Каквото и да се беше случило, трябваше да го приеме и да продължи, както беше правил винаги.

Командването на кораб изискваше от капитана винаги да води откъснат живот. Никой не можеше да се сприятелява с него. Кенит винаги се бе наслаждавал на уединението, което му носеше командният пост. Откакто Соркор бе поел управлението на Мариета, бе изгубил част от почтителното си отношение към Кенит. Инцидентът с бурята отново твърдо бе поставил Кенит над Соркор. Сега бившият му заместник-капитан го гледаше с благоговение. Притесняваше го не толкова въздигнатостта на всеобщата им почит, а знанието, че падането от този пиедестал ще го довърши. И най-малката грешка вече можеше да го принизи в очите им. Трябваше да е по-внимателен от преди. Пътят, по който бе поел, ставаше все по-тесен и стръмен. Сложи обичайната си лека усмивка на лицето си. Никой нямаше да види опасенията му. Той се отправи към каютата на Уинтроу.

— Уинтроу? Ето ти вода. Пий.

Ета стисна малка гъба над устните му. От нея паднаха ситни капчици. Тя гледаше тревожно как мехурестите му устни се отварят, за да поемат водата. Дебелият му език се размърда в устата му и тя го видя да преглъща. Последва бърза глътка въздух.

— Така по-добре ли е? Искаш ли още?

Наведе се по-близо и се вгледа в лицето му сякаш можеше с волята си да изтръгне отговор. Щеше да приеме всичко: потрепване на клепач, разширяване на ноздра. Нямаше нищо. Отново натопи гъбата.

— Ей сега идва още вода — увери го тя и отпрати нова тънка струйка в устата му. Той отново преглътна.

Още три пъти му даде вода. Последният път тя се стече по насинената му буза. Попи я внимателно. Заедно с нея падна и кожа. Облегна се назад в стола до койката му и го огледа уморено. Не можеше да прецени дали жаждата му беше утолена, или беше твърде изморен, за да преглътне повече. Преброи утешенията си. Беше жив. Дишаше, пиеше. Опита се да си изгради надежда върху всичко това. Пусна гъбата обратно в тавичката с вода. За момент огледа собствените си ръце. Беше ги опарила по време на спасяването на Уинтроу, тъй като го беше задържала, за да го предпази от удавяне, и змийската слюнка по дрехите му се бе отъркала в нея, оставяйки блестящи, червени участъци, които бяха чувствителни към топло и студено. И слюнката беше предизвикала такива поражения едва след като бе изхабила по-голямата част от силата си върху дрехите и кожата на Уинтроу.

Дрехите му бяха разядени до нищо и никакви дрипи. После, както топлата вода разтапя леда, слюнката бе разяла плътта му. Ръцете му бяха понесли най-големите щети, но пръски бяха помрачили и лицето му. Киселината бе достигнала и моряшката му опашка, оставила неравни фъндъци черна коса да висят от главата му. Тя бе подстригала остатъка от косата, за да не попада в раните му. Остриганият му скалп го караше да изглежда още по-млад.

На някои места пораженията не изглеждаха по-лоши от изгаряния от слънцето; на други, кървяща тъкан блестеше влажно до загоряла и здрава кожа. Чертите му бяха изкривени от подуване, придавайки на очите му вид на цепки под издадените му вежди. Пръстите му бяха като наденици. Дъхът му излизаше влажно. Сълзящата му плът залепваше по ленените чаршафи. Подозираше, че изпитва остра болка, но той даваше малко признаци за това. Беше толкова неотзивчив, че тя се страхуваше, че умира.

Стисна здраво очи. Ако той умреше, това щеше да събуди цялата болка, която се бе научила да загърбва. Беше толкова чудовищно нечестно да го изгуби толкова скоро, след като бе започнала да му вярва. Беше я научил да чете. Тя го беше научила да се бие. Завистливо се бе състезавала с него за вниманието на Кенит. Някак през това време бе започнала да го смята за приятел. Как бе допуснала да е толкова невнимателна? Защо си беше позволила подобна слабост?

Беше го опознала по-добре от всеки друг на борда. За Кенит Уинтроу бе проява на късмета и предзнаменование за успеха му, макар че ценеше момчето и може би дори го обичаше по своя не особено охотен начин. Екипажът го приемаше — отначало без желание, но с почти родителска гордост, откакто кроткото момче бе отстояло позицията си при Заграба с меч в ръка и бе огласило подкрепата си за Кенит като крал. Спътниците му бяха очаквали с нетърпение разходката му до Плажа на съкровищата, сигурни, че каквото и да откриеше, щеше да е поличба за предстоящото величие на Кенит. Дори Соркор бе започнал да зачита Уинтроу с търпимост и привързаност. Никой обаче не го познаваше колкото нея. Щяха да тъжат, ако умреше, но Ета щеше да е съкрушена.

Избута собствените си чувства настрана. Те не бяха важни. Жизненоважният въпрос беше как смъртта на Уинтроу ще се отрази на Кенит? Не можеше да отгатне. Преди пет дни щеше да се закълне, че познава пирата толкова добре, колкото всеки друг. Не че претендираше да знае всяка негова тайна. Той беше самотен човек и мотивите му често я озадачаваха. Въпреки това се отнасяше любезно към нея, че дори и повече от любезно. Знаеше, че го обича. Това ѝ стигаше; не се нуждаеше от любов в замяна. Той беше Кенит и това беше всичко, което искаше от него.

Бе слушала със снизходителен скептицизъм как Уинтроу срамежливо бе започнал да споделя спекулациите си. Първоначалното му недоверие спрямо Кенит постепенно бе прераснало в убеждението, че капитанът е избран от Са, за да осъществи някаква велика орис. Беше подозирала, че Кенит си играе с наивността на момчето, насърчавайки възгледите му само за да може да го включи в собствените си начинания. Колкото и привързана да беше към Кенит, вярваше, че е способен на подобни заблуди. Това не я караше да уважава мъжа си по-малко само защото беше готов да направи каквото е нужно, за да постигне целите си.

Но това беше, преди да види как Кенит повдига ръце и повишава глас, за да обуздае буря и да контролира морска змия. От този момент се бе почувствала сякаш мъжът, когото обичаше, ѝ беше отнет и подменен с друг. И не само тя се чувстваше така. Екипажът, който щеше да последва капитан Кенит към всякаква кървава смърт, сега замлъкваше, щом той се приближеше, и почти се свиваше от страх при пряка негова заповед. Кенит почти не забелязваше. Това беше странното. Изглежда, приемаше стореното от него и очакваше същото и от другите. Говореше с нея сякаш нищо не се беше променило. Шокиращо беше, че я докосваше както преди. Тя не бе достойна да бъде докосвана от такова създание, но и не смееше да му откаже. Коя беше тя, че да поставя под въпрос волята на такъв като него?

Какво беше той?

Дойдоха ѝ думи, на които преди би се присмяла. Докоснат от бога. Обичан от Са. Предопределен. Предречен. Избран от съдбата. Искаше ѝ се да се засмее и да отхвърли подобни измислици, но не можеше. От самото начало Кенит не беше приличал на никой мъж, когото бе познавала. Правилата, изглежда, никога не важаха за него. Беше успял там, където всеки друг мъж би се провалил, беше постигнал невъзможното безпроблемно. Задачите, които си беше поставил, я объркваха. Големината на амбициите му я изумяваше. Нима не беше хванал бингтаунски жив кораб? Кой друг беше оцелял от нападение на морска змия? Кой, освен Кенит, можеше да накара сбирщината от селища на Пиратските острови да започнат да мисля за себе си като за предни постове на обширно владение, полагащото се на Кенит кралство?

Какъв мъж таеше такива мечти, камо ли пък да успее да ги осъществи?

Такива мисли я караха да усеща липсата на Уинтроу още по-остро. Ако беше буден, той можеше да ѝ помогне да разбере. Макар че беше млад, бе прекарал почти целия си живот, обучавайки се в манастир. Когато го беше срещнала за първи път, го бе презряла заради възпитаните му порядки и благи маниери. Сега ѝ се искаше да може да се обърне към него относно съмненията си. Думи като съдба, орис и поличба се отронваха от устата му така лесно, както проклятията от нейната. Идващи от него, такива думи звучаха правдоподобно.

Хвана се, че си играе с малката торбичка, която носеше около врата си. Отвори я с въздишка и за пореден път извади малката фигурка. Беше я намерила в ботуша си, заедно с известно количество пясък и варовикови черупки, след като избягаха от Острова на Чуждите. Беше попитала Кенит какво може да означава подобна поличба от Плажа на съкровищата, а той ѝ беше отвърнал, че вече знае. Този отговор я беше изплашил повече от всяко злокобно пророчество, което би могъл да изрече.

— Но наистина не знам — каза меко на Уинтроу. Куклата едва изпълваше дланта ѝ. Усещаше я като слонова кост, но беше оцветена точно като розова бебешка кожа. Свитото спящо пеленаче имаше малки, перфектни мигли на бузите си, уши като дребни миди и навита около него змийска опашка. Бързо се затопли в ръката ѝ, а плавните контури на телцето молеха да бъдат докоснати. Показалецът ѝ проследи извивката на гръбнака.

— Прилича ми на бебе. Но какво може да означава това за мен? — Тя снижи глас и заговори по-уверено сякаш юношата можеше да я чуе. — Кенит спомена за бебе веднъж. Попита ме дали бих родила дете, ако поиска това от мен. Казах му, че разбира се, че ще го направя. Това ли означава? Кенит ще ме помоли да родя детето му?

Ръката ѝ се отклони към плоския корем. През блузата пръстите ѝ докоснаха малка подутина. За пъпа ѝ беше закачен талисман от магическо дърво във формата на череп, за да я предпазва от болести и бременност.

— Уинтроу, страх ме е. Боя се, че няма да мога да осъществя подобни мечти. Ами ако го проваля? Какво ще правя тогава?

— Няма да поискам от теб нещо, което не е по силите ти.

Със стреснат вик Ета скочи на крака. Тя се обърна и откри Кенит да стои на прага на отворената врата. Покри устата си с ръка.

— Не те чух — извини се виновно.

— Но аз те чух. Момчето ни будно ли е? Уинтроу? — Кенит изкуцука в стаята, за да погледне с надежда неподвижното тяло на Уинтроу.

— Не. Пие вода, но с изключение на това няма никакви признаци на възстановяване. — Ета остана права.

— Но ти все пак му задаваш тези въпроси — спекулативно отбеляза Кенит. Той обърна глава, за да я прониже с поглед.

— Нямам с кого другиго да споделя подобни съмнения — започна тя и после спря. — Имам предвид — започна колебливо, но Кенит я накара да замълчи с нетърпеливо движение на ръката си.

— Знам какво имаше предвид — заяви той и потъна в стола ѝ. Освободи патерицата си и тя я хвана, преди да е паднала на пода. Наведе се напред, за да погледне Уинтроу по-отблизо, смръщил вежди. Пръстите му докоснаха подутото лице на момчето с женска нежност.

— И на мен ми липсват съветите му. — Погали поникналата по главата на Уинтроу коса, след което отдръпна ръката си, отвратен от нейната загрубялост. — Обмислям да го сложа на бака, до фигурата. Тя може да ускори оздравяването му.

— Но… — започна Ета, но задържа езика зад зъбите си и наведе очи.

— Възразяваш? Защо?

— Не исках да…

— Ета! — Кенит изрева името ѝ, карайки я да подскочи. — Спести ми това мрънкане и подмилкване. Ако ти задам въпрос, то е защото искам да говориш, не да ми хленчиш. Защо възразяваш на преместването му там?

Тя преглътна страха си.

— Коричките на раните му са ронливи и влажни. Ако го преместим, може да паднат и да забавят излекуването му. Вятърът и слънцето може да изсушат и напукат суровата кожа още повече.

Кенит гледаше единствено към момчето. Изглеждаше сякаш обмисля думите ѝ.

— Разбирам. Но ще го преместим внимателно и няма да го държим там за дълго. Вивачия се нуждае от уверение, че е още жив, а и мисля, че той ще има нужда от силата ѝ, за да се излекува.

— Сигурна съм, че знаеш по-добре от мен… — заекна тя, но той преряза възражението ѝ:

— Сигурен съм, че е така. Иди викни няколко мъже от екипажа да го преместят. Аз ще изчакам тук.

Уинтроу плуваше надълбоко, сред мрак и топлина. Някъде далече над него имаше свят на светлина и сянка, на гласове и болка, и допир. Той го избегна. В друго измерение имаше същество, което го търсеше слепешком, викаше го поименно и го залъгваше със спомени. Тя беше по-трудна за отбягване, но решителността му беше непоклатима. Ако го намереше, щеше да последва силна болка и разочарование и за двамата. Докато оставаше дребно, безформено създание, плуващо през мрака, можеше да избегне всичко.

Нещо бе направено на тялото му. Имаше тропане, говорене и суетня. Той се съсредоточи в очакване на болката. Болката имаше силата да го хване и да го задържи. Болката можеше да го извлече до този свят, където имаше тяло и съзнание, и група от спомени, които вървяха с тях. Тук долу беше много по-безопасно.

Само така изглежда. И макар да изглежда така за дълго, рано или късно ще закопнееш за светлина и движение, за вкус, звук и допир. Ако чакаш твърде дълго, може да изгубиш тези неща завинаги.

Този плътен глас бумтеше навсякъде около него — като гърмежа на морска пяна, разбиваща се в скали. Като самият океан, гласът го обърна и прекатури, оглеждайки го от всички страни. Той напразно се опита да се скрие от него. Познаваше го.

— Коя си ти? — настоя той.

Гласът беше развеселен. Коя съм аз? Знаеш коя съм аз, Уинтроу Вестрит. Аз съм това, от което най-много се боиш и от което тя най-много се бои. Аз съм тази, която отбягвате да признаете. Аз съм тази, която отричате и скривате от себе си и един от друг. И въпреки това аз съм част и от двама ви.

Гласът замлъкна в очакване, но той не искаше да изрече думите. Знаеше, че старата назоваваща магия работеше в двете посоки. Да знаеш истинското име на някое същество означаваше да притежаваш силата да го обвържеш. Но назоваването на подобно същество можеше освен това да го направи реално.

Аз съм драцената. Гласът говореше категорично. Вече ме познаваш. И никога нищо няма да е същото.

— Съжалявам, съжалявам — тихо изпелтечи той. — Не знаех. Никой не знаеше. Съжалявам. Толкова много съжалявам.

Не колкото мен. Гласът беше неумолим в огорчението си. Нито колкото тепърва ще съжаляваш.

— Но грешката не е моя! Нямам нищо общо с това!

Не е и моя, но аз съм най-мъчително наказана от всички. Грешката няма място във великата схема на нещата, мъничък. Грешката и вината са безполезни като извинение, след като постъпката е извършена. След като действието е било предприето, всички трябва да изтърпят последствията.

— Но защо си тук долу, толкова надълбоко?

Къде другаде да съм? Къде другаде ми е останало да бъда? Докато си припомня коя съм, твоите спомени се бяха натрупали на много слоеве дълбоко в мен. И все пак съм тук, и тук ще остана, независимо колко дълго ме отричаш. Гласът замлъкна. Независимо колко дълго отричам себе си.

Прониза го болка. Уинтроу се напрегна сред блясък от топлина и светлина, като се бореше да задържи очите си затворени и езика си неподвижен. Какво му причиняваха? Нямаше значение. Нямаше да реагира. Ако мръднеше, ако извикаше, щеше да се наложи да признае, че той е жив, а Вивачия — мъртва. Щеше да се наложи да признае, че е свързан със същество, било мъртво по-дълго, отколкото той беше живял. Беше отвъд зловещо; вцепеняваше го от ужас. Това беше чудото и великолепието на един жив кораб. Той трябваше да е вечно спътник на една смърт. Не искаше да се събуди и да го признае.

Би ли предпочел да останеш тук долу с мен? В гласа на създанието имаше горчиво веселие. Желаеш ли да скиташ в гробницата на моето минало?

— Не. Не, искам да съм свободен.

Свободен?

Уинтроу се поколеба.

— Не искам да знам нищо от това. Искам въобще да не бях част от него.

Ти стана част от него в момента, в който беше заченат. Няма как да отмениш подобно нещо.

— Тогава какво трябва да сторя? — Думите се отрониха от него неизречени. — Не мога да живея с това.

Можеш да умреш, язвително предложи гласът.

— Не искам да умра. — В това поне беше сигурен.

Аз също не исках, безжалостно отбеляза гласът. Но умрях. Колкото и богата да съм на спомени за летене, никога не разгърнах собствените си криле. В името на построяването на този кораб, пашкулът ми ми беше отнет, преди да успея да се излюпя. Те захвърлиха това, което щеше да е тялото ми, на студения каменен под. Всичко, което съм, са спомени — спомени, съхранявани в стените на пашкула ми; спомени, които трябваше да абсорбирам, докато се оформях под топлото лятно слънце. Нямаше как да живея и да раста, освен чрез спомените, които твоят вид ми предложи. Попих каквото ми дадохте, и щом беше достатъчно, оживях. Но не като себе си. Не. Приех формата, която ми наложихте, и отдадох себе си на личността, съставена от очакванията на семейството ти. Вивачия.

Ненадейна промяна в позицията на тялото му поднови физическата му болка. Над него се носеше въздух, топлината на слънцето го докосваше. Дори този допир ожули смъкнатата му кожа. Но най-лош беше гласът, който го викаше със смесица от радост и загриженост.

— Уинтроу? Можеш ли да ме чуеш? Вивачия е. Къде си, какво правиш, та не мога да те усетя?

Почувства как спомените на кораба се протягат към него. Сви се надалече, нежелаещ тя да докосне съзнанието си до неговото. Той се смали, скри се по-надълбоко. Ако го достигнеше, Вивачия щеше да узнае всичко, което той знаеше. Какво щеше да ѝ причини да се изправи пред истинската си същност?

Страхуваш ли се, че това ще я подлуди? Страхуваш ли се, че тя ще завлече и теб? Имаше ожесточено тържество в гласа, докато формираше мисълта — почти като заплаха. Уинтроу изстина от страх. Веднага разбра, че това укритие не е убежище, а капан.

— Вивачия! — яростно извика той, но тялото не му се подчини. Устните не огласиха вика му. Дори мисълта му беше притъпена сред драконовата същност, обгърната, потисната и ограничена. Той се опита да се бори; задушаваше се под тежестта на присъствието ѝ. Държеше го толкова близо, че той не можеше да си спомни как да диша. Сърцето му подскачаше извън ритъм. Болката сякаш го зашлеви, когато тялото му се загърчи в протест. В далечен свят, на обливана от слънцето палуба в безпомощен ужас крещяха гласове. Той се оттегли в неподвижност на тялото и душата, която бе на крачка от мрака на смъртта.

Добре. В гласа имаше удовлетворение. Стой мирно, мъничък. Не се опитвай да ми се противопоставяш и няма да се налага да те убивам. Пауза. Наистина нямам никакво желание да видя който и да е от нас мъртъв. Преплетени сме толкова здраво, че смъртта на един от нас ще е риск за другите. Щеше да го осъзнаеш, ако се беше спрял да помислиш. Давам ти това време сега. Използвай го, за да обмислиш ситуацията ни.

За известно време Уинтроу се съсредоточи само върху оцеляването си. Пое дъх, след което въздухът повторно потръпна през дробовете му. Сърцебиенето му се успокои. Отдалеч долавяше облекчени възклицания. Болката още бушуваше. Опита се да отдръпне съзнанието си от нея, да пренебрегне протестите на тялото си заради сериозните поражения, така че да може да съсредоточи мислите си върху поставения му от драцената проблем.

Той се присви при внезапния проблясък на раздразнение. В името на всичко летящо, никакъв разум ли нямаш? Как същества като теб са успели да оцелеят и да се навъдят по целия свят, след като притежават толкова малко познание за себе си? Не бягай от болката, а си представи как те прави по-силен. Погледни я, глупако! Опитва се да ти каже какво не е наред, за да го оправиш. Нищо чудно, че жизненият ви цикъл е толкова кратък. Не, погледни я! Ето така.

Мъжете, носили краищата на чаршафа, поддържащ тялото на Уинтроу, го бяха положили внимателно на палубата. Въпреки това Кенит беше забелязал спазъма на нова болка, преминала по лицето на Уинтроу. Предположи, че може да се приеме за добър знак — поне все още реагираше на болка. Щом фигурата му заговори обаче, момчето дори не трепна. Никой от останалите, наобиколили лежащото тяло, не предполагаше колко тревожно беше това за Кенит. Пиратът бе сигурен, че момчето ще реагира на гласа на кораба. Фактът, че не го направи, вероятно означаваше, че смъртта ще го вземе. Кенит вярваше, че има място между живота и смъртта, където тялото на човек не беше нищо повече от нещастно животно, способно единствено на животински реакции. Беше го виждал. Под жестокото управление на Игрот, баща му се беше реял в това състояние с дни. Може би Уинтроу беше там.

Приглушената светлина в каютата бе била милостива. Тук навън, под ярката светлина на деня, Кенит не можеше да си втълпи, че Уинтроу ще се оправи. Всеки грозен детайл от попареното му тяло беше видим. Кратките му спазми бяха обезпокоили влажните корички, които кожата му бе успяла да оформи; от раните се стичаше течност. Уинтроу умираше. Неговото момче пророк, жрецът, който щеше да е неговият гадател, умираше, докато бъдещето на Кенит все още не беше се осъществило. Несправедливостта на случващото се се надигна и задави Кенит. Беше стигнал толкова близо, толкова изключително близо до постигането на мечтата си. Сега, със смъртта на този недорасъл мъж, щеше да загуби всичко. Беше твърде мъчително, за да размишлява върху това. Стисна очи срещу жестокостта на съдбата.

— О, Кенит! — проплака с нисък глас корабът и той разбра, че тя усеща чувствата му толкова добре, колкото нейните собствени. — Не му позволявай да умре! — умоляваше го тя. — Моля те. Ти го спаси от змията и морето. Не можеш ли и сега да го спасиш?

— Тихо! — почти грубо заповяда той. Трябваше да помисли. Ако момчето умреше сега, това щеше да е отрицание на целия досегашен късмет, който бе събрал. Щеше да е по-лошо от урочасване. Кенит не можеше да позволи подобно нещо.

Забравил за събраните мъже, които гледаха съсипаното момче в приглушена тишина, Кенит неловко се отпусна на палубата. Дълго гледа безизразното лице на Уинтроу. Все още нямаше брада и бузата му беше мека. Болеше го сърцето да види красотата на момчето опорочена по такъв начин.

— Уинтроу — повика го нежно. — Момче, аз съм. Кенит. Каза, че ще ме последваш. Са те изпрати да говориш от мое име. Помниш ли? Не можеш да си идеш сега, момче. Не и когато сме толкова близо да постигнем целите си.

Приглушеното мърморене на наблюдаващия екипаж достигаше частично до него. Симпатия, те изпитваха симпатия към него. Почувства леко раздразнение, че можеха да разтълкуват думите му като слабост. Но не, не изпитваха жал. Той погледна нагоре към лицата им и видя само загриженост, не само за Уинтроу, но и за него. Бяха трогнати от вниманието на капитана им към раненото момче. Той въздъхна. Е, ако Уинтроу трябваше да умре, щеше да извлече каквото можеше от това. Погали нежно бузата му.

— Горкото момче — промълви той достатъчно силно, че да бъде чут. — Толкова много болка. Ще е милостиво да те оставя да си идеш, нали?

Той вдигна поглед към Ета. По бузите ѝ открито се стичаха сълзи.

— Опитай отново с водата — меко ѝ заповяда той. — Но не се разочаровай. Сега той е в ръцете на Са.

Драцената отклони вниманието си. Уинтроу не виждаше с очите си, нито се мяташе в усещането за болка. Вместо това тя насочи вниманието му в посока, която той не си беше представял никога досега. Какво беше болката? Поразени участъци от тялото му, пробив в защитата му срещу външния свят. Преградите имаха нужда от поправяне, поразените участъци трябваше да се премахнат и разпръснат. Нищо не трябваше да застава на пътя на тази задача. Всичките му налични средства трябваше да се вложат в нея. Тялото му го изискваше, а болката беше сигналът, който звучеше в него.

— Уинтроу? — Гласът на Ета прониза вълнистата чернота. — Ето ти вода. — Скоро след това почувства дразнещо гъделичкане на влага върху устните си. Размърда ги, като се задави за момент, докато се опитваше да я избегне. Миг по-късно осъзна грешката си. Тази течност беше необходима за възстановяването на тялото му. Вода, препитание и пълна почивка, необезпокояван от раздвоението, което го затрудняваше.

Слаб натиск върху бузата му. Далечен глас, който познаваше.

— Умри, ако трябва, момче. Но знай, че ме боли. Ех, Уинтроу, ако въобще изпитваш някаква обич към мен, пресегни се и живей. Не захвърляй мечтата, която ти самият предсказа.

Думите се съхраниха в него, за да бъдат обмислени по-късно. Точно сега нямаше време за Кенит. Драцената му показваше нещо — нещо, което беше дотолкова част от Са, че той се чудеше как е могло да бъде вътре в него толкова време и да е останало незабелязано. Функционирането на собственото му тяло се разкриваше пред него. Въздух нашепваше от дробовете му, кръв течеше през крайниците му и всичко принадлежеше на него. Това не беше някаква неконтролируема територия; това беше собственото му тяло. Можеше да го поправи.

Почувства как се успокоява. Неограничавани от напрежение, сега ресурсите на тялото му се стичаха към ранените му части. Познаваше нуждите си. След миг откри отказващите мускули на челюстта и мудния език. Раздвижи устата си.

— Вода — успя да изграчи. Повдигна скованата си ръка в немощен опит да се защити. — Сянка — помоли. Докосването на слънцето и вятъра до наранената му кожа беше мъчително.

— Той проговори! — заликува Ета.

— Капитанът беше — обяви някой. — Издърпа го право от смъртта.

— Самата смърт отстъпва пред Кенит! — оповести друг.

Грубата длан, която толкова нежно докосна бузата му, и силните ръце, които така внимателно повдигнаха главата му и задържаха блажено хладната, капеща купа до устата му, бяха на Кенит.

— Ти си мой, Уинтроу — заяви пиратът.

Уинтроу пи за това.

Мисля, че можеш да ме чуеш. Помнещата протръби думите, докато плуваше в сянката на сребристия корпус. Успяваше да напредва заедно с кораба. Надушвам те. Усещам те, но не мога да те намеря. Умишлено ли се криеш от мен?

Тя притихна, напрягайки всяко сетиво, за да долови отговор. Нещо, вкусваше нещо във водата, горчива следа като парещи токсини от собствените ѝ жлези. То сълзеше от корабния корпус, ако такова нещо беше възможно. Като че ли чуваше гласове, толкова далечни гласове, че не можеше да различи думите им; единствено, че говореха. Нямаше никакъв смисъл. Змията почти се опасяваше, че полудява. Щеше да е горчива ирония най-накрая да постигне свободата си и в този момент да позволи на лудостта да я победи.

Разтресе се по цялата си дължина и освободи тънка струя от токсини. Коя си ти? — настоя. Къде си? Защо се криеш от мен?

Чакаше отговор. Такъв не дойде. Никой не ѝ отвърна, но беше убедена, че някой слушаше.

Глава четвърта

Полетът на Тинтаглия

Небето не беше синьо, о, не. Не и когато тя се носеше в полет, защото, сравнено с нейния блясък, какво можеше да претендира да бъде синьо? Драцената Тинтаглия изви гръб и се възхити на слънчевата светлина, която се отразяваше в сребристо от наситеното синьо на люспите ѝ. Красива отвъд думите. И все пак, даже и това чудо не можеше да разсее стремителния поглед и още по-стремителните ѝ ноздри от това, което беше по-важно дори от нейното величие.

В залива далеч под нея се движеше храна. Кошута, угоена от лятната паша, бе тръгнала твърде смело през горската поляна. Глупаво създание! Някога никоя сърна нямаше да излезе на открито, без преди това да хвърли бдителен поглед наоколо. Нима драконите наистина ги нямаше тъй дълго на света, че копитните бяха изоставили предпазливостта си към небето? Скоро щеше да им даде урок. Тинтаглия прибра крилата си и се спусна рязко. Едва когато беше толкова близо, че сърната нямаше как да ѝ избяга, огласи лова си. Музикалното прозвучаване на нейното Ки-и-и, докато се привеждаше, разцепи утринния покой. Сграбчващите нокти на предните ѝ крака повдигнаха жертвата до гърдите ѝ, а задните крака на кошутата поеха удара от приземяването ѝ. Отскочи без усилие във въздуха, отнасяйки сърната със себе си. Плячката ѝ беше застинала в ступор. Ловко захапване в задната част на врата ѝ я беше парализирало. Тинтаглия я отнесе на една камениста издатина с изглед над просторната долина на Дъждовната река. Излочи кръвта, събираща се в локва, след което закъса тъмночервени късове, за да засити глада си, като мяташе глава назад, за да ги преглътне. Невероятното удоволствие, което изпитваше от храненето, почти я изуми. Вкусът на топлото кърваво месо, отявлената миризма на изсипаните вътрешности в съчетание с физическото усещане за запълвания ѝ с големи късове стомах. Можеше да усети как тялото ѝ се тонизира. Дори слънчевата светлина, попиваща в люспите ѝ, я презареждаше.

След яденето се беше изтегнала за спане, но една дразнеща мисъл ѝ се натрапи. Преди улавянето на плячката си се беше запътила да направи нещо. Разгледа играта на слънчевите лъчи върху затворените си клепачи. Какво беше? А, да. Човеците. Беше възнамерявала да спаси човеците. Въздъхна тежко, потъвайки по-дълбоко в съня. Не беше като да им е обещала, а и колко дълго можеше да се счита за обвързващо честта ѝ едно обещание между нея и някакво насекомо?

И все пак. Те я бяха освободили.

Но вероятно бяха мъртви и несъмнено беше твърде късно тепърва да ги спасява. Мързеливо, тя позволи на съзнанието си да се понесе към тях. Беше почти дразнещо да открие, че и двамата са още живи, макар мислите им да бяха като беглото бръмчене на комар.

Повдигна глава с въздишка и се изправи достатъчно, че да стои. Щеше да спаси мъжкия, реши се на компромис тя. Знаеше точно къде е. Женската бе паднала някъде във вода; досега можеше да е навсякъде.

Тинтаглия отиде до ръба на скалата и излетя.

— Толкова съм гладен — с разтреперан глас каза Силдин. Момчето се притисна по-плътно до Рейн в търсене на телесна топлина, която самият той губеше бързо. Рейн дори не можеше да намери достатъчно сили, за да отвърне. Двамата със Силдин лежаха на сал от клонки, който постепенно потъваше в надигащата се кал. Щом погълнеше сплетените вейки, калта щеше да унищожи и последната им надежда. Единствената пролука навън от стаята беше далеч над тях. Бяха се опитали да построят платформа от отломки, но веднага щом успееха да натрупат купчинка от падналата пръст и клоните, калта ги поглъщаше. Рейн знаеше, че щяха да умрат тук, а всичко, което момчето правеше, беше да хленчи, че е гладно.

Изпита желание да го вразуми, но вместо това го обгърна с ръка и успокоително му каза:

— Някой сигурно е видял дракона. Майка ми и брат ми ще чуят за него и ще се досетят откъде е дошъл. Те ще изпратят помощ. — В мислите си той се съмняваше в това. — Почини си за малко.

— Толкова съм гладен — безнадеждно повтори Силдин. Въздъхна. — Донякъде си струваше. Видях как драцената се издигна. — Той обърна лице към гърдите на Рейн и притихна. Рейн остави собствените си очи да се затворят. Можеше ли да е толкова просто? Можеше ли просто да заспят и да умрат? Опита се да измисли нещо достатъчно важно, че да го принуди да продължи да се бори. Малта. Но Малта най-вероятно беше мъртва някъде в срутилия се град. Самият град беше единственото, от което се бе интересувал, преди да открие Малта, а сега бе в развалини навсякъде около него. Никога нямаше да разкрие тайните му. Може би да умре тук и да стане част тайните му беше най-близкото, до което щеше да стигне. Откри, че сърцето му ехти с думите на Силдин. Поне беше освободил драцената. Тинтаглия се бе надигнала, за да лети свободно. Беше нещо, но не и причина да продължи да живее. Може би беше причина да умре доволен. Беше я спасил.

Почувства пореден малък трус, последван от разплискващ звук, тъй като рохката земя падаше като водопад от отвора над тях и се плисваше в калта. Вероятно целият покрив щеше да поддаде; щеше да му осигури бърз край.

Хладен въздух облъхна лицето му, наситен с миризмата на влечуго. Той отвори очи и видя голямата колкото пони глава на Тинтаглия да се провира в стаята.

— Още ли си жив? — поздрави го тя.

— Ти се върна? — недоверчиво попита той.

Тя не отговори. Бе изкарала главата си навън и ноктестите ѝ предни лапи разравяха земята около дупката. Камъни, пръст и парчета таван се посипаха надолу в стаята. Силдин се събуди с вик и се присви до Рейн.

— Всичко е наред. Мисля, че се опитва да ни спаси. — Опита се да звучи успокоително, докато предпазваше момчето от падащите отломки.

Земя и камък се сипеха надолу и дупката отгоре се разшири. В стаята навлезе повече светлина.

— Покачете се на това — ненадейно изкомандва Тинтаглия. Миг по-късно главата ѝ влезе в залата, здраво стиснала между челюстите си дебел отрязък от дървесен ствол сякаш беше териер, донесъл пръчка. Дъхът от ноздрите ѝ се издигаше на пара в хладната стая и мирисът на влечуго бе всеобхватен. Рейн събра последните си сили, за да се изправи и да повдигне Силдин, така че да може да издрапа нагоре по дънера. Той се хвана за другия край. Веднага щом се задържа, тя ги издигна. За момент се закачиха за отвора, но тя отскубна дънера, като пренебрегна хлабавия им захват.

Скоро след това ги остави на мъхестата земя. Те се проснаха на обособена могила от пръст насред блатистата гора, с отдавна погребания купол под тях. Силдин залитна надалеч от дънера и се свлече, като плачеше от облекчение. Рейн се олюля, но откри, че може да стои изправен.

— Благодаря ти — успя да изрече.

— Не си длъжен да ми благодариш. Направих това, което казах, че ще направя. — Тя разшири ноздри и за момент го затопли струя въздух.

— Сега ще живееш? — Беше колкото въпрос, толкова и твърдение.

Краката му започнаха да треперят и той се отпусна на колене, за да не се строполи на земята.

— Ако скоро се върнем в Трехог. Имаме нужда от храна и топлина.

— Предполагам, че мога да ви отнеса там — неохотно заключи тя.

— Слава на Са. — Рейн промълви молитвата така пламенно, както никога досега. Той се вдигна на крака и отиде залитайки до Силдин. Наведе се и подхвана момчето с намерението да го повдигне, но откри, че не му достигат сили и успя само да го изправи. Почти го влачеше, докато се клатушкаше към Тинтаглия.

— Изтощен съм — каза ѝ. — Ще трябва да приклекнеш, за да се покатерим на гърба ти.

Очите на драцената се завъртяха в сребърна надменност.

— Да приклекна? — попита тя. — Вие, върху гърба ми? Не мисля така, човеко.

— Но… ти каза, че ще ни заведеш до Трехог.

— Ще го направя. Но никое създание няма да ме възседне, никога, най-малкото пък човек. Ще ви нося в ноктите си. Застанете пред мен, заедно. Ще ви събера и ще ви отнеса до дома.

Рейн погледна колебливо към люспестите ѝ предни крака. Ноктите ѝ бяха сребърни, блестящи и остри. Не разбираше как щеше да ги стиска достатъчно силно, за да ги носи, без да ги прободе. Погледна надолу към Силдин и откри по лицето му отразени собствените си съмнения.

— Страх ли те е? — попита го тихо.

Силдин се замисли за момент.

— Повече съм гладен, отколкото ме е страх — реши момчето, след което се изправи. Очите му обходиха дракона. Погледът му се върна обратно към Рейн — лицето му сияеше. Поклати глава в почуда.

— Легенди. Гоблени и картини. Всички са бледи подобия в сравнение с блясъка ѝ. Тя е твърде изумителна за неверие и страх. Дори да ме убие тук и сега, пак ще умра в нейното величие. — Екстравагантните думи на момчето го шокираха. Силдин събра цялата си останала сила с един дълбок дъх. Рейн знаеше какво му струва да стои изправен и да заяви:

— Ще ѝ позволя да ме носи.

— О? Така ли? — подкачи го лукаво драцената. Очите ѝ блещукаха с веселие и удоволствие от ласкателството на момчето.

— Ще го направим — твърдо заяви Рейн. Силдин стоеше притихнал до него, но ахна, щом драцената изведнъж се вдигна на задните си крака. Извисяваше се над тях. Едно от най-трудните неща, които Рейн беше правил, бе да стои неподвижно, докато тя протягаше ноктестите си предни лапи към тях. Задържа Силдин до себе си и не помръдна, докато драцената затваряше ноктестите си ръце около тях. Върховете на ноктите преминаха над него, за да го измерят, преди пръстите ѝ да се обвият около него. Острите върхове на два от хищните нокти неудобно се докосваха до гърба му, но не го пробождаха. Тя ги притисна към гърдите си, като катерица, милееща за лешника, който е намерила. Силдин нададе неволен вик, когато тя приклекна на огромните си задни крака и се насочи към небето.

Сините ѝ криле махаха и те неотклонно се издигаха. Дърветата се затвориха под тях. Рейн изви врат и видя главозамайваща гледка на върховете на дърветата под него. Стомахът му се разбунтува, но в следващия миг сърцето му се изпълни с възхищение. Почти забрави страховете си пред този опасен, нов аспект на света. Зелена и обилна, долината на Дъждовната гора се простираше далеч под тях. Драцената ги носеше все по-нагоре и по-нагоре, в разширяваща се спирала, която му позволяваше да зърва откритата река, виеща се през буйната растителност. Той видя, че реката е по-бледо сиво от обикновено. Понякога, след големи трусове тя течеше бяла и киселинна с дни и всеки, излязъл с лодка, бе най-добре да внимава със съда си. Когато беше бяла, разяждаше дървото бързо. Драцената наклони крилете си и те завиха към сушата, нагоре по реката. Той зърна и улови миризмата на Трехог. Видян отгоре, градът висеше от дървесните клони като фенери. Димът от кухненски огньове се издигаше в неподвижния въздух.

— Това е — извика той в отговор на безмълвния въпрос на драцената, но после осъзна, че нямаше нужда да го изговаря. Толкова близо до нея, старата им връзка се бе утвърдила. За един смразяващ момент го обзе лошо предчувствие, но после усети язвителния ѝ отговор: нямаше за какво да се тревожи. В плановете ѝ не влизаше да се забърква повече с човеците.

Докато се спускаха с шеметни спирали, той беше почти благодарен за празния си стомах. Както слизаха, съзря вихрещи се проблясъци от града и реката, включително и бърза гледка на сочещи и крещящи фигури, които се разпръснаха пред тях. Усети нейното отвращение от факта, че нямаше широко, плоско пространство, приспособено за приземяването на дракон. Що за град беше този?

Приземиха се с друсане на градските кейове. Платформите, които се издигаха и спускаха свободно според течението на реката, поддадоха при съприкосновението. По краищата на кея се разхвърчаха бели пръски, каращи разположения наблизо Кендри да се заклати тревожно. Живият кораб изрева в недоумение. Докато кеят се повдигаше, люлеещ се под тежестта на драцената, Тинтаглия разтвори ноктите си. Рейн и Силдин паднаха в краката ѝ. Тя се измести встрани от двамата, за да спусне предните си лапи на дървото до тях.

— Сега ще живеете — потвърди тя.

— Сега… ще… живеем — задъхано отвърна Рейн. Силдин лежеше като зашеметен заек.

До Рейн достигнаха оглушаващите стъпки и възбуденият ромон на приглушени разговори. Вдигна поглед. На кейовете се изсипваше същински поток от хора. Мнозина бяха изцапани с кал от дълго копаене. Въпреки удивлението по лицата им, всички изглеждаха изморени. Някои грабнаха изкопни инструменти сякаш бяха оръжия. Всички спряха в края на кея. Недоверчивите викове се усилиха до объркан рев, докато хората зяпаха и сочеха Тинтаглия. Рейн зърна майка си да си проправя път с лакти през тълпата. След като достигна първия ред от изумени зяпачи, тя самата пристъпи отвъд множеството и се приближи внимателно към дракона. После видя него и изгуби всякакъв интерес към извисяващия се звяр.

— Рейн? — колебливо попита тя. — Рейн! — Гласът ѝ се пречупи. — И си жив? Слава на Са! — Тя изтича до него и падна на колене. Той се протегна нагоре, за да хване ръката ѝ.

— Тя е жива — каза той. — Бях прав. Драцената е жива.

Преди да успее да отговори, бяха прекъснати от продължителен вой. Рейн видя как Кефрия се освободи от насъбралите се зяпачи и се затича по кея към Силдин. Коленичи до него, сетне взе момчето си в прегръдката си.

— О, слава на Са, той е жив. А Малта? Къде е Малта, къде е дъщеря ми?

Рейн изрече тягостните думи.

— Не я намерих. Боя се, че е загинала в града.

Като надигащ се вятър, викът на Кефрия се надигна в гърлото ѝ, докато не прерасна в пронизителен писък на отрицание.

— Не, не, не! — проплака тя. Силдин пребледня в обятията ѝ. Чертите на упоритото малко момче, което беше спътник на Рейн по време на премеждието им, изведнъж отново се превърнаха в детско лице. Той добави риданията си към нейния плач.

— Мамо, мамо, не плачи, не плачи! — Той я задърпа, но не можа да спечели вниманието ѝ.

— Тази, която наричате Малта, не е мъртва — остро ги прекъсна драцената. — Спрете това мяукане и прекратете емоционалното си затъване.

— Не е мъртва? — възкликна Рейн.

Силдин повтори думите му като ехо. Той сграбчи виещата си майка и я разтърси.

— Мамо, слушай, не чу ли какво каза драцената? Каза, че Малта не е мъртва. Спри да плачеш, Малта не е мъртва. — Той обърна сияещ поглед към Тинтаглия. — Можеш да вярваш на драцената. Докато ме носеше, можех да усетя мъдростта ѝ през кожата си!

Думите на Силдин се удавиха в нарастващия хор от разговори на кея зад тях. Някои хора възкликваха в удивление.

— Той проговори!

— Драконът проговори!

— Чу ли това?

Някои кимаха с изненадано съгласие, а други настояваха да разберат какво имаха предвид приятелите им.

— Нищо не чух.

— То изпръхтя, това е всичко.

Сребърните очи на Тинтаглия се замъглиха от погнуса.

— Съзнанията им са твърде малки дори да говорят с моето. Човеци! — Тя изпъна дългия си врат. — Отмести се, Рейн Купрус. Приключих с теб и вида ти. Задължението ми е изпълнено.

— Не! Почакай! — Рейн се освободи от майчината хватка върху ръката си. Дръзко хвана ноктестия връх на блестящото крило на Тинтаглия.

— Не можеш да си тръгнеш. Каза, че Малта е още жива. Но къде е? Откъде знаеш, че е жива? В безопасност ли е?

Тинтаглия дръпна крилото си и го освободи без усилие.

— Бяхме свързани за известно време, както добре знаеш, Рейн Купрус. Следователно запазвам някакво слабо усещане за нея. Що се отнася до това къде е, не зная, освен че се носи по вода. По реката, предполагам, предвид страха, който изпитва. Гладна е и жадна, но иначе не е ранена, доколкото мога да преценя.

Рейн падна на колене пред драцената.

— Отведи ме до нея. Умолявам те. Ще ти бъда вечно задължен, ако направиш това единствено нещо за мен.

По лицето на дракона се прокрадна веселие. Познаваше по бързото завихряне на цвета в очите ѝ и по малкото разширяване на ноздрите.

— Нямам нужда от услугите ти, човеко. И компанията ти ме отегчава. Сбогом. — Тя повдигна криле и започна да ги разгръща. — Отдръпни се, ако не искаш да те поваля.

Вместо това Рейн се стрелна към нея. Гладкото ѝ, люспесто тяло не предостави опора за ръцете му. Той се хвърли върху предния ѝ крак и уви ръце около него сякаш беше дете, вкопчило се в майка си. Думите му обаче бяха пълни със сила и ярост.

— Не можеш да си тръгнеш, драконе Тинтаглия! Не можеш да оставиш Малта да умре. Знаеш, че тя помогна за освобождаването ти, колкото и аз. Тя се отвори за спомените на града. Тя откри тайните ключалки, които щяха да отворят голямата стена. Ако не те беше потърсила, аз нямаше да дойда в града по време на трусовете. Дори и сега щеше да си погребана! Не можеш да обърнеш гръб на подобен дълг! Не можеш.

Зад него дочу объркани въпроси и разговор между майка му, Силдин и Кефрия. Не го интересуваше какво бяха чули; не го интересуваше и какво им беше казало момчето. Точно сега всичко, за което можеше да мисли, беше Малта.

— Реката е бяла — продължи той към драцената. — Бялата река разяжда лодките. Ако е в реката на дънер или сал, водата ще го погълне, а после и нея. Тя ще умре, защото се осмели да отиде в града, за да те спаси.

Очите на драцената се завъртяха в сребърно, изпъстрено с червено — толкова голям бе гневът ѝ. Тя изпуфка топла струя въздух, която почти го повали на земята. После го сграбчи с единствена предна лапа сякаш беше натъпкана със стърготини кукла. Хищните ѝ нокти се сключиха болезнено около гръдния му кош. Едва можеше да си поеме дъх.

— Много добре, насекомо! — изсъска тя. — Ще ти помогна да я намериш. Но след това приключвам с теб и с твоите. Каквото и добро да сте ми сторили вие двамата, твоят род е извършил големи неправди срещу вида ми. — Тя го повдигна и го бутна към живия кораб. Кендри ги наблюдаваше, лицето му бе като на умиращ. — Не си мисли, че не знам! Моли се да забравя! Моли се след този ден да не ме видиш никога повече!

Не можеше да си поеме въздух, за да отвърне, но и тя не очакваше отговор. С мощен скок, тя се изстреля нагоре. Внезапното накланяне на кея събори стоялите отгоре му. Рейн чу ужасения крясък на майка си, докато драцената го отнасяше. Сетне всеки звук бе изтласкан от ушите му от бързо преминаващия заради издигането им вятър.

Преди това не бе знаел каква грижа беше проявила Тинтаглия към него и Силдин по време на предишния им полет. Сега тя се издигаше толкова бързо, че кръвта пулсираше в лицето му, а ушите му пукаха. Стомахът му несъмнено бе оставен някъде далеч под тях. Можеше да усети как яростта кипи в нея. Беше я засрамил — пред човеци, като използва собственото ѝ име. Беше го разкрил на онези, които нямаха право да го знаят.

Пое дъх, но не можа да измисли какво да каже. Да се извини можеше да е толкова грешно, колкото да ѝ каже, че е длъжница на Малта. Той си замълча и хвана ноктите ѝ в опит да разхлаби захвата им около ребрата си.

— Искаш ли да ги разхлабя, Рейн Купрус? — присмя му се драцената. Тя разтвори ноктите си, но преди да е успял да се изхлузи към смъртта си през тях, ги стисна отново. Докато той се опитваше да си поеме дъх от ужас, тя забави изкачването им, като наклони тялото си, и ги запрати в широка спирала над реката. Бяха твърде високо, за да се види нещо. Гористата земя под тях беше вълнист килим от мъх, а реката — нищо повече от тясна, бяла ивица. Тя отговори на мисълта му.

— Очите на един дракон не са като очите на плячка, малко месно създание. Оттук виждам каквото ми е необходимо. Тя не е наоколо. Трябва да е била завлечена надолу по реката.

Сърцето на Рейн се преобърна.

— Ще я намерим — неохотно го успокои драцената. Големите ѝ криле започнаха да махат непрестанно, насочвайки ги надолу по реката.

— Слез по-ниско — помоли я той. — Нека я потърся със собствените си очи. Ако е в плитчините, дърветата може да я крият. Моля те.

Тя не отвърна, но го отведе надолу толкова бързо, че в периферията на зрението му се появи чернота. Драцената полетя с него надолу по реката. Той стискаше ноктите ѝ с двете си ръце и се опитваше да наблюдава цялата ширина на реката, както и крайбрежията ѝ. Летенето на създанието бе твърде бързо. Рейн се опита да си втълпи, че по-изострените сетива на драцената ще открият Малта дори той да я пропуснеше, но след известно време в него се загнезди отчаяние. Бяха стигнали твърде далеч. Ако вече не я бяха открили, то беше, защото тя вече не съществуваше.

— Там! — ненадейно възкликна Тинтаглия.

Той погледна, но не видя нищо. Тя направи вираж и се обърна ловко като лястовица, за да ги върне над същия разтег от реката.

— Там. В онази малка лодка, с други двама. Близо до средата на реката. Сега виждаш ли я?

— Виждам я! — В него се надигна радост, последвана също толкова бързо от ужас. Бяха я намерили и докато Тинтаглия го отнасяше още по-близо, видя, че сатрапът и съветничката му бяха с нея. Но да я вижда не беше същото като да я спасява. — Можеш ли да я вдигнеш от лодката? — попита той драцената.

— Може би. Ако пусна теб и потопя лодката, докато го правя. Има вероятност да я грабна, без да ѝ причиня нещо повече от счупени ребра. Това ли желаеш?

— Не! — Той разсъждаваше трескаво. — Драконите могат ли да плуват? Можеш ли да се приземиш близо до нея върху реката?

— Не съм патица! — Възмущението ѝ беше очевидно. — Ако драконите изберат да се снижат към някой воден басейн, не спираме на повърхността, а се гмуркаме до дъното и после излизаме оттам. Не мисля, че ще ти хареса.

Той се хващаше за сламки.

— Можеш ли да ме спуснеш в лодката?

— За да направиш какво? Да се удавиш с нея? Не ставай глупав. Вятърът, образуван от крилата ми, ще обърне лодката много преди да се доближа достатъчно, за да те пусна право през дъното ѝ. Човеко, изпълних своята част. Намерих ти я. Сега вече знаеш къде е, от теб и от другите човеци зависи да я спасите. Моята част в живота ѝ приключи.

Това не предлагаше никаква утеха. Бе видял лицето на Малта да се обръща към тях, докато прелитаха над нея. Той почти си представи, че я е чул да го вика, молейки за спасение. Въпреки това драцената беше права. Не можеха да направят нищо за Малта, без да изложат всички тях на по-голям риск.

— Отнеси ме обратно в Трехог, бързо — помоли той. — Ако Кендри тръгне след нея сега с всяка нишка на платната, която може да събере, все още можем да настигнем лодката, преди реката да я е погълнала.

— Мъдър план! — саркастично избоботи драцената. — Щеше да е още по-мъдро, ако веднага беше тръгнал с кораба, вместо да искаш това от мен. Казах ти, че е по реката.

Студената ѝ логика беше отчайваща. Рейн не можеше да измисли какво да каже. За пореден път крилете ѝ заработиха мощно, за да ги отнесе високо над покритата с балдахин гора. Сушата прелиташе бързо под тях, докато тя го връщаше в Трехог.

— Никакъв шанс ли няма да ми помогнеш? — попита жално, докато тя кръжеше над града. При вида ѝ, всички на кея изтичаха на сушата. Крилете ѝ махаха, за да забавят кацането, и създаденият от тях вятър брулеше Кендри. Още веднъж тежките ѝ задни крайници поеха удара на приземяването им, кеят се потопи и подскочи под тях. Тя го повдигна в ноктите си и протегна врат, обърнала глава, за да впери в него едно голямо, сребърно око.

— Малки човеко, аз съм дракон. Аз съм последният Господар на Трите царства. Ако някъде е останал някой от моя вид, трябва да го намеря и да му помогна. Не мога да се занимавам с мимолетен, дребен проблясък като теб. Така че действай както можеш, сам. Аз си тръгвам. Съмнявам се, че някога ще се видим отново.

Тя го постави на краката му. Ако беше възнамерявала да е внимателна, беше се провалила. Той се заклатушка надалеч и почувства внезапен шок, по-скоро на съзнанието, отколкото на тялото. Изведнъж беше отчайващо уплашен, че е забравил нещо от огромно значение. После осъзна, че умствената му връзка с драцената я нямаше. Тинтаглия се беше отделила от него. Загубата го замая. Изглежда, беше извличал някаква жизненост от връзката, тъй като ненадейно започна да усеща глад, жажда и крайна умора. Успя да направи няколко крачки, преди да падне на колене. Добре че беше на пода, иначе щеше да падне, когато драцената разклати кея с отскока си към небето. За последен път плясъкът на крилете ѝ го облъхна с миризмата на влечуго. Сълзи от загубата запариха очите му без разбираема причина.

Кеят като че ли се клати дълго време. Той осъзна, че майка му коленичи до него. Тя положи главата му в скута си.

— Нарани ли те? — настоятелно попита тя. — Рейн. Рейн, можеш ли да говориш? Ранен ли си?

Рейн пое дълбоко дъх.

— Подгответе Кендри да отплава незабавно. Трябва да се насочим с всички сили надолу по реката. Малта, сатрапът и съветничката му… в малка лодка — Той млъкна, внезапно твърде изтощен дори да продума.

— Сатрапът! — възкликна мъж наблизо. — Слава на Са! Ако все още е жив и можем да го върнем, то тогава не всичко е изгубено. Побързайте към Кендри. Подгответе го за отплаване!

— Изпратете ми лечител! — Гласът на Яни Купрус прозвуча над внезапния ропот. — Искам Рейн да бъде качен до стаите ми.

— Не. Не. — Той немощно стисна ръката на майка си. — Трябва да отида с Кендри. Трябва да видя, че Малта е в безопасност, преди да си почина.

Глава пета

Парагон и пиратството

— Ня’ам против йедно бийнье, когат’ ми йе времье. Ма туй не беше тако’а. Не съм напраи’л нищо грешно.

— Повечето от боя, който съм изтърпявала в живота си, е бил точно заради това. Защото не съм правила нищо грешно, но и без да правя нищо както трябва — безпристрастно отбеляза Алтея. Тя постави два пръста под брадичката на Клеф и обърна лицето му нагоре, към гаснещата дневна светлина. — Не е много, момче. Сцепена устна и посинена буза. Ще изчезне за по-малко от седмица. Не е като да ти е счупил носа.

Клеф намусено се отдръпна от допира ѝ.

— Щеше, ако не бях се усетил.

Алтея потупа юнгата по рамото.

— Но го направи. Защото си бърз и жилав. А това са нещата, които правят един моряк добър.

— ’начи мислиш, че с право ми йе причинил т’ва? — ядосано настоя Клеф.

Алтея пое дъх. Вкорави сърцето и гласа си, за да отговори хладнокръвно.

— Мисля, че Лавой е първият помощник, а ти си юнгата. А аз съм вторият помощник. Правилно и грешно нямат място тук, Клеф. Следващият път бъди малко по-пъргав. И бъди достатъчно умен, че да не се пречкаш в краката на първия, ако не е в настроение.

— Той нико’а не йе в настроенье — намусено отбеляза Клеф. Алтея пусна забележката покрай ушите си. Всеки моряк имаше правото да се оплаква от първия помощник, но нямаше да позволи на Клеф да си мисли, че тя ще вземе нечия страна в това. Не беше станала свидетел на инцидента, но беше чула възмутения разказ на Янтар. Тя се беше намирала горе сред такелажа. По времето, когато слязла на палубата, Лавой си бил отишъл. Алтея се радваше, че не се е стигнало до схватка между първия помощник и корабния дърводелец. Въпреки всичко обаче, случката бе засилила неприязънта, която Янтар и Лавой изпитваха един към друг. Ударът на Лавой запратил Клеф във въздуха и то само защото въжето, което момчето навивало, не било толкова плоско, колкото помощникът смятал за необходимо. Лично за нея, Лавой беше груб и глупав. Клеф беше добросъвестно хлапе, чието усърдие се подкупваше с хвалби, а не с жестокост.

Стояха на кърмата и наблюдаваха килватера на кораба. В далечината, като зелени хълмчета се виждаха малки острови. Водата беше спокойна, но бе излязъл лек вечерен ветрец и Парагон се възползваше максимално от него. Напоследък корабът изглеждаше не само склонен, но и нетърпелив да ги понесе по-бързо към Пиратските острови. Беше преустановил всякакви приказки за змии, а също и отвлечените си разсъждения за това дали другите хора го възприемаха като личност, или той самият се възприемаше като такава. Алтея поклати глава, докато наблюдаваше как някакви чайки се спускат към плитък рибен пасаж. Беше доволна, че корабът бе спрял с философските си пристъпи. Янтар като че ли се наслаждаваше на тези дълги разговори, но Алтея изпитваше неудобство от тях. Сега Янтар се оплакваше, че Парагон изглежда необщителен и груб, но на нея ѝ изглеждаше по-здрав и съсредоточен върху настоящата задача. Не беше добре за един мъж или жив кораб да размишлява безкрайно върху природата си. Тя погледна отново към Клеф. Юнгата внимателно опипваше цепката на устата си с език. Погледът в сините му очи беше далечен. Тя леко го побутна.

— По-добре иди поспи, момче. Вахтата ти ще дойде отново достатъчно скоро.

— Си’урно — вяло се съгласи той. Погледна я с празен поглед, а после я фокусира. — Знам, че тря’а да го изтрая. Научих го, когат’ бях роб. Поняко’а просто тря’а да си траеш пред някого и да д’ржиш главата долу.

Алтея се усмихна безрадостно.

— Понякога ми се струва, че няма голяма разлика между това да си моряк и да си роб.

— Мо’е — агресивно се съгласи момчето. — Лека нощ, госпо’о — добави, преди да се обърне и да тръгне напред.

Алтея погледа още малко разширяващия се зад тях килватер. Бяха оставили Бингтаун далеч назад. Помисли за майка си и сестра си, на топло и приятно вкъщи, и им завидя. После си напомни колко скучен ѝ се видя животът на сушата и как безкрайното чакане я изнервяше. Вероятно сега седяха в кабинета на баща ѝ, пиеха чай и се чудеха как да въведат Малта в бингтаунското общество с такъв намален бюджет. Трябваше да пестят и някак да изкарат до края на лятото. Ако трябваше да е честна, вероятно изпитваха силно безпокойство за нея, както и за съдбата на семейния кораб, съпруга и сина на Кефрия. Щеше да се наложи да го изтърпят. За добро или зло, тя се съмняваше, че ще се върне преди пролетта.

От своя страна, тя предпочиташе да се притеснява за по-големия проблем — как да открие семейния кораб и да върне Вивачия в Бингтаун без премеждия? Последният път, когато Брашън бе видял живия кораб, Вивачия се беше намирала в ръцете на пирата Кенит, акостирал в някаква пиратска крепост. Не беше много. Пиратските острови не само че не бяха картографирани и гъмжаха от пирати, но и бяха несигурно място за посещения заради бурите и наводненията, които често променяха очертанията на островите, устията на реките и водните канали. Така беше чувала. По време на търговските пътувания с баща си на юг, той винаги бе избягвал Пиратските острови именно заради опасностите, към които тя сега директно се беше устремила. Какво щеше да си помисли баща ѝ? Реши, че щеше да одобри, че се опитва да върне семейния кораб, но не и спасителния съд, с който щеше да го направи. Той винаги бе казвал, че Парагон е не само луд, но и че носи лош късмет. Беше ѝ забранил да има каквото и да било общо с него още докато беше момиче.

Изведнъж тя се извърна и тръгна напред сякаш можеше да избяга от смущението си. Вечерта беше приятна, каза си, и през последните два дни корабът беше необичайно уравновесен и плаваше добре. Наскоро Лавой, първият помощник, се беше хвърлил във вихрушка от дисциплина и чистота, но това не беше необичайно. Брашън, като капитан, му беше казал да намали напрежението между моряците, които бяха наели, и останалите, които бяха качили тайно на борда, за да избегнат робството. Всеки помощник знаеше, че начинът да обедини екипажа беше като държи всички за няколко дни на ръба на изтощението.

Като цяло, екипажът имаше нужда от малко повече дисциплина и много повече чистота. В добавка към усъвършенстването на моряшките им умения, мъжете трябваше да се научат и да се бият. И, добави мрачно тя, не само да бранят кораба си, но и да придобият уменията да атакуват друг плавателен съд. Изведнъж всичко ѝ се стори прекалено. Как можеха да се надяват да открият Вивачия, да не говорим за това да си я върнат, с такъв скалъпен екипаж и такъв непредсказуем кораб?

— Добър вечер, Алтея — поздрави я Парагон. Без да го осъзнава, бе дошла на бака, близо до фигурата. Парагон извърна осакатеното си лице към нея сякаш можеше да я види.

— Добър вечер и на теб, Парагон — отвърна тя. Опита се да придаде весел тон на гласа си, но корабът я познаваше твърде добре.

— Е, кой от проблемите ни те тормози най-много тази вечер?

Алтея се предаде.

— Гонят ме по петите като глутница джафкащи кучета, корабе. Истината е, че не знам за какво да се тревожа по-напред.

Фигурата изсумтя презрително.

— Тогава ги ритни сякаш наистина са глутница псета и се съсредоточи върху съдбата ни. — Той извъртя брадясалото си лице надалеч от нея, за да се загледа невиждащо в хоризонта. — Кенит — каза с нисък и съдбовен глас. — Отиваме да усмирим пирата и да си върнем обратно всичко, което е наше по право. Нека нищо не застава между нас и тази цел.

Алтея замлъкна стъписано. Никога не го беше чувала да говори така. Първоначално, не беше склонен дори да навлезе повторно във водата. Беше прекарал толкова много години на брега, ослепен и изоставен, че се беше дърпал само при идеята за плаване, камо ли за тръгване на спасителна мисия. Сега говореше сякаш не само бе приел идеята, но и се наслаждаваше на възможността за отмъщение на човека, пленил Вивачия. Той кръстоса мускулестите си ръце на широката си гръд. Ръцете му бяха стиснати в юмруци. Наистина ли беше приел каузата ѝ за своя?

— Не мисли за препятствията, които се намират между настоящия момент и онзи, в който ще се изправим срещу него — с нисък, мек глас каза корабът. — Дълго или кратко, ако се тревожиш на всяка крачка от пътешествието, ще го раздробяваш на парчета до безкрай и всяко едно от тях може да те победи. Мисли само за края.

— Мисля, че ще успеем само ако се подготвим — възрази Алтея.

Парагон поклати глава.

— Научи се да вярваш в успеха си. Ако кажеш, че трябва да сме добри бойци, когато намерим Кенит, в такъв случай го отлагаш дотогава. Бъдете добри бойци сега. Бъдете сега каквото трябва да бъдете, за да успеете на края на пътешествието ни, и когато той дойде, ще откриеш, че е само едно ново начало.

Алтея въздъхна.

— Сега звучиш като Янтар — оплака се тя.

— Не — категорично я опроверга той. — Сега звуча като себе си. Същност, която бях оставил настрана и бях скрил, същността, която възнамерявах отново да бъда някой ден, щом стана готов. Спрях да възнамерявам. Аз съм, сега.

Алтея безмълвно поклати глава. Беше по-лесно да се оправя с Парагон, когато беше намусен. Обичаше го, но не беше като връзката ѝ с Вивачия. Да бъде с Парагон често беше като да се грижи за обичано, но невъзпитано и трудно дете. Понякога просто изискваше твърде много разправии, за да се справи с него. Дори сега, когато, изглежда, се беше съюзил с нея, напрегнатостта му беше плашеща. Настъпи неловко мълчание.

Тя избута тези мисли настрана и опита да се отпусне под плавното движение на кораба и успокояващите нощни звуци. Покоят не продължи дълго.

— Можеш да кажеш „Казах ти“, ако желаеш. — Гласът на Янтар зад нея беше отпаднал и горчив.

Алтея изчака корабния дърводелец да се присъедини към нея на перилата, преди да се реши на предположение.

— Говорила си с капитана относно Лавой и Клеф?

— Да. — Янтар извади кърпичка от джоба си и изтри челото си. — Нищо не постигнах. Единственото, което Брашън каза, беше, че Лавой е първият помощник, Клеф е юнгата и че той няма да се намесва. Не го разбирам.

Лека усмивка изви устата на Алтея.

— Спри да мислиш за него като за Брашън. Ако Брашън беше на улицата и Лавой събореше младо момче на земята, той щеше веднага да скочи. Но не сме на улицата. Ние сме на кораб, а той е капитанът. Не може да застава между първия помощник и екипажа. Ако го направи дори само веднъж, целият екипаж ще загуби уважение към Лавой. Те ще имат безкрайна върволица от оплаквания спрямо него и всеки от тях ще се окаже грижа на капитана. Ще е толкова зает да ги дундурка, че няма да има време да бъде капитан. Обзалагам се, че Брашън не одобрява действията на Лавой повече от теб. Но капитанът знае, че дисциплината на борда трябва да стои по-напред от няколко удара върху гордостта на едно момче.

— Докъде ще позволи на Лавой да стигне? — изръмжа Янтар.

— Това е грижа на капитана, не моя — отвърна Алтея. После добави с крива усмивка: — Аз съм само втори помощник, нали знаеш. — Янтар отново забърсваше чело, а след това и врата си. Алтея попита: — Добре ли си?

— Не — сбито отвърна другата. Не погледна към нея, но Алтея се взираше прямо в профила ѝ. Дори на бледата светлина кожата ѝ изглеждаше бяла и изпъната като платно, с което караше чертите ѝ да изглеждат по-остри. Цветът на лицето на Янтар бе винаги толкова необичаен, че Алтея не можеше да извлече много информация от него, но тази нощ ѝ напомни за стар пергамент. Беше вързала светлокафявата си коса отзад и я бе покрила с кърпа.

Алтея остави тишината да се проточи, докато Янтар не добави неохотно:

— Но не съм и болна. Изпитвам болки от време на време. Температура и изтощение, това е всичко. Ще се оправя. — После, при вида на ужасения поглед на Алтея, добави: — Не е заразно. Ще се отрази само на мен.

— Въпреки това трябва да кажеш на капитана за проблема си. И може би да се ограничиш само до каютата ни, докато премине.

Парагон се намеси тихо и двете се стреснаха.

— Дори слухът за треска и чума на кораба може да изнерви екипажа.

— Мога да си мълча. Съмнявам се, че някой друг, освен вас и Джек, ще забележи болестта ми. Джек я е виждала и преди; няма да я притеснява. — Внезапно се обърна към Алтея и настоя: — Ами ти? Боиш ли се да спиш в близост до мен?

Алтея срещна погледа ѝ през спускащия се мрак.

— Мисля, че ще приема думата ти, че няма от какво да се боя. Но все пак трябва да кажеш на капитана. Може да пренареди задълженията ти, така че да имаш повече време за почивка. — Не добави, че вероятно ще намери начин да я изолира, за да държи болестта ѝ в тайна.

— Капитанът? — Лека усмивка изви устата ѝ. — Наистина ли мислиш за него по този начин през цялото време?

— Той е точно това — сковано отвърна Алтея. Нощем, в малката си койка, определено не мислеше за Брашън като за капитана. През деня обаче трябваше. Нямаше да каже на Янтар колко ѝ беше трудно да запази това разграничение неразмито. Говоренето за него нямаше да го направи по-лесно. По-добре беше да го запази за себе си. С неудобство подозираше, че Парагон знае за истинските ѝ чувства към Брашън. Изчака го да каже нещо ужасно и изобличаващо, но фигурата остана смълчана.

— То е част от същността му — с лекота се съгласи Янтар. — В известно отношение, е най-добрата му част. Мисля, че дълги години е живял, планирайки и мечтаейки за това какво ще бъде, ако е капитан. Мисля, че е страдал под командването на лоши капитани и се е научил добре при други, и сега събира всичко в едно. Той е по-голям щастливец, отколкото осъзнава, щом може да изживее мечтата си. Малко мъже успяват да го постигнат.

— Да постигнат какво? — настоятелно попита Джек, докато се изкачваше и се присъединяваше към тях. Тя се ухили на Алтея и привързано побутна Янтар. Облегна се на парапета и зачовърка зъбите си. Алтея се загледа в нея със завист. Жената излъчваше жизненост и здраве. Беше издължена, добре сложена и въобще не се смущаваше от тялото си — не превързваше гърдите си, нито се притесняваше, че моряшките ѝ панталони достигат едва до коленете ѝ. От вятъра и солената вода дългата ѝ, руса плитка беше раздърпана, с вид на слама, но нея изобщо не я интересуваше. Тя е това, което аз се опитвам да бъда, смутено си помисли Алтея. Жена, която не позволява на пола ѝ да я възпира да живее, както пожелае. Не беше честно. Джек беше отраснала в Шестте херцогства и претендираше за това равенство като нейно рождено право. Вследствие на това, мъжете обикновено ѝ го отстъпваха. Понякога Алтея все още имаше чувството, че се нуждае от нечие разрешение, за да бъде себе си. И мъжете като че ли го усещаха. Нищо не ставаше лесно. Борбата ѝ беше постоянна като дишането.

Джек се надвеси над парапета.

— Добър вечер, Парагон! — А през рамо запита Янтар: — Ще може ли да заема една от тънките ти игли? Имам някои неща за поправяне, а не знам къде е моята.

— Предполагам. Ще дойда след малко и ще ти я дам.

Джек се размърда неспокойно.

— Само ми кажи къде е и аз ще си я взема — предложи тя.

— Използвай моите — намеси се Алтея. — В малката брезентова торбичка, закачени на част от платнище. Има и конец. — Знаеше, че прекомерната нужда от уединение на Янтар важеше и за принадлежностите ѝ.

— Благодаря. Сега, какъв беше този разговор за това какво можели да постигнат малко мъже? — Джек позволи на устната си да се извие и им отправи умозрителен поглед.

— Не каквото си мислиш — търпеливо ѝ отвърна Янтар. — Говорехме за хора, изживяващи мечтите си, и аз казах, че малко имат тази възможност, а още по-малко ѝ се наслаждават. Твърде много от тях откриват, че не са искали точно това, веднъж след като мечтата им вече е изпълнена. Или пък мечтата им е по-голяма от възможностите и всичко приключва горчиво. Но изглежда, при Брашън всичко върви добре. Прави това, което винаги е искал да прави, и го прави добре. Той е чудесен капитан.

— Такъв е — разсъдливо отбеляза Джек. С котешка грация тя се облегна назад по протежение на парапета и замислено се загледа в наизлезлите рано звезди. — И се обзалагам, че върши чудесна работа и на други места.

Джек беше жена с апетит; не за първи път я чуваше да проявява интерес към някой мъж. Животът и правилата на кораба я бяха тласнали към период на въздържание, който си противоречеше с природата ѝ. Макар да не можеше да задоволи нуждите на тялото си, тя развихряше въображението си и често настояваше да сподели мислените си преживявания с Алтея и Янтар. Това беше най-честата тема на разговор в редките нощи, когато се случеше и трите да са по койките си. Джек имаше ироничен хумор относно наблюденията си, а разказите ѝ за отминали провалени връзки често караха другите две жени да припадат от смях. Обикновено Алтея намираше неприличните ѝ размишления, засягащи мъжете моряци, за забавни, но откри, че това не важеше за случаите, в които този мъж беше Брашън. Усети, че се задъхва.

Джек като че ли не беше забелязала скованото ѝ мълчание.

— Някога забелязвали ли сте ръцете на капитана? — зададе им реторичен въпрос Джек. — Има ръцете на мъж, който може да работи… а ние сме го виждали как работи, на плажа. Но сега, след като е капитан, и не е целият в катран и киша, пази ръцете си чисти като на джентълмен. Когато ме докосва мъж, мразя да се чудя къде са били ръцете му и дали ги е измил след това. Мъж с чисти ръце, харесва ми. — Тя се усмихна леко на себе си, като остави мисълта да заглъхне.

— Той е капитанът — възрази Алтея. — Не бива да говорим така за него.

Видя как Янтар трепна съчувствено при тесногръдите ѝ думи. Очакваше Джек да насочи острия си език срещу нея и още повече се боеше, че Парагон ще зададе някакъв въпрос, но жената само се протегна и отбеляза:

— Той няма винаги да бъде капитанът. Или може би аз няма да съм моряк на този кораб завинаги. Във всеки случай, очаквам да дойде време, когато няма да се налага да го наричам „сър“. И щом това време настъпи… — Тя внезапно седна и белите ѝ зъби проблеснаха, щом се ухили. — Е — повдигна вежда, — мисля, че между нас ще се получи. Виждала съм го да ме гледа. На няколко пъти ме похвали, че работя умно. — После добави повече към себе си, отколкото към тях: — На една височина сме. Това ми харесва. Прави много неща толкова по-… удобни.

Алтея не можа да спре думите си.

— Само защото те е похвалил, не значи, че те гледа. Капитанът си е такъв. Разпознава добрата работа, щом я види. После го отбелязва, както би направил, ако види дори намек за лоша работа.

— Разбира се — с лекота се съгласи Джек. — Но трябва да ме е наблюдавал, за да знае, че работя умно. Ако разбираш накъде бия. — Тя отново се надвеси над парапета. — Ти какво мислиш, корабе? Ти и капитан Трел се познавате отдавна. Предполагам, че сте си говорили за много неща. Какво харесва в жените си?

В кратката тишина, последвала въпроса, Алтея замря. Сърцето ѝ спря, дъхът заседна в гърдите ѝ. Какво бе споделил Брашън с Парагон и колко от него щеше да издрънка корабът?

Парагон отново бе сменил настроението си. Явно беше поласкан от вниманието, което жената му оказваше, защото говореше с момчешки глас. Звучеше почти сякаш флиртуваше.

— Брашън? Наистина ли смяташ, че ще говори свободно за тези неща с мен?

Джек завъртя очи.

— Има ли въобще мъж, който да не говори твърде свободно в компанията на други мъже?

— Може би се е изтървавал за някоя и друга история от време на време. — Тонът на кораба беше станал похотлив.

— Ах, така си и мислех. Та. Какво предпочита нашият капитан, корабе? Не. Остави ме да помисля. — Тя плавно се изпъна. — Може би след като винаги хвали екипажа си, че „работи умно и пъргаво“, такива са и предпочитанията му за жена. Някоя, която бързо да се качи по такелажа му и да смъкне платното му…

— Джек! — Алтея не можа да сдържи оскърблението в тона си, но Парагон се намеси.

— Всъщност, Джек, от това, което ми е казвал, предпочита жена, която е по-скоро тиха, отколкото приказлива.

Жената се засмя с лекота на забележката му.

— Но какво се надява да правят тези жени, докато са толкова тихи?

— Джек. — Самотната, тихо изговорена дума съдържаше целия укор на Янтар.

Джек им обърна гръб със смях, а Парагон попита:

— Какво?

— Съжалявам, че прекъсвам кокошарника ви, но капитанът иска да види втория помощник. — Лавой се бе приближил тихо. Джек се изправи, усмивката ѝ изчезна. Янтар се мръщеше мълчаливо насреща му. Алтея се зачуди колко ли беше чул и се смъмри. Не биваше да се разтакава на бака и да говори така свободно с членовете на екипажа, особено на такива теми. Реши да подражава повече на Брашън по отношение на изолирането му от основния екипаж. Малко дистанция спомагаше за запазване на уважението. И въпреки това идеята да накърни приятелството си с Янтар я обезсърчаваше. Тогава наистина щеше да е сама.

Като Брашън.

— Веднага ще докладвам — тихо отвърна на Лавой. Пренебрегна омаловажаващата забележка за „кокошарника“. Той беше първият помощник. Можеше да я мъмри, гълчи и да ѝ се подиграва и част от задълженията ѝ беше да го изтърпи. Беше го направил пред екипажа, което я глождеше, но ако му отвърнеше, само щеше да влоши нещата.

— След като приключиш, се погрижи за Лоп. Момчето ни явно се нуждае от поправка. — Лавой бавно изпука кокалчетата си и устата му се разтегна в усмивка.

Алтея знаеше, че коментарът бе предназначен да подмами Янтар. Поправянето, от което се нуждаеше Лоп, беше в резултат на юмруците на Лавой. Първият помощник бе разбрал за неодобрението на Янтар към насилието. Все още не си беше намерил повод да насочи нрава си към Джек или към корабния дърводелец, но явно се наслаждаваше на реакциите ѝ спрямо боя, който налагаше на другите членове на екипажа. Със свито сърце Алтея си пожела Янтар да не беше толкова горда. Ако просто наведеше съвсем малко глава пред Лавой, той щеше да е доволен. Тя се притесняваше какво щеше да излезе от тази напечена ситуация.

Лавой зае мястото на Алтея до парапета, при което Янтар леко се отдръпна. Джек приглушено пожела на Парагон „Лека нощ, корабе“ и бавно и тихо се отдалечи. Алтея знаеше, че трябва да побърза да се отзове на Брашъновия призив, но не ѝ се искаше да оставя Янтар и Лавой сами в такава близост. Ако нещо се случеше, щеше да е думата на майсторката срещу неговата. А заявеше ли първият помощник, че нещо е така, думата на обикновения моряк не значеше нищо.

Алтея каза стегнато:

— Дърводелецо, искам резето на вратата ми да бъде поправено тази вечер. Малките проблеми трябва да се оправят в спокойните периоди, за да не станат големи проблеми по време на буря.

Янтар я стрелна с поглед. Именно тя бе отбелязала, че вратата не се затваря плътно, а хлопа по райбера. Алтея ѝ бе отвърнала с вдигане на раменете.

— Ще се погрижа — мрачно обеща Янтар. Алтея се застоя още малко, като ѝ се искаше майсторката да приеме извинението, за да се махне от Лавой. Но тя не го направи и Алтея нямаше как да я принуди, без да възпламени тлеещото напрежение. Тя неохотно ги остави.

Каютата на капитана се намираше на кърмата на кораба. Алтея почука предвидливо и изчака тихата му покана да влезе. Парагон беше построен с идеята, че капитанът ще бъде и собственикът на кораба или поне член на семейството. Повечето моряци се задоволяваха с по един хамак, опънат където намереха под главната палуба. Брашън обаче имаше стая с врата, заковано за пода легло, маса и бюро за картите, както и прозорци, които гледаха към корабния килватер. Посрещнаха я мека жълта светлина от лампата, силно ухание и топли тонове на полирано дърво.

Брашън вдигна поглед от картите към нея. Пред него, върху парчета от платно, бяха разстлани първоначалните му скици, както и опитите на Алтея да оформи картите му върху пергамент. Изглеждаше изморен и много по-стар от годините си. Попареното му от змийската отрова лице се беше обелило и сега чертите върху лицето, бузите и около носа се виждаха още по-ясно. Част от веждите му също си беше отишла — дупките в гъстотата им го караха да изглежда някак изненадан. Тя беше благодарна, че пръските от парещата отрова не бяха засегнали тъмните му очи.

— Е? — ненадейно попита Брашън и тя осъзна, че се е вторачила в него.

— Ти ме повика — отбеляза Алтея, думите ѝ бяха почти остри заради неудобството ѝ. Капитанът докосна косата си сякаш подозираше, че нещо не е наред. Изглеждаше разтърсен от прямотата ѝ.

— Повикал съм те. Да, така е. Имах малък разговор с Лавой. Той сподели няколко идеи. Някои от тях изглеждат полезни, но се притеснявам да не се опитва да ме подмами към действие, за което после да съжалявам. Питам се: колко добре познавам този мъж? Способен ли е на измама, дори… — Изправи се в стола си като че изведнъж беше решил, че говори твърде свободно. — Искам мнението ти относно управлението на кораба в последно време.

— От нападението на змията насам? — ненужно попита Алтея. Тя и Брашън бяха стояли рамо до рамо, за да прогонят змията, и в резултат бе настъпила внезапна промяна във властта. Уважението на мъжете към нея бе нараснало и ѝ се струваше, че Лавой не одобрява. Опита се да оформи думите си така, че да не звучи сякаш критикува първия помощник. Пое си дъх. — Откакто змията атакува, моята част от командването върви доста по-леко. Моряците ми се подчиняват напълно и пъргаво. Смятам, че спечелих сърцата им, както и предаността им. — Пое нов дъх и прекрачи границата. — Въпреки това, от тогава насам, първият помощник реши да затегне дисциплината. Донякъде е разбираемо. Мъжете не реагираха подобаващо по време на нападението. Някои не се подчиниха; малцина скочиха да ни помогнат.

Брашън се намръщи и отвърна:

— Аз самият забелязах, че Лавой не дойде да ни помогне. Вахтата му беше започнала отдавна и той беше на палубата, но въпреки това изобщо не ни съдейства. — Алтея почувства как стомахът ѝ се надигна нервно. Трябваше да го е забелязала. Лавой беше стоял настрана, докато двамата с Брашън се бяха били със змията. По онова време беше изглеждало някак естествено точно те да се опълчат на съществото. Замисли се дали зад отсъствието на Лавой се криеше нещо друго, освен страх. Дали се беше надявал, че тя, Брашън или може би и двамата щяха да бъдат убити? Надяваше ли се да наследи командването на кораба? Ако беше така, какво щеше да се случи с първоначалната им мисия? Брашън отново бе стихнал, за да я остави да помисли.

Тя пое дъх.

— От нападението насам първият помощник затегна дисциплината, но не по равно. Някои мъже, изглежда, биват набелязвани несправедливо. Лоп например. Клеф.

Брашън я наблюдаваше внимателно, докато отбелязваше:

— Не съм очаквал от теб да проявиш някакво съчувствие към Лоп, предвид че той не направи нищо, за да ти помогне, когато Арту те нападна.

Алтея поклати глава почти гневно.

— Никой не биваше да очаква това от него — обяви тя. — В някои отношения мъжът е полуидиот. Дай му насоки, кажи му какво да прави и той се справя достатъчно добре. Беше разстроен, когато Арту… Когато отблъсквах Арту, Лоп подскачаше насам-натам, удряше се в гърдите и се укоряваше. Наистина не знаеше какво да направи. Арту беше другар, а аз — вторият помощник, и той не знаеше кого да избере. Но на палубата, когато змията атакува, помня, че той имаше достатъчно кураж да хвърли по създанието кофа и после да извлече Хаф в безопасност. Ако не бяха неговите действия, щяхме да сме с едни ръце по-малко. Той не е умен, никак даже. Но е добър моряк, ако не го тласкаме отвъд възможностите му.

— И ти смяташ, че Лавой е тласнал Лоп отвъд възможностите му?

— Лоп е в центъра на шегите на мъжете. Това се очаква и докато не стига твърде далеч, изглежда, че Лоп се радва на вниманието. Но когато Лавой се присъедини, играта загрубява. И става по-опасна. Лавой ми каза да отида да поправя Лоп, след като приключиш разговора с мен. В рамките на няколко дни това е вторият път, в който се нуждае от превързване. Подмамват го да прави опасни и глупави неща. Щом нещо не е както трябва и Лавой набеди за него Лоп, никой от другарите му не поема дори част от вината. Това не е добре за екипажа. Разединява сплотеността им точно когато имаме нужда да я градим.

Брашън кимаше мрачно.

— Наблюдавала ли си поведението на Лавой с робите, които освободихме от Бингтаун? — тихо попита той.

Въпросът я разтърси. Остана смълчана за момент, прехвърляйки последните няколко дни в главата си.

— Отнася се добре с тях — каза накрая. — Никога не съм го виждала да насочва гнева си към тях. Не ги меша с останалата част от екипажа толкова, колкото би могъл. Някои от тях като че ли имат голям потенциал. Харг и Китл отричат, но вярвам, че са работили на палуба и преди. Някои от другите имат белези и държание на мъже, запознати с оръжията. Най-добрите ни стрелци са с татуирани лица. Въпреки това всеки от тях се кълне, че е син на търговец или продавач, невинен обитател на Пиратските острови, заловен от търговците на роби. Те са ценни допълнения към екипажа, но странят от нас. Мисля, че в дългосрочен план трябва да накараме другите да ги приемат като обикновени моряци, за да…

— И подозираш, че той не само им позволява да странят от другите, но и изглежда, ги окуражава по начина, по който разпределя работата?

Тя се зачуди какво намекваше Брашън?

— Възможно е. — Пое си дъх. — Лавой като че ли използва Харг и Китл почти както един капитан би използвал първия и втория си помощник, за да ръководи вахтата си. Понякога изглежда сякаш бившите роби са отделен, самостоятелен екипаж на кораба. — И с неудобство отбеляза: — И тази липса на възприемане като че ли важи и за двете страни. Не само нашите палубни стъргалки не приемат бившите роби. Татуираните са също толкова склонни да не общуват с тях.

Брашън се облегна назад в стола си.

— Те бяха роби в Бингтаун. Повечето са станали такива, защото са били заловени в градовете на Пиратските острови. Бяха склонни да рискуват всичко и да избягат от Бингтаун на борда на Парагон, защото им предоставихме възможност да се върнат у дома. Докато се подготвяхме за отплаване, бях склонен да им дам това, в замяна на службата им на кораба. Вече не съм сигурен, че сделката беше добра. Човек, хванат на Пиратските острови, за да бъде продаден като роб, най-вероятно е пират. Или поне изпитва симпатии към пиратите.

— Вероятно — неохотно се съгласи тя. — И все пак трябва да изпитват някаква преданост към нас заради това, че им помогнахме да избегнат робския живот.

Капитанът сви рамене.

— Може би. Трудно е да се каже. Подозирам, че предаността, която изпитват в момента, е по-скоро към Лавой, отколкото към мен или теб. Или към Парагон. — Той измести стола си. — Това е предложението на Лавой: според него, докато навлизаме във водите на Пиратските острови, ще имаме по-добри шансове да се приближим, ако самите ние се престорим на пирати. Татуираните му моряци щели да ни придадат правдоподобност и да ни научат на пиратските привички. Намеква, че някои от тях дори познават островите. Можем да продължим като пиратски съд.

— Какво? — Алтея беше скептично настроена. — Как?

— Ще си измислим знаме. Ще превземем един-два кораба, за да тренираме уменията си в битка, както казва Лавой. После акостираме в някой от по-малките пиратски градове, с плячка и трофеи, и с широки пръсти, и започваме да разпространяваме, че искаме да следваме Кенит. От известно време този Кенит се е провъзгласил за кандидат за крал на пиратите. Последното, което чух, беше, че събира последователи. Ако се престорим, че искаме да сме част от тези последователи, може да успеем да се доближим до него и да определим положението на Вивачия, преди да действаме.

Алтея пренебрегна възмущението си и с усилие обмисли идеята. Най-голямото преимущество беше, че ако успееха да се приближат до Кенит, можеха да разберат колко от екипажа на Вивачия беше оцелял. Ако имаше оцелели.

— Но лесно можем да се озовем в крепост, в която, дори да надвием Кенит и екипажа му, няма да имаме възможност да избягаме. Идеята има и други два големи недостатъка. Първият е, че Парагон е жив кораб. Как Лавой смята да скрием това? Другият е, че ще се наложи да убиваме само за да се упражняваме да се бием. Ще трябва да нападнем някои малки търговски съдове, да убием екипажа, да откраднем товара им… Как въобще може да си го помисли?

— Можем да нападнем робски кораб.

Това я накара да замълчи. Тя изучи лицето му. Беше сериозен. Посрещна удивеното ѝ мълчание с изморен поглед.

— Не разполагаме с друга стратегия. Продължавам да се опитвам да съставя план как да открием Вивачия тайно, след което да я последваме и да нападнем Кенит, когато най-малко го очаква. Нищо не мога да измисля. А и смятам, че ако Кенит държи част от оригиналния екипаж на кораба, по-скоро ще ги екзекутира, отколкото да ни позволи да ги спасим.

— Мислех, че ще се опитаме първо да преговаряме. Да предложим откуп за оцелелите и кораба.

Дори на самата нея думите ѝ прозвучаха детински и наивно. Сумата, която семейството ѝ бе успяло да събере преди отплаването на Парагон, нямаше да е достатъчна за откуп на обикновен кораб, камо ли на жив. Алтея бе избутала тази мисъл на заден план, като си мислеше, че ще преговарят с Кенит и ще му обещаят по-голяма сума, след като Вивачия бъде върната в Бингтаун. Повечето пирати искаха именно откуп; това беше в основата на пиратството.

Само че Кенит не беше като повечето пирати. Всички бяха чували историите за него. Залавяше поробители, убиваше екипажите и освобождаваше товара. Заловените кораби ставаха пиратски съдове, често управлявани от хората, представлявали товар на борда им. На свой ред тези кораби ловяха поробители. Истината беше, че ако Вивачия не беше замесена, Алтея щеше да аплодира усилията на Кенит да избави Прокълнатите брегове от робството. Щеше да е доволна да види търговията с роби на Калсид задушена на Пиратските острови. Но мъжът на сестра ѝ бе превърнал семейния им кораб в робски и Кенит я беше пленил. Желанието на Алтея да си върне Вивачия бе толкова силно, че беше като постоянен бодеж в сърцето ѝ.

— Виждаш ли — тихо потвърди Брашън. Беше наблюдавал лицето ѝ. Тя сведе очи от погледа му, внезапно засрамена, че той можеше да чете мислите ѝ толкова лесно. — Рано или късно ще се стигне до кръвопролитие. Можем да превземем малък поробител. Не е нужно да убиваме екипажа. Ако се предадат, можем да ги свалим на корабните лодки и да ги оставим на течението. После можем да заведем кораба в някой пиратски град и да освободим товара му, точно като Кенит. Може да ни спечели доверието на хората от Пиратските острови. Може да ни осигури информацията, която ни е нужна, за да открием Вивачия. — Изведнъж звучеше несигурен. Черните очи, които я гледаха, бяха почти измъчени.

Беше озадачена.

— Искаш разрешението ми?

Той се намръщи. Измина един момент, преди да отговори.

— Неловко е — меко потвърди той. — Аз съм капитанът на Парагон. Но Вивачия е твоят семеен кораб. Семейството ти финансира тази експедиция. Вярвам, че относно някои решения имаш правото да се изкажеш като нещо повече от втория помощник. — Той седна обратно в стола си и захапа кокалчетата си за момент. После отново вдигна поглед към нея. — Е, Алтея. Какво мислиш?

Начинът, по който произнесе името ѝ, внезапно смени целия тон на разговора. Той посочи към един стол и тя бавно седна. Самият той стана и прекоси стаята. Завърна се до масата, като носеше бутилка ром и две чаши. Наля по малко във всяка. Погледна към нея и се усмихна, докато сядаше на стола си. Постави едната чаша пред нея. Тя гледаше чистите му ръце и се опита да задържи мисълта си върху разговора. Какво мислеше? Отвърна бавно:

— Не знам какво мисля. Предполагам съм поверила всичко на теб. Ти си капитанът, не аз. — Опита се да пусне забележката леко, но тя излезе почти като обвинение. Отпи глътка ром.

Брашън скръсти ръце и леко се облегна назад.

— О, знам го много добре — промълви той. Повдигна чашата си.

Тя смени темата.

— А трябва да вземем предвид и Парагон. Познаваме омразата му към пиратите. Как би се почувствал той?

Брашън издаде нисък, гърлен звук и рязко свали чашата си с ром.

— Това е най-странният обрат от всички. Лавой твърди, че корабът ще приветства идеята.

Алтея беше скептична.

— Откъде знае? Да не би вече да е говорил с Парагон за това? — В нея припламна гняв. — Как смее? Последното, което ни трябва, е да вкарва такива мисли в главата на Парагон.

Той се приведе над масата към нея.

— Твърди, че Парагон е отворил дума за това. Казва, че пушил една вечер на носа и фигурата го запитала дали някога е обмислял да стане пират. Оттам дошла идеята, че най-безопасно би било да навлезе в пиратско пристанище като пиратски съд. И Парагон се хвалел, че знае много тайни пътища сред Пиратските острови. Или поне така твърди Лавой.

— Питал ли си Парагон?

Брашън поклати глава.

— Боях се да повдигна въпроса. Така може да реши, че го одобрявам. И щеше да насочи цялата си енергия натам. Или да реши, че не го одобрявам, в който случай може да реши да настоява за това само за да докаже, че може. Знаеш какъв може да бъде. Не исках да изложа идеята, преди всички да сме съгласни с нея. Ако дори само я спомена, може да възприеме пиратството като единствения възможен вариант за действие.

— Чудя се дали това вече не е сторено — разсъди Алтея. Ромът заформяше малко, топло кълбо в корема ѝ. — Напоследък Парагон е много странен.

— Че кога не е бил странен? — иронично попита Брашън.

— Това е различно. Странен е по един злокобен начин. Говори за срещата ни с Кенит като за наша съдба. И казва, че нищо не бива да ни спре да я изпълним.

— А ти не си съгласна? — осведоми се Брашън.

— Не знам за частта със съдбата. Брашън, ако попаднем на Вивачия, докато на борда ѝ е само котвената вахта, и си я откраднем обратно, ще съм доволна. Единственото, което искам, е кораба си и екипажа ѝ, ако някой от тях е оцелял. Нямам желание за повече битки и кръв, отколкото е необходимо.

— Нито пък аз — тихо отвърна Брашън. Доля по още малко ром във всяка чаша. — Но не мисля, че ще си върнем Вивачия без някое от двете. Трябва да се подготвим за тази възможност.

— Знам — неохотно се съгласи тя, но се зачуди дали наистина е така. Никога не бе участвала в каквато и да е битка. Няколко кръчмарски сбивания — това беше целият ѝ опит със свадите. Не можеше да си се представи с меч в ръка, биеща се да освободи Вивачия. Можеше да отвърне, ако някой я нападнеше. Толкова поне се познаваше. Но можеше ли да се прехвърли на друга палуба, да размаха острие, да убие мъже, които никога не бе виждала? Докато седеше в топлата и уютна каюта с Брашън, се съмняваше. Това не беше Търговският начин. Беше възпитана да преговаря за онова, което иска. Но едно нещо ѝ беше ясно. Искаше да си върне Вивачия. Искаше го страшно много. Може би щом видеше обичния си кораб в чужди ръце, гневът и яростта щяха да я отрезвят. Може би тогава щеше да убива.

— Е? — попита Брашън и тя осъзна, че се е втренчила покрай него, през кърмовия прозорец към дантелените краища на килватера. Върна погледа си върху неговия. Пръстите ѝ си играеха с чашата; тя попита:

— Какво?

— Ще ставаме ли пирати? Или поне ще се представяме ли за пирати?

Умът ѝ запрепуска в безнадеждни кръгове.

— Ти си капитанът — каза накрая. — Мисля, че ти трябва да решиш.

Той замълча за момент. После се ухили.

— Признавам, че идеята донякъде ме привлича. Мислил съм по въпроса. Какво ще кажеш за знаме — червена морска змия на син фон?

Алтея сгримасничи.

— Не звучи много късметлийско. Но е плашещо.

— Точно плашещо искаме да бъде. И това беше най-страшната емблема, която успях да измисля, право от кошмарите ми. Що се отнася до късмета, боя се, че ще трябва сами да си го направим.

— Както винаги. Ще преследваме само поробители, нали?

За момент лицето му стана сериозно. После част от предишната му усмивка блесна в очите му.

— Може би няма да се наложи да преследваме каквото и да е. Можем да направим да изглежда сякаш сме го правили… или че имаме такова намерение. Какво ще кажеш за малко актьорска игра? Мисля, че аз трябва да съм недоволен по-малък син от Бингтаун, може би нещо като конте. Джентълмен, дошъл на юг, за да се забърка в пиратство и политика. Какво мислиш?

Алтея се засмя с глас. Ромът се разгръщаше в корема ѝ, разливайки топлина по цялото ѝ тяло.

— Мисля, че това твърде много ще ти се услади, Брашън. Ами аз? Как ще обясниш, че част от екипажа на бингтаунски съд са жени?

— Може да си моята прекрасна пленница, като в менестрелска история. Дъщерята на Търговец, взета за заложник и държана за откуп. — Хвърли ѝ кос поглед. — Вероятно ще помогне за репутацията ми на дързък пират. Може да кажем, че Парагон е бил семейният ти кораб, за да обясним присъствието на жив кораб.

— Това е твърде драматично — меко възрази Алтея. Очите му искряха. Ромът се отразяваше и на двама им, реши тя. Точно когато се опасяваше, че сърцето ѝ ще надвие разума, лицето му внезапно стана мрачно.

— Стига да успеем да изиграем такъв романтичен фарс и да си върнем Вивачия. В действителност, да играя пират ще бъде доста по-кърваво и безпощадно. Боя се, че няма да се наслаждавам толкова, колкото Лавой. Или Парагон. — Поклати глава. — И двамата имат склонност към… Как да го нарека? Чисто и просто низост. Понякога така ми се струва. Ако им се позволи такова поведение, подозирам, че и двамата ще се потопят в зверства, които аз или ти бихме намерили за немислими.

— Парагон? — попита Алтея. В гласа ѝ се долавяше скептицизъм, но по гръбнака ѝ премина малка тръпка на убеденост.

— Парагон — потвърди Брашън. — Двамата с Лавой може да са много лоша комбинация. Бих искал да им попреча да се сближат, ако е възможно.

Ненадейно почукване на вратата ги накара да подскочат.

— Кой е? — грубо попита Брашън.

— Лавой, сър.

— Влез.

Алтея скочи на крака, щом първият помощник влезе. Бързият му поглед обхвана бутилката ром и чашите на масата. Алтея се опита да не изглежда стъписана или виновна, но насоченият към нея поглед ясно показваше подозренията му. Сарказмът, с който се обърна към Брашън, бе на крачка от неподчинението.

— Съжалявам, че ви прекъсвам двамцата, но има корабни работи, които изискват внимание. Дърводелката е в безсъзнание на бака. Реших, че ще искате да знаете.

— Какво стана? — настоя Алтея, без да се замисли.

Устата на Лавой се изви презрително.

— Докладвам на капитана, моряко.

— Именно. — Гласът на Брашън беше студен. — Заеми се с това. Алтея, иди се погрижи за дърводелката. Лавой, какво стана?

— Проклет да съм, ако знам. — Едрият мъж сви объркано рамене. — Просто я намерих там и реших, че ще искаш да знаеш.

Нямаше време да му се противопоставя, нито беше подходящият момент да уведомява Брашън, че беше оставила двамата сами. Сърцето ѝ се беше качило в гърлото, докато тичаше забързано да види какво бе причинил Лавой на Янтар.

Глава шеста

Независима жена

От облачното небе се сипеше ситен дъжд. Водата капеше неспирно от храстите в градината. Мокри кафяви листа покриваха подгизналите тревни площи. Серила пусна дантеления край на завесата. Обърна се с лице към стаята. Сивотата на деня се бе просмукала и вътре в къщата и Серила се почувства измръзнала и стара в прегръдката ѝ. Бе заповядала завесите да бъдат спуснати и да се накладе огън в опит да затопли стаята. Вместо да се почувства по-уютно, тя беше потисната и като че в капан. Зимата се прокрадваше в Бингтаун. Тя потръпна. Зимата винаги беше най-малкото неприятен сезон. Тази година беше и период на безредие и несигурност.

Вчера, под закрилата на тежка стража, Серила бе тръгнала от имението Рестарт към Бингтаун. Бе заповядала на мъжете да прекарат каретата през града, покрай стария пазар и кейовете. Навсякъде беше видяла разрушение и занемареност. Напразно бе търсила признаци на съвземане и възстановяване сред разрушения град. Изгорените къщи и магазини отдаваха неизветряващата си миризма на покруса. Кейовете завършваха с овъглени езици от дърво. От мрачните води на пристанището стърчаха две мачти. Хората по улиците бяха закачулени и с наметала срещу хладността на деня, всички забързани нанякъде. Отвръщаха очи от каретата ѝ, докато преминаваше. Дори улиците, по които патрулираха остатъците от градската стража, изглеждаха настръхнали и потиснати.

Ярките магазини за чай и преуспяващите търговски компании вече ги нямаше. Бляскавият, зает Бингтаун, който бе подминала при първото си пътуване до къщата на Давад Рестарт, бе умрял, оставил този миризлив, разхвърлян труп. Дъждовната улица беше редица от заковани витрини и изоставени помещения. Малкото места, които бяха отворени за търговия, имаха предпазлив, угрижен вид. На три пъти каретата ѝ трябваше да обръща заради прегради от отломки.

Беше планувала да намери продавачи и съседи, опитващи се да възстановят града. Беше си представяла как слиза от каретата си, за да поздрави и похвали усилията им. Те трябваше да я поканят в борещите се да оцелеят магазини или да я осведомят за плановете си относно реконструкцията. Тя щеше да поздрави упоритостта им, а те щяха да са поласкани от посещението ѝ. Планът ѝ беше да спечели предаността и любовта им. Вместо това беше видяла само забързани бежанци, намусени и дръпнати. Никой дори не я беше поздравил. Беше се върнала в къщата на Давад и просто се беше отправила към леглото си. Нямаше апетит за вечеря.

Почувства се излъгана. Бингтаун беше бляскавото бижу, което винаги си беше обещавала, че ще притежава. Беше стигнала толкова далеч и бе изтърпяла толкова много само за да го задържи за толкова кратко. Сякаш съдбата не ѝ позволяваше никаква радост — в момента, в който изглеждаше, че ще постигне целта си, градът се бе саморазрушил. Част от нея искаше просто да се признае за победена, да се качи на някой кораб и да се върне в Джамаилия.

Но вече нямаше кораби, които да плават безопасно до Джамаилия. Калсидците причакваха всеки кораб, който се опиташе да влезе или излезе от бингтаунското пристанище. Дори някак да успееше да стигне до Джамаилия, как щяха да я посрещнат? Заговорът срещу сатрапа водеше началото си от Джамаилия. Щяха да гледат на нея като на свидетел и заплаха. Някой щеше да намери начин да я премахне. Бе била подозрителна още от времето, когато сатрапът бе предложил да напусне Джамаилия на тази екскурзия до Бингтаун, след което да посети Калсид. Благородниците и съветниците му трябваше да протестират горещо на подобен ход; беше рядкост властващият сатрап да пътува толкова далече отвъд границите на Джамаилия. Вместо протести обаче, той бе получил окуражаване. Тя въздъхна. Същите психопати, които тъй млад го бяха научили на удоволствията на плътта, виното и упойващите билки, го бяха окуражили да остави управлението на земите си изцяло на тях, докато пътува през враждебни води под опеката на съмнителни съюзници. Лековерен и мързелив, той се бе хванал на въдицата. Привлечен от поканите на калсидските си „съюзници“, обещаните екзотични опиати и още по-екзотичните плътски удоволствия, той беше отведен надалеч от трона си, като дете, прикоткано с бонбони и играчки. „Най-верните“ му последователи, винаги окуражавали го да получава всичко, което иска, бяха постъпили така, за да го свалят от трона.

Разтърси я внезапно прозрение. Тя не се интересуваше особено какво ще стане със сатрапа или авторитета му в Джамаилия. Искаше единствено да запази властта му в Бингтаун, за да може да си я присвои. Това означаваше да разкрие кой в Бингтаун беше склонен да подпомогне свалянето му. Същите хора щяха да се опитат да премахнат и нея от длъжност.

За един кратък момент ѝ се прииска да бе учила повече за Калсид. Имаше писма в кабинета на калсидския капитан, написани с джамаилски букви, но на калсидски. Беше разпознала имената на двама от висшите джамаилски благородници и отбелязани парични суми. Тогава беше почувствала, че държи в ръцете си наченките на заговор. За какво беше платено на калсидците? Или те бяха тези, които бяха платили? Ако беше успяла да прочете тези писма, докато капитанът я бе държал като затворничка… Срамът прекъсна мисълта ѝ.

Мразеше какво ѝ бяха причинили тези дни на затворничество и насилие. Бяха я променили необратимо, по начин, който тя презираше. Не можеше да забрави, че калсидският капитан беше притежавал контрол над живота и смъртта ѝ. Не можеше да забрави, че сатрапът — този момчешки на вид, разглезен, егоистичен сатрап, беше имал властта да я постави в такова положение. Бе изменило завинаги представата ѝ за самата нея. Беше я накарало да признае степента, в която мъжете имаха власт над нея. Е, сега тя имаше власт и докато я пазеше добре, щеше да е в безопасност. Никой мъж нямаше да може да наложи волята си върху нея, никога повече. Разполагаше със силата на високопоставената си позиция. Тя щеше да я предпази. Трябваше да я задържи на всяка цена.

И все пак, за властта си имаше цена.

Тя отново повдигна края на завесата и надникна навън. Дори тук, в Бингтаун, не беше защитена от опити за убийство. Знаеше го. Никога не излизаше без придружител. Не вечеряше сама и винаги се уверяваше, че най-напред се сервира на гостите ѝ и после на нея, при това от същите гозби, от които щеше да опитва и тя. Ако успееха да я убият, поне нямаше да умре сама. Но нямаше да го позволи, както нямаше да позволи да ѝ изтръгнат влиянието, което така усилено се бе борила да си осигури. С такава власт идваха и опасности, но тя щеше да ги преодолее. Можеше да държи сатрапа изолиран и неспособен да комуникира. За негово собствено добро, разбира се. Позволи си лека усмивка. Искаше ѝ се да не го бяха отвеждали толкова далеч. Ако беше в Бингтаун, щеше да се погрижи да получи упойващите билки и блага, които щяха да го държат лесно управляем. Можеше да намери начин да го отдели от Кеки. Да го убеди, че щеше да постъпи мъдро, ако се покрие и я остави да движи нещата.

Дискретно почукване на вратата прекъсна мислите ѝ. Тя отново пусна завесата и се обърна към стаята.

— Влез.

Слугинята имаше татуирано лице. Серила беше отвратена от татуировката, разпростряла се зеленеещо върху бузата на жената. Отказваше да я гледа повече от необходимото. Не би я задържала, но беше единствената прислужница, обучена в джамаилските порядки, която бе успяла да намери.

— Какво има? — попита, докато жената правеше реверанс.

— Търговката Вестрит желае да говори с вас, съветничке Серила.

— Пусни я да влезе — вяло отвърна Серила. Настроението ѝ помръкна още повече. Знаеше, че е постъпила правилно да държи жената наблизо, където можеше да я наблюдава. Дори Род Каерн се беше съгласил с това. Серила беше толкова доволна от себе си, когато се бе сетила за тази хитрост. На тайна среща водачите на Търговския съвет се бяха ужасили от искането ѝ Роника Вестрит да бъде заловена. Дори в такива времена като сегашните, те отказваха да прозрат мъдростта на една такава постъпка и мисълта за тази съпротива я караше да скърца със зъби. Беше ѝ показала границите на властта ѝ над тях.

Но в замяна, тя бе демонстрирала на Съвета собствената си находчивост. Умело отправена молба бе призовала Търговката да бъде гост на Серила в имението на Рестарт. Привидно, Роника трябваше да помогне на Серила да прегледа всички документи на Рестарт не само за да докаже невинността на Давад, но и своята собствена. След известно колебание Роника се бе съгласила. Първоначално Серила беше доволна от себе си. След като Роника Вестрит живееше под покрива ѝ, задачата на Род да я шпионира ставаше много по-проста. Скоро щеше да открие кой ѝ беше съучастник. Но си имаше цена за тази тактика. Да знае, че Търговката е наблизо, беше като да имаш змия в леглото си. Да осъзнаваш опасността не означаваше непременно, че си я обезвредил.

В деня, в който Роника пристигна, Серила беше сигурна в победата си. Жената не донесе никакви вещи, освен вързопите, които тя и прислужницата ѝ носеха. Слугинята ѝ беше татуирана бивша робиня, която се отнасяше с Търговката почти сякаш бяха равни. Жената Вестрит имаше малко дрехи и никакви бижута. Бе изглеждала толкова обикновена онази вечер, докато се хранеше в края на масата на Серила, че съветничката се бе почувствала тържествуващо. Това жалко създание не беше заплаха — щеше да се превърне в символ на нейната щедрост. И в крайна сметка жената щеше да се изпусне и да издаде приятелите си заговорници. Винаги, когато излизаше от къщата, Род я следваше.

Въпреки всичко, след като се бе нанесла в старата спалня на Давад, Роника не бе оставила на Серила нито ден покой. Беше като жужащо насекомо в ухото ѝ. Точно когато Серила трябваше да насочи усилията си към укрепването на властта си, Роника я разсейваше на всяка крачка. Какво правеше относно разчистването на потъналите кораби в пристанището? Имаше ли някакви вести за помощ от Джамаилия? Беше ли изпратила птица до Калсид, за да възрази на тези военни действия? Беше ли опитала да спечели подкрепата на народа на Трите кораба, за да обхождат улиците нощем? Вероятно ако на бившите роби се предложеше работа със заплащане, те щяха да престанат да беснеят на плячкосващи групи. Защо Серила не бе подтикнала бингтаунския Съвет да се събере и отново да поеме контрол над града? Всеки ден Роника я притискаше с такива въпроси. В добавка, при всяка възможност ѝ напомняше, че беше чужденка. В случаите, в които Серила пренебрегнеше другите ѝ изисквания, Роника се връщаше с досадна упоритост, за да настоява, че Давад не бил предател и че Серила няма права над този имот. Изглежда, жената изобщо не я уважаваше, камо ли пък да ѝ окаже учтивостта, полагаща ѝ се като съветничка на сатрапа.

Това я глождеше още повече, тъй като Серила не беше сигурна в позицията си, за да се позове на властта си и да притисне Търговката. Твърде често се поддаваше на заяждането ѝ; първо, да погребе Давад, после, да отстъпи част от овощната градина на племенницата на предателя. Повече нямаше да ѝ се дава. Това само я окуражаваше.

Род ѝ беше докладвал как прекарва сутрините си. Въпреки опасностите по улиците, Роника Вестрит и прислужницата ѝ излизаха всеки ден, за да обикалят пеша по домовете на Търговците в опит да ги убедят да се съберат. Род бе докладвал, че често я отпращат и се отнасят с нея безцеремонно, но тя беше настоятелна. Като дъжд върху камък, помисли си Серила, бе омаломощила най-силното сърце. Тази вечер щеше да спечели най-големия си триумф. Съветът щеше да заседава.

Ако Търговците се вслушаха в Роника и решаха, че Давад никога не е допускал грешка, това силно щеше да накърни властта на Серила. Ако Съветът решеше, че племенницата му трябва да наследи имота, щеше да ѝ се наложи да се изнесе от имението и да помоли за гостоприемството на друг Търговец. Щеше да изгуби уединението и независимостта си. Не можеше да позволи това да се случи.

Серила се бе противопоставила на събирането на Съвета внимателно, но твърдо, като им съобщи, че е твърде рано, че не е безопасно за Търговците да се събират на едно място, където можеха да ги нападнат; ала те вече не я слушаха.

Серила се нуждаеше единствено от време; време, за да затвърди връзките си, да узнае кой можеше да бъде убеден с ласкателство и кой с предложения за титли и земя. Времето можеше да ѝ изпрати още някоя птица с вести от Джамаилия. Един Търговец ѝ беше донесъл писмо от свой съдружник в Джамаилия. Слуховете за смъртта на сатрапа бяха достигнали града и бунтовете бяха неизбежни. Можеше ли сатрапът да изпрати официално послание, със собствения си почерк, за да обезвреди опасния слух?

Бе изпратила птица с отговор, в който уверяваше, че слухът е грешен, и със запитването кой бе получил съобщението за смъртта на сатрапа и от кого. Съмняваше се, че ще получи отговор. Какво друго можеше да направи? Ако имаше само още ден, още седмица. Още малко време и беше убедена, че щеше да овладее Съвета. Тогава, с помощта на превъзхождащото си образование, опит в политиката и познанието си относно дипломацията, можеше да ги поведе към мир. Щеше да ги накара да прозрат какви компромиси трябва да приемат. Можеше да обедини всички хора в Бингтаун и от тази позиция да преговаря с калсидците. Това щеше да утвърди пред всички властта ѝ в Бингтаун. Нуждаеше се единствено от време, а Роника ѝ го отнемаше.

Роника Вестрит нахлу в стаята. Носеше счетоводна книга под мишница.

— Добро утро — бодро поздрави жената. Изпроводи с поглед излизащата прислужница. — Няма ли да е много по-лесно да съобщавам за присъствието си сама, вместо да търся прислужницата, за да почука на врата и да обяви името ми?

— Ще е по-лесно, но не и по-уместно — студено отбеляза Серила.

— Вече си в Бингтаун — с невъзмутим глас отвърна Роника. — Тук не вярваме в губенето на време само за да впечатлим другите. — Говореше сякаш обучаваше непокорна дъщеря в обноски. Без да поиска разрешение, отиде до бюрото и отвори книгата, която бе донесла. — Мисля, че намерих нещо, което може да те заинтригува.

Серила отиде до огъня.

— Съмнявам се — измърмори кисело. Роника се стараеше твърде много да открие доказателство. Постоянните ѝ тактики да подведе Серила бяха досадни и караха собствената ѝ измама да изтънява.

— Толкова бързо ли се изморяваш да си играеш на сатрап? — студено попита Роника. — Или смяташ, че така трябва да се държи един владетел.

Серила се почувства като зашлевена.

— Как смееш! — започна тя, след което очите ѝ се разшириха още повече. — Откъде взе този шал? — попита настоятелно. Серила знаеше, че го е виждала в спалнята на Давад, преметнат на облегалката на един стол. Колко самонадеяно от страна на жената да си позволи да го вземе!

За момент очите на Роника се разшириха и потъмняха сякаш Серила ѝ бе причинила болка. После лицето ѝ омекна. Тя се протегна, за да погали мекия плат, надиплен през рамото ѝ.

— Аз го направих — тихо каза тя. — Преди години, когато Дорил беше бременна с първото си дете. Оцветих вълната и я изплетох сама, като специален подарък от една млада съпруга за друга. Знаех, че ѝ харесва, но беше затрогващо да разбера, че от всичките ѝ неща, Давад е запазил именно това, за да я помни. Тя беше моя приятелка. Не ми е необходимо разрешението ти, за да заема нещата ѝ. Ти си крадлата и нежеланата тук, не аз.

Серила се беше вторачила в нея, неспособна да продума от ярост. Хрумна ѝ дребнаво отмъщение. Нямаше да погледне нищожното доказателство на жената. Нямаше да ѝ направи това удоволствие. Стисна зъби и ѝ обърна гръб. Огънят гаснеше. Затова бе почувствала внезапен студ. Нито един свестен прислужник ли нямаше в Бингтаун? Серила вдигна ядосано ръжена и се опита да събуди въглените и цепениците обратно за живот.

— Ще погледнеш ли книгата с мен, или не? — настоя Роника. Тя стоеше и сочеше към някакво вписване сякаш беше от голямо значение.

Серила позволи на гнева си да кипне.

— Какво те кара да мислиш, че имам време за това? Да не мислиш, че нямам нищо по-добро за правене от това да напрягам очите си над тънкия почерк на един мъртвец? Отвори си очите, стара жено, и виж какво заплашва цял Бингтаун, вместо постоянно да мислиш за личните си фикс идеи. Градът ти умира, а хората ти нямат смелостта да се борят със смъртта му. Банди от роби продължават да плячкосват и грабят, въпреки заповедите ми. Наредих да бъдат заловени и принудени да служат в армия, която да защити града, но нищо не беше направено. Пътищата са блокирани с отломки, но никой не си е мръднал пръста, за да ги разчисти. Търговската дейност е преустановена и хората се гушат зад вратите на домовете си като зайци. — Тя шибна една цепеница с ръжена и нагоре по комина полетяха искри.

Роника прекоси стаята и коленичи до камината.

— Дай ми това! — извика тя с отвращение. Серила презрително захвърли ръжена до нея. Бингтаунската Търговка пренебрегна обидата. Вдигна го и започна да ръчка краищата на полуизгорелите цепеници обратно към центъра на огъня. — Гледаш на Бингтаун от грешната страна. Първо трябва да задържим пристанището. Що се отнася до грабенето и размириците, обвинявам теб и останалите Търговци. Седят си като голямо ято птици, половината чакащи да им кажеш какво да правят, а другата половина чакащи някой друг да го направи. Ти предизвика разцепление помежду ни. Ако не беше обявила, че говориш от името на сатрапа, бингтаунският Съвет щеше да е поел контрол както винаги. Сега някои от Търговците твърдят, че трябва да слушат теб, други казват, че първо трябва да се погрижат за себе си, а трети — мъдро, както ми се струва — казват, че просто трябва да съберем всички единомислещи хора в града и да започнем да оправяме нещата. Какво значение има сега дали сме Стари Търговци, Нови Търговци, хора от Трите кораба или просто имигранти? Градът ни е в хаос, бизнесът ни е съсипан, калсидците откъсват всеки, който излезе от залива, докато се разправяме помежду си. — Тя се залюля, стъпи обратно на петите си и погледна със задоволство разгарящия се огън. — Може би тази вечер най-накрая ще се задвижим по някои от тези проблеми.

В съзнанието на Серила се заформи ужасно подозрение. Жената възнамеряваше да открадне плановете ѝ и да ги представи за свои!

— Шпионираш ли ме? — настоя тя. — Откъде знаеш толкова много какво се говори из града?

Роника изсумтя с презрение. Изправи се бавно на крака и коленете ѝ изпукаха.

— Имам си очи и уши. Освен това този град е моят град и го познавам по-добре, отколкото ти някога ще го познаваш.

Докато вдигаше студения ръжен в ръката си, Роника наблюдаваше очите на съветничката. Ето го отново, този проблясък на страх по лицето на жената. Изведнъж тя разбра, че правилният подбор от думи и заплахи можеше да принизи тази жена до подсмърчащо дете. Който я беше пречупил, го бе направил напълно. Тя беше куха обвивка от власт, прикриваща бездна от страх. Понякога Търговката изпитваше съжаление към нея. Беше твърде лесно да я тормози. Въпреки това, когато я обземеха подобни мисли, тя вкоравяваше сърцето си. Страхът на Серила я правеше опасна. Виждаше всеки като заплаха. Съветничката предпочиташе да нападне първа и да сгреши, вместо да допусне някой да удари пръв. Смъртта на Давад го доказваше. Тази жена си бе приписала власт над Бингтаун, която, според Роника, никой — дори сатрапа — не притежаваше. И по-лошо — опитите ѝ да използва правомощията, за които претендираше, разкъсваха каквото бе останало от способностите на Бингтаун да се самоуправлява. Роника щеше да използва всички ходове, които можеше, за да се опита да върне Бингтаун към мира и самоуправлението. Само ако се възцареше мир, тя щеше да може да възстанови семейството си или поне да открие дали някой от тях е оцелял.

Затова тя изимитира надменния жест на жената и захвърли ръжена върху каменното огнище. Той се приземи с издрънчаване и се търкулна. Роника забеляза как съветничката трепна. Сега вече огънят се разгаряше добре. Тя му обърна гръб и скръстила ръце, застана лице в лице със Серила.

— Хората клюкарстват и ако някой иска да знае какво се случва наистина, ги слуша. Дори прислужниците, стига да се отнасят към тях като с човешки същества, могат да бъдат източник на информация. Така разбрах, че делегация от Нови Търговци, оглавена от Мингсли, е правила опити за мирни преговори с теб. Именно затова е толкова важно да погледнеш какво открих в записите на Давад. За да се отнесеш предпазливо с Мингсли.

Бузите на Серила силно порозовяха.

— Така значи! Каня те в дома си от съжаление към теб, а ти се възползваш от възможността, за да ме шпионираш!

Роника въздъхна.

— Нищо от това, което казах, ли не чу? Не съм получила тази информация като съм те шпионирала. — Така се бе сдобила с друга информация, но нямаше смисъл да ѝ го разкрива сега. — Нито се нуждая от съжалението ти. Приемам настоящото си положение. Променяло се е и преди и ще се промени отново. Нямам нужда ти да го променяш. — Тя изсумтя леко развеселено. — Животът не е състезание да върнем минало положение. Нито трябва да бързаме, за да достигнем бъдещето. Това, което прави живота интересен, е да видиш как нещата се променят.

— Разбирам — презрително изкоментира Серила. — Да видиш как нещата се променят. Това е значи издръжливият бингтаунски дух, който съм чувала да се изтъква толкова много? Пасивно търпение да видиш какво ще ти причини животът. Колко вдъхновяващо. Значи не проявяваш интерес Бингтаун да се възстанови до онова, което беше?

— Не проявявам интерес към невъзможни цели — възрази Роника. — Ако се съсредоточим върху това да го върнем такъв, какъвто е бил, сме обречени на провал. Трябва да вървим напред, да създадем нов Бингтаун. Никога няма да е същият, какъвто е бил. Търговците никога повече няма да разполагат с толкова власт, колкото преди. Но още можем да продължим напред. Това е предизвикателството, съветничке. Да приемеш случилото се и да се поучиш от него, вместо да се оставиш то да те плени. Нищо не е толкова разрушително, колкото съжалението, особено самосъжалението. Никое преживяване в живота не е толкова ужасно, че човек да не може да се съвземе.

Серила ѝ отправи толкова особен поглед, че Роника я полазиха тръпки. Като че ли за момент от очите ѝ я гледаше мъртва жена. Съветничката проговори с безчувствен глас:

— Не познаваш света толкова добре, колкото си мислиш, Търговке. Ако беше изтърпяла онова, което ми се наложи на мен, щеше да знаеш, че има случки, които са непреодолими. Някои преживявания те променят завинаги, отвъд всякакво малко, жизнерадостно желание да ги игнорираш.

Роника срещна погледа ѝ открито.

— Това е вярно само ако си установила, че е така. Тази ужасна случка, каквато и да е била, е минала и заминала. Ако се вкопчиш в нея и ѝ позволиш да ти въздейства, ще си обречена да я изживяваш вечно. Даваш ѝ сила над себе си. Загърби я и сама създай бъдещето си такова, каквото ти искаш да бъде, независимо от случилото се. Тогава ще си поела контрола над него.

— Звучи по-лесно, отколкото е — сопна се Серила. — Не можеш да си представиш колко ужасяващо невежа звучиш с този твой момичешки оптимизъм. Мисля, че се наслушах на достатъчно провинциално философстване за един ден. Напусни.

— „Момичешкият ми оптимизъм“ е бингтаунският дух, който си „чувала да се изтъква толкова много“ — сопна ѝ се в отговор Роника. — Не успяваш да прозреш, че вярата ни в способността да победим собственото си минало е нещото, което ни е позволило да оцелеем тук. Именно това трябва да откриеш в себе си, съветничке, ако се надяваш да бъдеш една от нас. Сега. Ще погледнеш ли записите, или не?

Роника почти успя да види как жената се наежи. Искаше ѝ се да може да подходи към нея като към приятел и съюзник, но съветничката, изглежда, възприемаше всяка жена като съперничка или шпионин. Затова стоеше изправена и хладнокръвна, докато чакаше реакцията на Серила. Наблюдаваше я с търговски поглед и видя как очите на жената се отместиха към отворената на масата книга и обратно към Роника. Искаше да знае какво пише там, но не искаше да изглежда сякаш отстъпва. Роника ѝ даде още малко време, ала съветничката продължаваше да мълчи и тя реши да рискува всичко.

— Много добре. Виждам, че не си заинтересована. Мислех, че ще искаш да видиш какво открих, преди да го отнеса пред бингтаунския Съвет. Ако ти няма да ме чуеш, сигурна съм, че те ще го направят. — С решителна походка тя прекоси стаята до книгата на масата. Затвори я и пъхна тежкия том под мишница. Не бързаше да напусне стаята, с надеждата, че Серила ще я повика обратно. Тръгна бавно надолу по коридора, все още надявайки се, но чу единствено здравото затваряне на вратата на кабинета. Нямаше смисъл. С въздишка започна да изкачва стълбите към спалнята на Давад. При звука от почукване на входната врата, тя се спря и бързо застана до парапета на стълбището, като тихо погледна към входа долу.

Прислужницата отвори вратата и подхвана подходящо приветствие, но младият Търговец я избута встрани.

— Нося новини за съветничка Серила. Къде е тя? — настоя Род Каерн.

— Ще я уведомя, че сте… — поде прислужницата, но Род нетърпеливо поклати глава.

— Спешно е. Пристигна пощенски гълъб от Дъждовните земи. В кабинета ли е? Знам пътя. — Без да остави възможност на жената да отговори, той мина покрай нея. Ботушите му кънтяха по плочките, а плаща му се развяваше подире му, докато крачеше арогантно по коридора. Прислужницата заприпка по петите му, протестите ѝ останаха пренебрегнати. Роника го изпроводи с поглед и се зачуди дали има куража да слезе долу и да подслушва.

— Как смееш да нахълтваш така! — каза Серила, докато се изправяше, след като отново бе ръчкала огъня. Изля и последната капка от гнева и раздразнението си към Търговката. После срещна искрите в очите на Род Каерн и непреднамерено отстъпи назад към огнището.

— Извинете, съветничке. Колко глупаво от моя страна да си помисля, че новини от Дъждовните земи ще заслужават незабавното ви внимание. — Между палеца и показалеца си държеше малък месингов цилиндър, от типа, който носеха пощенските птици. Докато го наблюдаваше, той реши да се поклони сковано. — Разбира се, ще изчакам удобен за вас момент. — Обърна се към вратата, където прислужницата все още зяпаше и шпионираше.

— Затвори вратата! — сопна ѝ се Серила. Сърцето ѝ бумтеше в гърдите. Пазителите на сатрапа бяха взели само пет пощенски птици от гълъбарника на Давад в нощта, когато го бе изпратила в Дъждовните земи. Нямаше да ги използват без причина. Това беше първото получено известие, откакто бе чула, че сатрапът е пристигнал и хората от Дъждовните земи се бяха съгласили да го задържат, за да го пазят. Беше усетила двойственото им отношение спрямо искането ѝ. Да не би сатрапът да беше успял да ги разколебае към своята гледна точка? Да не би това да носеше обвинението ѝ в измяна? Какво имаше в цилиндъра и кой друг го беше чел? Опита се да изглади изражението си, но жестокото доволство, изписано по лицето на високия мъж, я караше да се страхува от най-лошото.

По-добре най-напред да успокои настръхналата му кожа. Напомняше ѝ на свирепо куче пазач, за което бе също толкова вероятно да се обърне срещу господаря си, колкото и да го предпази. Искаше ѝ се да няма такава нужда от него.

— Прав си, разбира се, Търговецо Каерн. Подобни вести наистина трябва да се доставят незабавно. Истината е, че тази сутрин бях затрупана с битови въпроси. Слуга след слуга прекъсваше работата ми. Моля те. Влез. Стопли се. — Тя дори стигна дотам, че да го удостои с грациозно накланяне на главата си, макар че, разбира се, рангът ѝ бе много по-висок от неговия.

Род се поклони отново, дълбоко — и както подозираше — саркастично.

— Разбира се, съветничке. Разбирам колко досадно може да е това, особено когато подобни важни въпроси тежат на деликатните ти рамене.

Там беше — нотка в гласа му, подбрана дума.

— Съобщението? — подкани го тя.

Той се приближи и отново се поклони, докато ѝ подаваше цилиндъра. Восъкът, в който беше потопен, изглеждаше незасегнат. Но нищо не му пречеше да прочете посланието, след което да натопи контейнера отново. Нямаше нужда да се притеснява. Премахна восъка от цилиндъра, отвинти го и внимателно измъкна малкото руло пергамент с пръстите си. Със спокойствие, което не изпитваше, седна зад бюрото си и се наведе по-близо до лампата, като междувременно развиваше съобщението.

Думите бяха кратки, а сред тази им краткост имаше мъка. Беше станало голямо земетресение. Сатрапът и съветничката бяха изгубени, вероятно убити при срутването. Прочете го отново и отново, с желанието някъде там да има още информация. Имаше ли някаква надежда да е оцелял? Какво значеше смъртта на сатрапа за нейните амбиции? На всичкото отгоре се чудеше дали съобщението не е някаква заблуда, поради причини, твърде заплетени, за да ги разнищи. Тя се взираше в гъмжилото от букви.

— Изпий това. Изглеждаш сякаш имаш нужда.

Бренди в малка чаша. Дори не беше забелязала кога Род е взел бутилката и е налял, но прие с благодарност. Сръбна малко и почувства как топлината я уравновесява. Род взе дребното послание и го зачете, а тя не го спря. Без да го поглежда, успя да попита:

— Другите ще разберат ли за това?

Род седна нахално на ръба на бюрото.

— В града има много Търговци, които поддържат близки отношения с Дъждовните си роднини. Има и други птици със същите новини. Можеш да си сигурна.

Трябваше да погледне нагоре към усмивката му.

— Какво да правя? — чу се да пита и се презря. С този единствен въпрос се бе поставила напълно в негова власт.

— Нищо — отвърна ѝ. — Все още нищо.

Роника отвори вратата на Давадовата спалня. Чехлите ѝ бяха все още подгизнали. Дебелата врата на кабинета бе приглушила разговора на съветничката твърде добре, а разходката ѝ през градината се бе оказала безплодна — прозорците на кабинета също бяха плътно затворени. Роника огледа стаята на Давад с въздишка. Копнееше за собствения си дом. Вероятно тук беше в по-голяма безопасност и знаеше, че е по-близо до работата, която трябваше да свърши, но ѝ липсваше домът ѝ, независимо колко преобърнат с главата надолу беше. Все още се чувстваше като нарушител тук. Откри Рейч да търка пода, очевидно решена да изтрие всякаква следа от Давад в стаята. Роника тихо затвори вратата след себе си.

— Знам, че мразиш да си тук, в дома на Давад, сред неговите вещи. Нали знаеш, че не е нужно да оставаш? — нежно каза тя. — Способна съм да се грижа сама за себе си. Нищо не ми дължиш. Можеш да тръгнеш по своя път, Рейч, без да се боиш, че ще те заловят като избягала робиня. Добре дошла си да продължиш да устройваш дома си с мен, разбира се. Или ако желаеш, мога да ти дам писмо и насоки. Можеш да отидеш до Ингълби и да живееш във фермата. Сигурна съм, че старата ми дойка ще те приеме и вероятно ще се радва на компанията ти.

Рейч пусна парцала в кофата и сковано се изправи на крака.

— Няма да изоставя единствения човек в Бингтаун, който беше добър с мен — уведоми я тя. — Вероятно можеш да се грижиш за себе си, но все още се нуждаеш от мен. Въобще не ме интересува паметта на Давад Рестарт. Какво значение има дали е предател, след като знам, че беше убиец? Но няма да позволя да бъдеш оклеветена само заради познанството си с него. Освен това имам още новини за теб.

— Благодаря ти — сковано каза Роника. Давад беше бил дългогодишен семеен приятел, но тя винаги бе признавала, че може да бъде и безмилостен. При все това, колко още вина трябваше да поеме за смъртта на детето на Рейч? Вярно че парите на Давад ги бяха купили и че той беше наполовина собственик на робския кораб, но той не бе присъствал, когато момчето бе умряло в трюма на кораба, надвито от жегата, лошата вода и малкото храна. Въпреки това той печелеше от търговията с роби, така че може би с право трябваше да го вини. Душата ѝ се загърчи вътре в нея. Какво тогава да се каже за Вивачия и робите, които бяха неин товар? Можеше да хвърли цялата вина върху зет си. Корабът беше под контрола на Кефрия, а дъщеря ѝ бе позволила на съпруга си Кайл да прави каквото поиска с него. Но колко твърдо се бе противопоставила Роника? Беше се изказала против, но вероятно ако беше била по-непреклонна…

— Желаеш ли да чуеш новините ми? — попита я Рейч.

Роника стреснато се съвзе от отнесеното си състояние.

— Разбира се. — Отиде до камината и провери котлето върху решетката. — Да направя ли чай?

— Почти е свършил — предупреди я Рейч.

Роника вдигна рамене.

— Като свърши, свърши. Няма смисъл да го разваляме, от страх, че ще трябва да караме без него. — Откри малката кутийка с чай и тръсна малко в чайника. Двете се хранеха на масата на Серила, но в покоите им Роника предпочиташе малката независимост на собствения си чайник. Рейч нехайно бе задигнала чашки, чинийки и други малки удобства от кухнята на Давад. Бившата робиня ги сложи на малката маса, докато говореше.

— Ходих насам-натам тази сутрин. Минах покрай кейовете, дискретно, разбира се, но там не се случва почти нищо. Малките кораби, които влизат, разтоварват и товарят бързо, като през цялото време около им стоят въоръжени мъже. Бих казала, че имаше един Нов Търговец, вероятно е съвместна дейност на няколко семейства. Товарът изглеждаше предимно от хранително естество. Други два кораба ми приличаха на собственост на Стари Търговци, но не се приближих достатъчно, за да съм сигурна. Живият кораб Офелия беше в пристанището, но на котва, не привързан. На палубите ѝ имаше въоръжени мъже.

— Напуснах пристанището и направих както ти предложи: слязох на плажа, където рибарите събират улова си. Там беше по-оживено, макар лодките да не бяха толкова много, колкото преди. Имаше пет или шест малки, издърпани на пясъка, а хората разпределяха улова и прибираха мрежите си. Предложих да работя за част от рибата, но те се държаха хладно. Не грубо, забележи, но резервирано, сякаш можех да им навлека проблеми или сякаш съм крадец. Тези, с които разговарях, не спряха да надничат зад рамото ми, като че ги разсейвах от някой друг, някой, който им мисли злото. След известно време обаче, след като разбраха, че очевидно съм сама, някои от тях ме съжалиха. Дадоха ми две малки писии и поговориха за кратко с мен.

— Кой ти даде писиите?

— Жена на име Еке. Баща ѝ ѝ каза да ми ги даде и когато един от другите мъже понечи да възрази, той каза: „Хората трябва да ядат, Андж.“ Щедрият мъж се казваше Келтър. Широкоплещест, с гърди и корем като голям варел, с червена брада и червено окосмение по ръцете, но малко по темето.

— Келтър. — Роника се зарови в спомените си. — Спарс Келтър. Някой нарече ли го Спарс?

Рейч кимна.

— Но реших, че е по-скоро закачка, отколкото име.

Роника се намръщи. Котлето вреше, парата се издигаше високо над чучура. Повдигна го от решетката и сипа вода в чайника.

— Спарс Келтър. Чувала съм някъде това име, но не мога да кажа нищо повече за него.

— От онова, което видях, той е мъжът, който ни трябва. Разбира се, не говорих с него по този въпрос. Мисля, че трябва да подходим полека и внимателно. Но ако търсиш мъж, който може да говори със и от името на семействата от Трите кораба, мисля, че той е човекът.

— Добре. — Роника позволи на задоволството да прозвучи в гласа ѝ. — Бингтаунският Съвет се събира тази вечер. Смятам да изложа каквато информация имам и да подканя всички отново да се обединим с останалата част от града. Не знам колко успешно ще бъде всичко, ако въобще постигна някакъв успех. Толкова обезсърчаващо е колко малко са направили нещо за себе си. Но ще се опитам.

Тишината се разгърна за известно време. Роника отпи от чая си.

— Значи, ако не те послушат, тогава ще се откажеш ли? — попита Рейч.

— Не мога — простичко отвърна Роника. После изпусна кратък, горчив смях. — Ако се откажа, няма да имам какво друго да правя. Рейч, това е единственият начин, по който мога да помогна на семейството си. Ако мога да съм щръклицата, която да захапе Бингтаун и да го подтикне към действие, тогава може би ще бъде безопасно за Кефрия и децата да се върнат. Най-малкото ще имам възможността да им изпратя съобщение или да получа вести от тях. В настоящото положение, със спорадичните свади в града и неверието между съседите ми, да не говорим, че ме смятат за предател, семейството ми не може да се върне. И ако по някакво чудо Алтея и Брашън успеят да върнат Вивачия у дома, то трябва да имат дом, в който да се върнат. Чувствам се като жонгльор, Рейч, с всички палки, изсипващи се отгоре ми. Трябва да хвана колкото се може повече и да се опитам отново да ги завъртя. Ако не мога, тогава не съм нищо повече от една старица, която просто преживява, докато дните ѝ не свършат. Това е единствената ми надежда да си върна живота. — Тя остави чашката си, която леко се чукна в чинийката. — Погледни ме — продължи тихо. — Нямам дори чаена чашка, която да нарека своя. Семейството ми… мъртво или толкова далеч, че не знам нищо за тях. Всичко, което приемах за даденост, беше изтръгнато от ръцете ми. Нищо в живота ми не е такова, каквото очаквах. Хората не трябва да живеят така…

Думите на Роника заглъхнаха, щом срещна погледа на Рейч. Внезапно си спомни с кого говореше. Следващите ѝ думи се изплъзнаха от устата ѝ, без да мисли.

— Съпругът ти е бил продаден преди теб, изпратен в Калсид. Мислила ли си някога да го потърсиш?

Рейч обгърна чашката си с двете си ръце и сведе поглед към нея. Миглите ѝ се навлажниха, но сълзите не преляха от очите ѝ. За един продължителен момент Роника се загледа в правия, блед път, разделящ тъмната ѝ коса.

— Съжалявам… — поде тя.

— Не. — Гласът на Рейч беше тих, но твърд. — Не. Никога няма да го потърся. Обичам да си представям, че е попаднал на добър господар, който се отнася добре с него заради уменията му с перото. Мога да се надявам, че вярва, че синът му и аз сме още живи и сме добре. Но ако отида в Калсид с този знак върху лицето си, бързо ще ме заловят като избягала робиня. Отново ще стана вещ. Дори да не стане така, дори да го намеря жив, тогава ще трябва да му обясня как синът ни умря. Как синът ни умря, а аз съм още жива. Как да му обясня това? Както и да си го представям, никога не свършва добре. Проследи мисълта ми докрай, Роника. Винаги приключва с горчивина. Не. Колкото и горчив да е животът сега, пак е най-добрият край, на който мога да се надявам.

— Съжалявам — сковано повтори Роника. Ако все още разполагаше с пари, ако имаше кораб, можеше да изпрати някого до Калсид да открие съпруга на Рейч, да го откупи и да го върне тук. После… после и двамата можеха да живеят с мисълта за мъртвия си син. Но можеха да имат други деца. Роника знаеше това. Тя и Ефрън бяха загубили всичките си синове по време на заразата, но след това се беше родила Алтея. Не каза нищо на Рейч, но отправи обещание към себе си и към Са. Ако положението ѝ се подобреше, щеше да направи всичко по силите си, за да обърне нещата и за Рейч. Това беше най-малкото, което можеше да направи, след като жената я бе подкрепяла толкова дълго.

Първо обаче трябваше да подобри собственото си положение. Беше време да спре да позволява на други хора да вършат нейната опасна работа.

— Нямах напредък със Серила — внезапно каза на Рейч. — Време е да използвам каквото знам и да се позова на него, независимо какво реши Съветът тази вечер. Ако въобще решат нещо. Утре, много рано, ще дойда с теб на рибарския плаж. Ще трябва да ги хванем, преди да тръгнат на сутрешния си риболов. Лично ще говоря със Спарс Келтър и ще го помоля да говори с останалите семейства от Трите кораба. Ще им кажа, че е време не само да има мир в Бингтаун, а и че Бингтаун трябва да заяви, че се управляваме сами. Но ще са необходими всички — не само Старите Търговци. Имигрантите от Трите кораба, дори тези Нови Търговци, които могат да бъдат убедени да живеят по старите ни обичаи. Никакво робство. Всички трябва да са част от този нов Бингтаун, който ще съградим. — Роника спря за малко и се замисли. — Ще ми се да познавах един Нов Търговец, който да заслужава доверие — промърмори тя на себе си.

— Всички — тихо каза Рейч.

— Всички Нови Търговци? — объркано я попита Роника.

— Каза, че всички трябва да са част от този нов Бингтаун. И въпреки това изключваш една група.

Роника разсъди.

— Предполагам, че като казвам Трите кораба, имам предвид всички хора, дошли да се установят тук, след като бингтаунските Търговци са основали Бингтаун. Всички хора, които са дошли и са приели нашия начин на живот като свой.

— Помисли отново, Роника. Наистина ли не ни виждаш, въпреки че сме тук?

Роника затвори очи за момент. След това ги отвори и открито срещна погледа на Рейч.

— Срамувам се от себе си. Права си. Познаваш ли някого, който може да говори от името на робите?

Рейч я изгледа безизразно.

— Не ни наричай роби. Нарекоха ни така, за да ни направят нещо, което не сме. Помежду си се наричаме Татуираните. Това показва, че те са ни маркирали, а не че могат да притежават душите ни.

— Имате ли водач?

— Не точно. Когато Янтар беше в Бингтаун, ни показа как да си помогнем. Каза във всяко домакинство да намерим по един, който да разполага с информацията. Ако някой открие нещо полезно, нещо, което може да помогне на който и да е желаещ да избяга или да има малко време за себе си, като например врата със счупена ключалка, или къде господарят държи пари, лесни за отмъкване, е, тази информация се предава на притежателя на информация. Тогава се намесва друг, който пазарува или пере, или прави нещо, което да го води в града и да го поставя в контакт с Татуирани от други домакинства. Той предава информацията от информатора на другите къщи и носи други новини за споделяне. По този начин един Татуиран е способен да използва знанието, че някой господар е изпратил цял вагон с жито, за да извести роднини или приятели, работещи в тази ферма. Или да открадне пари от господаря си и да се скрие във вагон със сено, принадлежащ на друг, за да избяга. Янтар ни окуражи да нямаме един водач, на който да разчитаме, а много — като възлите на рибарска мрежа. Един водач може да бъде хванат и измъчван, и да предаде всички ни. Но докато водачеството е разделено, ние сме като мрежа — дори да я разрежеш на две, всяка половина ще има още много възли.

— Янтар е направила всичко това? Янтар, майсторката на огърлици? — усъмни се Роника. Рейч кимна и тя настоя: — Защо?

Рейч сви рамене.

— Някои казаха, че някога самата тя е била робиня, въпреки липсата на татуировка. Носи халка на свободата на едното си ухо, знаеш ли? Обицата, с която калсидските освободени роби трябва да се сдобият и да носят, за да докажат, че свободата им е била дадена. Веднъж я попитах дали е купила свободата си, или е принадлежала на майка ѝ. Дълго време мълча, а после каза, че била подарък от истинската ѝ любов. Попитах я защо ни помага, а тя каза само, че трябва да го направи. Че поради нейни си причини, това е важно за нея.

— Веднъж един мъж много ѝ се разгневи. Каза, че за нея било лесно да си играе да поема рискове и да подклажда бунт. Каза, че може да ни вкара в голяма опасност и после да си тръгне. Татуировката ѝ можело да е изтъркана. Нашите не можеха. Янтар срещна погледа му и каза, че да, това е вярно. Затова той настоя тя да ни каже защо правеше тези неща, преди да ѝ се довери. Беше толкова странно. Тя седна на петите си, много спокойна и тиха за момент. После се засмя на глас и каза: „Аз съм пророчица. Бях изпратена, за да спася света.“

Рейч се усмихна на себе си. Настъпи тишина, докато Роника я наблюдаваше смаяно. След малко Рейч наклони глава и разсъди:

— Това накара много от нас да се засмеят. Бяхме се събрали край един от фонтаните за миене, търкащи пране, което не беше наше. Ти ме беше изпратила в града, за да купя нещо, и аз се бях спряла там, за да си поговоря. Беше ясен, слънчев ден и с думите си Янтар ни накара да си помислим, че действително можем отново да поемем живота си в свои ръце. Всички мислеха, че приказките ѝ за спасяването на света са само шега. Но начинът, по който се смееше… Винаги смятах, че се смее, защото знаеше, че е безопасно да ни каже истината, тъй като никой от нас не би ѝ повярвал.

Роника отиде пеша на събранието. Не бе и очаквала съветничка Серила да ѝ осигури превоз. Напусна къщата на Давад рано не само заради вървенето, а и за да е една от първите пристигнали. Надяваше се да говори с определени Търговци, докато те пристигаха, и да изслуша как трябва да постъпи Съвета според тях. Разходката не беше лесна, нито безопасна. Рейч бе искала да я придружи, но Роника настоя да остане. Нямаше смисъл и двете да се излагат на риск. Бившата робиня нямаше да бъде приета на заседанието на бингтаунския Съвет на Търговците, а Роника нямаше да я помоли да я чака отвън сред спускащия се мрак. Тя самата се надяваше да измоли някого да я закара след края на срещата. Хладните есенни ветрове дърпаха дрехите ѝ и докато вървеше, заобикалящата обстановка късаше сърцето ѝ.

Пътят ѝ не я водеше към града, тъй като Търговската зала бе построена на нисък хълм, гледащ над Бингтаун. Мина покрай имотите на много от Търговците. Отворените порти и широките пътища за каретите към именията сега бяха блокирани и често мъже с оръжия пазеха вече затворените порти. Ничий дом не беше застрахован от скитнически банди на крадци и мародери. Стражите я наблюдаваха недружелюбно, докато минаваше покрай тях. Никой не я поздрави и дори не кимна към нея.

Пристигна първа на заседанието. Самата Търговска зала беше пострадала също толкова лошо като града. Тази стара сграда не беше просто постройка, където се срещаха Търговците. Беше сърцето на тяхното единство, символ на това, което бяха. Каменните ѝ стени не можеха да изгорят, но някой беше запалил покрива. Роника постоя известно време загледана в него с тревога. Сетне се стегна за онова, което можеше да открие вътре, и се заизкачва по стълбите. Вратите бяха счупени и зееха отворени. Тя надникна внимателно през тях. Само един ъгъл от покрива беше изгорял, но миризмата на дим се смесваше с влагата и смрадта изпълваше цялата зала. Слабата светлина на късния следобед навлизаше през нарушената повърхност на покрива, за да озари празното помещение. Роника мина през счупената врата и продължи предпазливо. Вътре беше студено. Разпадналите се декорации от летния бал все още висяха по стените и се поклащаха на проникващия вятър. Гирляндите бяха сведени до голи клони по арките на вратите и гниещи по пода листа. Маси, столове и вдигнатият подиум все още стояха. На някои маси дори имаше разпилени чинии, макар че повечето бяха задигнати. Увехнали букети гниеха до счупени вази. Роника се огледа наоколо с нарастваща тревога. Къде бяха назначените да подготвят залата за събранията? Какво се бе случило с Търговците, които трябваше да я поддържат? Всички ли бяха изоставили отговорностите си, с изключение единствено на грижата за собственото си благополучие?

За известно време тя просто чакаше в хладната, притъмняла зала. После хаоса и безредието започнаха да въздействат на спокойствието ѝ. На младини тя и Ефрън бяха изкарали един период като поддържащи залата. Почти всяка млада Търговска двойка го правеше. Със странен бодеж в сърцето си спомни, че Давад и Дорил бяха служили заедно с тях. Идваха рано за заседанията на Съвета, за да напълнят лампите и да накладат огъня, и оставаха след края му, за да забършат дървените пейки с намаслени парцали и да измият пода. Лека, приятна работа, извършвана в компанията на друга млада двойка Търговци. Припомнянето на тези дни беше като намирането на пробен камък за сърцето ѝ.

Откри метлите, свещите и масло за лампите там, където винаги бяха стояли. Фактът, че килерът не беше разграбен, я поразведри. Това означаваше, че другите неща бяха отмъкнати от роби или Нови Търговци, тъй като всяка фамилия на Търговците знаеше къде да търси. Не можеше да възстанови цялата зала, но можеше да започне да я оправя.

Първо ѝ трябваше светлина. Покатери се на един стол, за да напълни и запали стенните фенери. Пламъците им мъждукаха на лекия вятър и осветяваха по-ясно листата и пръстта, които бяха паднали вътре заедно с парчетата овъглен покрив. Събра разпилените съдове във ваничка за миене и я остави настрани. Свали влажните знамена и обрулените гирлянди от стените и ги струпа в един ъгъл. Метлата, която избра, приличаше на жалко оръжие срещу отрупания под на залата, но тя усърдно я вкара в действие. Изведнъж реши, че да се съсредоточи върху физическа задача е приятно. Поне за този кратък период можеше да види резултатите от усилията и волята си. Хвана се, че си тананика старата песен за метлата, докато ритмично метеше боклуците от пода. Почти чуваше сладкия алтов глас на Дорил живо да припява повтарящия се рефрен.

Стърженето на метлата ѝ заглуши тътрещите се стъпки. Осъзна присъствието на други чак след като други две жени се присъединиха към нея също с метли. Тя стреснато прекъсна метенето си и се огледа. Група Търговци се бяха скупчили на входа. Някои гледаха Роника с празен поглед и отпуснати рамене, но други подминаваха тези, които само гледаха. Двама мъже влязоха, носещи наръч дърва за огън. Група младежи се обединиха в усилията си да съберат миризливите знамена и да ги изнесат извън залата. Внезапно, като куп отломки, поддаващи се на силата на водата, хората на входа се изсипаха в помещението. Някои започнаха да местят пейки и столове в правилната за събиранията на Съвета конфигурация. Бяха запалени повече лампи и залата се изпълни с тихото звучене на разговори. При първия силен смях бърборенето на гласовете спря за момент сякаш всички бяха стъписани от непривичния звук. Разговорите бяха подхванати наново и на Роника ѝ се стори, че хората се движеха по-жизнено от преди.

Тя огледа съседите и приятелите си. Събралите се тук бяха наследници на заселниците, които първоначално бяха дошли на Прокълнатите брегове само с дадената им земя и харта от сатрап Есклепий. Техните предци бяха били изгнаници, разбойници и по-млади синове. Нямащи почти никаква надежда да създадат или възстановят богатствата си в Джамаилия, те бяха дошли на зловещо наречените Прокълнати брегове, за да си опитат късмета. Първите им селища се бяха провалили, обречени от странностите, които се носеха по водите на Дъждовната река. Отдалечаваха се все повече и повече от мястото, което първоначално бе изглеждало като обещаващ плавателен канал, докато не се бяха заселили тук, на бреговете на бингтаунския залив.

Част от роднините им бяха останали, за да се изправят смело пред странностите на живота покрай Дъждовната река. Тя маркираше живеещите по бреговете ѝ, но никой истински Търговец не забрави, че всички те са роднини и всички са обвързани от оригиналната харта. За първи път от нощта на бунтовете насам Роника съзря това единство. Всяко лице, което срещнеше, беше белязано с повече изтощение, старост и грижа от последния път, в който го бе видяла. Някои носеха Търговските роби с фамилните си цветове, но носещите обикновени дрехи бяха също толкова много. Очевидно тя не беше единствената, изгубила притежанията си заради мародери. Сега, след като бяха тук, те привеждаха залата в приличен вид с добре позната упоритост, представляваща отличителния белег на Търговците още открай време. Независимо от всичко, тези хора бяха възтържествували и щяха да възтържествуват отново. Тя извлече надежда от това и в същото време смътно осъзна колко малко от тях отбелязваха присъствието ѝ.

Налице бяха промърморени поздрави и общи приказки между хора, захванали се с обща задача, но никой не се интересуваше от истински разговор с нея. Още по-обезсърчителното беше, че никой не питаше как са Малта или Кефрия. Не бе очаквала някой да ѝ изкаже съболезнования за смъртта на Давад, но сега осъзна, че цялата тема за събитията от онази нощ бе крайно неприятна за тях.

По едно време залата стана чиста като че някое ефикасно домакинство я беше подхванало. Членовете на Съвета започнаха да заемат местата си на високия подиум, докато семействата изпълваха столовете и пейките. Роника седна на третия ред. Запази хладнокръвието си, макар да я заболя, че местата до нея останаха свободни. Погледна над рамото си и се изплаши колко много места оставаха свободни. Къде бяха всички? Мъртви, избягали или твърде изплашени, за да излязат? Плъзна поглед по белоробите представители на Съвета и със смайване забеляза, че на подиума бе добавен допълнителен стол. И по-лошото — вместо да призове Търговците към тишина, Съветът изчакваше мястото да се запълни.

Дълбока тишина, а не мърморене накара главата на Роника да се обърне. Съветничка Серила беше пристигнала. Търговецът Друр я придружаваше, докато влизаше в Търговската зала, но ръката ѝ не бе положена на неговата и тя вървеше половин крачка пред него. Гълъбовосинята ѝ рокля беше богато обшита с перли. Отгоре носеше червено наметало, поръбено с бяла кожа, която забърсваше пода зад нея. Косата ѝ беше хваната високо с перлени фиби, а още перли обгръщаха шията ѝ и проблясваха топло на ушите ѝ. Така равнодушно изложеното богатство обиди Роника. Тази жена не знаеше ли, че някои от хората в помещението бяха изгубили почти всичко, което притежаваха? Защо парадираше с принадлежностите си по този начин?

Серила можеше да чуе сърцето си в ушите, докато внимателно пристъпваше нагоре по пътеката, водеща до издигнатия подиум в центъра на претърпялата поражения зала. Мястото миришеше ужасно — на дъжд и плесен. Освен това беше студено. Благодари се за наметалото, което беше избрала от гардероба на Кеки. Беше вирнала брадичка и със заучена усмивка влезе в залата. Тя представляваше истинското управление на Бингтаун. Щеше да крепи сатрапството на Джамаилия с повече достойнство и благородство, отколкото Косго някога бе показвал. Спокойствието ѝ щеше да ги окуражи, въпреки въздигнатия ѝ статус, за който им напомняше богатството на облеклото ѝ. Това беше нещо, което помнеше от стария сатрап. Винаги, когато отиваше на тежки преговори, се явяваше в най-величествените си роби и със спокойно държание. Пищността вдъхваше увереност.

С леко движение на ръката си тя спря Друр в края на стъпалата. Възкачи се сама на високия подиум и се приближи до заделения ѝ стол. Леко се подразни, че не беше повдигнат, но трябваше да свърши работа. Постоя права до стола си, докато мъжете на платформата не осъзнаха недоволството ѝ. Тя изчака всички да станат на крака, преди да заеме мястото си. След това им кимна, че и те може да седнат. Макар че събраните под нея хора бяха пренебрегнали влизането ѝ и не бяха станали, тя кимна и на тях, за да им покаже, че може да се отпуснат.

После се обърна меко към Търговеца Дуикър, председателя на бингтаунския Съвет.

— Можете да започнете.

Изтърпя кратка молитва, в която той помоли Са да им изпрати мъдрост, за да се справят в тези несигурни времена. Последва тишина. Серила ѝ позволи да се разгърне. Искаше да е сигурна, че разполага с пълното им внимание, преди да се обърне към тях. Ала за нейна изненада, Търговецът Дуикър прочисти гърло. Той огледа обърнатите към Съвета лица и бавно поклати глава.

— Не знам откъде да започна — каза им откровено. — Изправени сме пред толкова безредие и кавги. Толкова много потребности. Откакто съветничка Серила се съгласи на тази среща и ние я обявихме, бях затрупан от предложения за обсъждане на въпроси, които трябва да разрешим. Нашият град, нашият Бингтаун… — Гласът на мъжа се пречупи. Той прочисти гърло и възвърна увереността си. — Никога преди нашият град не е бил така жестоко нападан от сили вътре и извън него. Единственото ни решение трябва да бъде да сме единни, както винаги сме били, както предците ни преди нас са били. С тази идея Съветът се събра тайно и установи необходимостта от някои предварителни мерки, които би искал да въведе. Вярваме, че те са в най-добрия интерес на Бингтаун като цяло. Предлагаме ги за вашето одобрение.

Серила успя да не се намръщи. Не я бяха предупредили за нищо от това. Бяха формирали план за възстановяване без нея? С усилие сдържа езика си и зачака своя ред.

— Два пъти в историята ни сме налагали мораториум върху дългове, както и възбрана. Тъй като сме го правили и преди — заради Големия пожар, който остави толкова много семейства бездомни, и отново по време на Двегодишната суша, уместно е да влезе в сила и сега. Дълговете и сделките ще продължат да предизвикват интерес, но никой Търговец няма правото да конфискува имота на друг Търговец, нито да настоява за изплащането на какъвто и да било дълг, докато този Съвет не вдигне мораториума.

Серила наблюдаваше лицата им. В залата се носеше тих звук от разговори, но никой не скочи да възрази. Това я изненада. Беше смятала, че зад много от кражбите стоеше опортюнистична печалба. Дали Търговците не се дистанцираха от това сега?

— Второ, всяко Търговско семейство ще удвои дните си на служба към града. Всеки Търговец и всеки член на Търговска фамилия над петнадесетгодишна възраст ще изпълнява тези задължения самостоятелно. Множество ще бъдат изтощени преди задачите да бъдат завършени, но най-напред ще насочим усилията си към пристанището, кейовете и градските улици, за да може търговията да бъде възстановена.

Отново настъпи кратка, безмълвна пауза. Отново никой не възрази. Погледът на Серила бе привлечен от леко раздвижване на друг член на Съвета. Тя погледна към свитъка пред него, където той току-що бе отбелязал „прието от всички“. Значи тишината беше съгласие?

Тя се огледа невярващо. Нещо се случваше тук, в тази стая. Тези хора се събираха и с общи сили започваха всичко наново. Щеше да е трогателно, ако се изключеше фактът, че го правеха без нея. Докато очите ѝ се лутаха сред хората, тя отбеляза как някои стояха по-изправени. Съпрузи, както и родители и по-малките им деца, се държаха за ръце. Млади мъже и някои от жените си бяха наложили решителни изражения. Тогава погледът ѝ попадна на Роника Вестрит. Старицата седеше близо до началото на събора, с износената си рокля и шала на мъртва жена. Очите ѝ бяха ярки, фиксирали Серила с искрящ от задоволство поглед.

Търговецът Дуикър продължи. Призова млади мъже, ергени, да попълнят градската стража и отбеляза границите на района, който щяха да се опитат да контролират. Там продавачи щяха да бъдат насърчени да подновят търговията, така че обменът на необходими стоки да продължи. Серила започна да прозира схемата на плана им. Щяха да възстановят реда в част от града, да се опитат да я върнат към живот и се надяваха, че това обновяване ще се разгърне.

Той приключи със списъка си и тя зачака, предполагайки, че ще се обърне към нея. Вместо това обаче, мнозина от Търговците се изправиха и зачакаха мълчаливо, с надеждата да им бъде дадена думата.

Роника Вестрит беше една от тях.

Серила стресна всички, включително и себе си, с изправянето си. Моментално всички погледи се насочиха към нея. Всичко, което по-рано бе замислила да каже, се изпари от главата ѝ. Знаеше само, че трябваше някак да утвърди властта на сатрапа, а оттам и своята. Трябваше да попречи на Роника Вестрит да говори. Беше смятала, че е подсигурила мълчанието на жената, след като по-рано бе говорила с Род Каерн. Докато слушаше увереността, с която бингтаунският механизъм отново бе започнал да управлява, вярата ѝ в Род внезапно се изпари. Властта, която хората просто така си присвояваха, я удивляваше. Ако Роника успееше да си спечели публика, Род нямаше да е нищо повече от котка на пътя на карета.

Тя не изчака Търговецът Дуикър да ѝ даде думата. Беше постъпила глупаво като дори му бе позволила да започне тази среща. Трябваше да е поела контрол още от самото начало. Затова сега огледа хората, кимаше и се усмихваше, докато всички правостоящи не заеха бавно местата си. Прочисти гърло.

— Днес е славен ден за Джамаилия — обяви тя. — Бингтаун е наричан бляскаво бижу в короната на сатрапството и наистина е такова. В ситуация на злополучие хората на Бингтаун не изпадат в анархия и безредие. Вие се събирате сред руините и поддържате цивилизацията, от която произхождате. — Тя продължи да говори, като се опитваше да накара гласа си да звънти с патриотизъм. В даден момент се пресегна и взе свитъка, стоящ пред Търговеца Дуикър, и го задържа високо. Отправи похвала и каза, че самата Джамаилия е основана на точно такова чувство за граждански дълг. Остави погледа си да блуждае сред тълпата, докато се опитваше да си припише някои от тези мерки, но вътрешно се чудеше дали бе успяла да заблуди някого. Тя говореше ли, говореше. Наведе се напред към тях, срещна погледите им и вкара плама на убеждението в думите си. През цялото време сърцето ѝ трептеше. Те не се нуждаеха от сатрапа или сатрапството, за да се управляват. Не се нуждаеха от нея. И веднъж щом го осъзнаеха, беше обречена. Всичката власт, която си бе въобразявала, че е придобила, щеше да изчезне, оставяйки я една безпомощна жена в непозната земя, жертва на застигащата я участ. Не можеше да позволи това да се случи.

Гърлото ѝ започна да пресъхва, а гласът ѝ се разтрепери и тя трескаво затърси финални думи. Пое си дълбоко дъх и обяви:

— Тази вечер поставихте едно смело начало. Сега, след като тъмнината се затваря около града ни, трябва да си припомним, че черни облаци все още са надвиснали над нас. Върнете се към сигурността на домовете си. Укрийте се там и очаквайте вест от нас относно най-подходящото приложение на усилията ви. От името на сатрапа, вашия владетел, ви възхвалявам и ви благодаря за духа, който показахте. По пътя към дома тази вечер ви моля да мислите за него. Той щеше да е тук днес, ако не бяха насочените срещу него заплахи. Желая ви всичко добро.

Пое дъх и се обърна към Търговеца Дуикър:

— Може би е добре да закриете заседанието с една благодарствена молитва към Са.

Той стана със смръщени вежди. Тя му се усмихна окуражаващо и видя как той се предаде. Мъжът се обърна към събраните Търговци и пое дъх да започне.

— Обръщам се към уважаемия Съвет. Бих желала да се изкажа, преди да закрием заседанието. Моля въпросът с неправомерната смърт на Давад Рестарт да бъде разгледан.

Беше Роника Вестрит.

Търговецът Дуикър се задави. За момент Серила си помисли, че напълно е изгубила. Тогава Род Каерн стана плавно.

— Представям пред Съвета, че Роника Вестрит говори без право. Тя вече не е Търговката в семейството си, камо ли в това на Рестарт. Нека си седне. Освен ако въпросът не бъде повдигнат от правомерен Търговец, Съветът няма нужда да го обмисля.

Старата жена стоеше твърдоглаво, с две ярки петна на бузите си. Владееше гнева си и заговори ясно:

— Търговката на семейството ми няма възможност да говори от наше име. Покушението върху живота ни я принуди да се покрие заедно с децата си. Затова претендирам за правото да говоря.

Дуикър успя да си поеме въздух.

— Роника Вестрит, имаш ли писмено пълномощно от Кефрия Вестрит да говориш като Търговка за семейството ви?

Тишината продължи за шест удара на сърцето.

— Не, председателю Дуикър, нямам — призна Роника.

Дуикър се постара да сдържи облекчението си.

— Тогава, според законите ни, се боя, че не можем да те изслушаме тази вечер. Всяко семейство има определен само един Търговец, на който принадлежи и правото да говори, и правото да гласува. Ако се сдобиеш с такъв документ, съблюдаван както подобава, и се върнеш следващия път, когато се съберем, тогава вероятно ще можем да те изслушаме.

Роника бавно потъна обратно в стола си. Но облекчението на Серила не трая дълго. Други Търговци станаха и запитаха дали седми кей може да бъде поправен първи, тъй като предлагал най-добрия пристан за акостиране на дълбокогазещи кораби. Някои от другите бързо се съгласиха с това предложение и няколко мъже, непосредствено един след друг, се предложиха като доброволци за тази задача.

Последваха предложение след предложение. Някои се отнасяха за публични въпроси, други за лични. Един Търговец стана, за да предложи място в склада си на всеки, който щеше да му помогне да направи бързи поправки и да го охранява през нощта. Друг разполагаше със стада волове, но храната за тях привършваше. Искаше да замени техния труд за храна, за да ги запази живи. Той също получи няколко предложения. Нощта напредваше все повече и повече, но Търговците не показваха никакви намерения да се прибират. Пред очите на Серила Бингтаун се изграждаше наново. Пред очите на Серила надеждите ѝ за власт и влияние гаснеха.

Почти бе спряла да слуша процедурата, когато някакъв мрачен Търговец се изправи и попита:

— Защо сме държани в неведение относно причината за цялото това бедствие? Какво се случи със сатрапа? Знаем ли кой стои зад отправените към него заплахи? Свързахме ли се с Джамаилия, за да се обясним?

Друг надигна глас.

— Джамаилия наясно ли е с нашето тежко положение? Предлагали ли са да изпратят кораби и мъже да ни помогнат да прогоним калсидците?

Всички лица се извърнаха към нея. И по-лошото, с лек жест Търговецът Дуикър я насърчи да говори. Тя събра набързо мислите си, докато се изправяше.

— Това, което може да се каже със сигурност, е малко — започна тя. — Нямаме никаква реална възможност да изпратим бързо вести до Джамаилия, без да рискуваме съобщението да бъде засечено. Не сме сигурни и кого можем да смятаме за надежден и доверен човек. Засега, тайната за местоположението на сатрапа е най-добре да не бъде споделяна с никого. Дори с Джамаилия. — Тя им се усмихна топло, сигурна, че са я разбрали.

— Причината, поради която питам — продължи да разсъждава Търговецът, — е, че вчера получих птица от Трехог, с която ме предупреждават да очаквам забавяне на плащането за изпратените от мен стоки. При тях е имало земетресение, при това голямо. Не бяха сигурни какви са нанесените щети по времето, когато са изпращали птицата, но казват, че Кендри със сигурност ще се забави. — Мъжът повдигна слабото си рамо. — Сигурни ли сме, че сатрапът е оцелял след земетресението?

За момент езикът ѝ не можеше да настигне мислите. Род Каерн обаче се изправи грациозно, за да изиска думата.

— Търговецо Риктер, не мисля, че трябва да изказваме предположения по подобни въпроси или ще плъзнат слухове. Сигурен съм, че ако имаше някакъв проблем, щяхме да научим. Засега предлагам да изоставим всички въпроси за сатрапа. Несъмнено неговата безопасност е по-важна от нашето любопитство. — Той притежаваше умението да стои с едното рамо малко повдигнато над другото. Обърна се, докато говореше, и някак успя да въплъти едновременно чара и арогантността на котка с остри нокти. В думите му нямаше заплаха и все пак щеше да е някак предизвикателно да продължат да питат за сатрапа. От него като че ли се разгърна лека вълна на неудобство. Той зае мястото си, без да бърза, сякаш даваше време на всички да обмислят думите му. Никой повече не повдигна темата за сатрапа.

Още няколко Търговци се изправиха след това, за да повдигнат по-маловажни въпроси, с които изразяваха желание да поддържат уличните лампи и неща от сорта, но вече се носеше усещането, че заседанието е приключило. Серила бе притисната между разочарование и облекчение заради това, че се беше свършило, но тогава един мъж в тъмносиня роба се изправи в далечния ъгъл на залата.

— Търговски син Граг Тенира — обяви се сам, след като Търговец Дуикър се поколеба за името му. — А аз имам разрешение, писмено и пред свидетели, да говоря от името на семейството си. Говоря от името на Томи Тенира.

— Говори тогава — даде му думата Дуикър.

Търговският син се поколеба, а после пое дъх.

— Предлагам да назначим трима Търговци, които да разгледат случая със смъртта на Търговеца Рестарт, както и уреждането на имуществото му. Имам интерес по въпроса поради дължими парични средства на семейство Тенира.

Род Каерн отново се изправи на крака, този път твърде бързо.

— Всякакви дългове бяха временно отменени точно преди малко. Беше решено в самото начало на заседанието. Освен това как може начинът, по който някой е умрял, да влияе върху дължимия дълг?

Граг Тенира не изглеждаше изненадан от доводите му.

— Не мисля, че наследството е дълг. Ако имуществото бъде конфискувано, тогава трябва да забравим всяка надежда да си върнем дължимото. Но ако трябва да бъде наследено, имаме интерес да знаем, че е така и че е предадено на наследника, преди да бъде… изчерпано. — Той използва думата „изчерпано“, но въпреки това тонът му намекваше „ограбено“. Серила не можа да овладее руменината, изникнала по бузите ѝ. Изведнъж устата ѝ пресъхна и тя не успя да отговори. Това беше много по-лошо, отколкото да бъде пренебрегвана — той почти я беше обвинил в кражба.

Търговецът Дуикър като че ли не забеляза огорчението ѝ. Дори сякаш не осъзнаваше, че тя трябваше да отговори. Вместо това той се облегна назад в стола си и каза мрачно:

— Предложението група от трима да разгледат въпроса изглежда разумно, особено след като друг член на Търговско семейство вече изрази загриженост по темата. Моля доброволците, които нямат никаква връзка със случая, да станат.

И просто така беше решено. Серила дори не разпозна имената на избраните от Дуикър. Едната беше зле облечена млада жена, държаща гърчещо се в ръцете ѝ дете, друг беше стар мъж със сбръчкано лице, подпиращ се на бастун. Как можеше да наложи влиянието си върху такива хора? Заля я вълна на поражение и срам и тя се почувства сякаш се смали в стола си. Интензивността на изпитвания срам я удиви и донесе със себе си отчаяние. Всичко беше свързано по някакъв начин. Това беше властта, която мъжете някак можеха да придобият над нея. Погледът ѝ ненадейно премина покрай лицето на Роника Вестрит. Съчувствието, съдържащо се в очите на старата жена, я ужаси. Нима бе паднала толкова ниско, че дори враговете ѝ я съжаляваха, докато я разкъсваха на парчета? Изведнъж ушите ѝ започнаха да пищят и залата около нея притъмня.

Роника седеше тихо и кротко. Това, което нямаше да направят за нея, щяха да направят за Граг Тенира. Щяха да разследват смъртта на Давад. Това беше важното, каза си тя.

Внезапното пребледняване на съветничката я изтръгна от мислите ѝ. Щеше ли да припадне? Донякъде я съжаляваше. Тя не познаваше тази земя и бе хваната сред нейния смут от рязката гражданска промяна без никаква надежда да се измъкне. Още повече че изглеждаше пленена в ролята си на съветничка. Усети, че в някакъв момент у Серила бе имало нещо повече, но то някак бе изгубено. И все пак беше трудно да съжаляваш някого, който бе така обсебен от придобиването и утвърждаването на собствената си власт на всяка цена.

Докато я наблюдаваше как стои неподвижна и кротка през останалата част от заседанието, Роника почти не забеляза края му. Търговецът Дуикър отправи последна молитва към Са, едновременно молейки за сила и благодарейки на божеството за оцеляването им. Гласовете, които бяха като ехо на неговия, несъмнено бяха по-силни от онези, отвърнали на първата му молитва. Това беше добър знак. Всичко, което се бе случило тук тази вечер, беше добро — за Бингтаун.

Съветничка Серила напусна, но не с Търговеца Друр, а с Род Каерн. Високият, красив Търговски син гледаше намръщено, докато я придружаваше извън залата. Няколко глави освен тази на Роника се бяха извърнали, за да проследят излизането им. Изглеждаха почти като двойка на ръба на съпружески спор. Роника не се зарадва на безпокойството, изписано по лицето на съветничката. Насилваше ли я по някакъв начин Каерн?

Роника не притежаваше нахалството да се забърза след тях и да помоли да я закарат до къщата, макар че щеше да е изключително доволна да чуе думите, които щяха да си разменят в каретата. Вместо това тя загърна шала на Дорил плътно около себе си и помисли с неприязън за дългата разходка до къщата на Давад. Отвън беше хладна есенна нощ. Пътят щеше да е труден и тъмен, а опасностите — по-големи от онези, грозели познатия ѝ Бингтаун. Е, нямаше какво да се прави. Колкото по-рано тръгнеше, толкова по-скоро щеше да стигне.

Отвън я прониза неприятен лек вятър. Другите семейства се качваха в каретите и фургоните си или се прибираха пеша на групи, носещи лампи и въоръжени с бастуни. Не се беше сетила да вземе нито едно от тях. Започна да се мъмри заради недосетливостта си и заслиза по стълбите. В края им, от сенките излезе силует и я докосна по ръката. Тя възкликна стреснато.

— Моля за извинение — веднага проговори Граг Тенира. — Нямах намерение да те плаша. Просто исках да се уверя, че ще се прибереш у дома невредима.

Роника се засмя с треперещ глас.

— Благодаря ти за загрижеността, Граг. Вече дори нямам дом, в който да се прибера. Нито начин да стигна до него, освен собствените си два крака. Отседнала съм в къщата на Давад, откакто моята беше опорочена. Откакто съм там, се опитвах да проследя сделките му с Новите Търговци. Сигурна съм, че ако съветничката ми обърнеше внимание, щеше да види, че Давад не е предател. Нито пък аз.

Думите се изляха от нея. Тя със закъснение овладя езика си. Въпреки това Граг слушаше със сериозно изражение и кимаше на думите ѝ. След като замлъкна, той предложи:

— Ако съветничката не вземе предвид намереното от теб, аз и няколко други ще сме заинтересовани от откритието. Макар да се съмнявах в предаността на Давад Рестарт, никога не съм подлагал на съмнение верността на семейство Вестрит към Бингтаун, макар да се бяхте впуснали в търговията с роби.

Роника трябваше да наведе глава и да прехапе езика си при тези думи, тъй като бяха истина. Може и да не беше нейно дело, но семейният ѝ кораб бе отплавал като поробител. И беше изгубен заради това. Пое си дъх.

— Ще се радвам да покажа на теб и всеки друг, който проявява интерес. Чух, че Мингсли от Новите Търговци отправя предложения за примирие. Имайки предвид продължителните му връзки с Давад, се чудя дали не се е опитвал да привлече Стари Търговци към начина си на мислене.

— С удоволствие ще видя документите. Но тази вечер ще съм по-доволен да знам, че си се прибрала на сигурно, където и да си отседнала. Нямам карета, но конят ми може да носи двама, ако нямаш нищо против да яздиш отзад.

— Ще ти бъда благодарна. Но защо?

— Защо? — Граг изглеждаше стъписан от въпроса.

— Защо? — Роника събра цялата смелост, на която бе способна една стара жена, незаинтересована вече от тънкостите на учтивостта. — Защо рискуваш заради мен? Дъщеря ми Алтея отхвърли ухажването ти. Репутацията ми в Бингтаун в момента е незавидна. Защо рискуваш своята с връзката с мен? Защо настоя въпросът относно смъртта на Давад да бъде разследван? Какви са мотивите ти, Граг Тенира?

Той сведе глава за момент. После повдигна лице, близката факла проблесна в тъмните му очи и очерта профила му. Усмихна се печално и Роника се запита как Алтея можеше да бъде така безразлична към този млад мъж.

— Задаваш ми прям въпрос и аз ще ти отвърна с истината. Аз самият чувствам известна отговорност за смъртта на Давад и вашата беда от онази нощ. Не заради стореното от мен, а заради това, което не успях да направя. А що се отнася до Алтея… — Ненадейно се ухили. — Може би не се отказвам толкова лесно. И може би пътят към сърцето ѝ е чрез учтивост към майка ѝ. — Внезапно се засмя. — Са ми е свидетел, че опитах всичко друго. Вероятно добра дума от теб ще обърне нещата в моя полза. Хайде. Конят ми е натам.

Глава седма

Драконов кораб

В един момент беше свит сред неяснота, почиващ в прилична на утроба празнота. Уинтроу не усещаше нищо друго, освен физическото си тяло. Работеше по него както някога с цветното стъкло. Разликата беше, че сегашното бе повече възстановяване, отколкото създаване. Откриваше в работата си тиха наслада, носеща със себе си смътно ехо от спомени как реди блокчета като много малък. Задачите, пред които бе изправен, бяха прости и ясни, работата — повтаряща се; той само насочваше тялото си да направи това, което то в крайна сметка щеше да направи и само, но по-бързо. Средоточието на съзнанието му, отзоваващо се с готовност, забързваше усилията на тялото му. Останалата част от живота му беше застинала в абсолютна неподвижност. Не се интересуваше от нищо друго, освен да поправи животното, което обитаваше. Беше като да си в малка уютна стая, докато навън бушува буря.

Достатъчно, изръмжа драцената.

Уинтроу се сви още повече пред раздразнението ѝ.

— Не съм приключил — примоли се той.

Не. Останалото ще се погрижи само за себе си, ако подхранваш тялото си и от време на време го поощряваш. Отлагах твърде дълго заради теб. Сега си достатъчно силен за всички ни, за да се изправиш пред това, което сме. А ние ще се изправим пред него.

Сякаш беше сграбчен и захвърлен във въздуха. Заразмахва крайници и задраска във всички посоки като паникьосано коте в търсене на нещо, каквото и да е, за което да се хване. И намери Вивачия.

Уинтроу!

Възклицанието ѝ не беше гласен израз на радост, а по-скоро внезапен порив на връзка — беше го открила. Отново бяха събрани и за пореден път станаха цели. Тя можеше да го усети; можеше да почувства емоциите му да вдиша миризмите с неговия нос, да вкуси с устата му и да усеща чрез неговата кожа. Позна болката му, изпълнила я с мъка. Узна мислите му и…

Когато някой пада в съня си, винаги се събужда преди удара. Не и този път. Събуждането на Уинтроу беше ударът. Любовта и всеотдайността на Вивачия към него се сблъскаха с мъчителното знание за това, което беше. Мислите му бяха огледало, изправено пред безжизненото ѝ лице. Веднъж взряла се в него, тя не можеше да откъсне поглед. Той беше пленен в това съзерцание заедно с нея и се почувства притеглян все по-надълбоко и по-надълбоко в отчаянието ѝ. Потопи се в бездната с нея.

Тя не беше Вивачия, не и наистина. Никога не бе била друго, освен откраднатия живот на един дракон. Нейният псевдоживот бе прикрепен към останките от драконовата смърт. Нямаше право да съществува. Работниците от Дъждовните земи бяха разцепили пашкула на превъплътяващия се дракон на две. Зародишът му бе изхвърлен, оставен да погине, гърчейки се на студения каменен под, докато нишките спомени и познание, които го бяха обгръщали, бяха изтеглени и нарязани на дъски, за да бъдат построени живи кораби.

Животът се бори да продължи каквото и да става. Вихрушка запраща дърво на горския под; от дънера му се възправят фиданки. Крехко семенце сред камъчета и пясък все пак ще поеме капка влага и ще изстреля нагоре упорит зелен филиз. Потънали в солена вода, бомбардирани от спомените и чувствата на хората, на които принадлежеше, нишките памет в дъските ѝ бяха търсили начин, по който да се подредят. Бяха приели даденото ѝ име; бяха се стремили да открият смисъла на това, което преживяваха сега. Накрая Вивачия се бе пробудила. Но гордият кораб и великолепната му фигура не бяха наистина част от рода Вестрит. Не. Нейният живот бе откраднат. Тя беше полусъздание, дори по-малко от това, същество заместител, грубо съшито от човешки воли и погребани драконови спомени, безполово, безсмъртно и в крайна сметка — безполезно. Роб. Бяха използвали откраднатите спомени на някой дракон, за да си създадат голям дървен роб.

Викът, откъснал се от Вивачия, запрати Уинтроу в пълно съзнание. Той се извъртя и падна на пода, приземявайки се тежко на колене до койката си. Ета се събуди стреснато на мястото си в малката стая, откъдето го наблюдаваше.

— Уинтроу! — извика тя с ужас, докато той се изправяше на крака. — Чакай! Недей, не си добре. Легни, върни се!

Думите ѝ го последваха, докато залиташе през вратата и се отправяше към бака. Чу шумове от каютата на капитана — Кенит крещеше да му донесат патерицата, а също и едно по-тихо „По дяволите, Ета, къде си, когато ми трябваш?“, но Уинтроу и за това не се спря. Куцукаше гол, само по чаршаф, а нощният въздух пареше заздравяващата му плът. Стъписани, моряците от нощната вахта си заподвикваха. Един сграбчи фенер и го последва. Уинтроу не му обърна внимание. Взе стъпалата до бака по две, което разкъса зарасналата му кожа, и се хвърли напред, провесил се наполовина през парапета.

— Вивачия! — извика. — Моля те. Ти не си виновна, нищо от това не е по твоя вина. Вивачия!

Фигурата се разкъсваше. Големите ѝ дървени пръсти се бяха оплели в черните, буйни къдрици и се опитваха да ги изтръгнат от главата ѝ. Ноктите драскаха бузите ѝ и се впиваха в очите ѝ.

— Не аз! — извика тя към нощното небе. — Никога аз! О, Велики Са, каква скверна подигравка съм аз, какво изчадие в очите ти! Пусни ме тогава! Нека умра!

Последвалият Уинтроу бе Ганкис.

— Какво те тревожи, момче? Какво наранява кораба? — настоятелно запита старият пират, но Уинтроу имаше очи само за фигурата. Жълтата светлина на фенера разкриваше нещо ужасяващо. Нишките плът се затваряха толкова бързо, колкото ноктите на Вивачия прорязваха бразди в идеалните ѝ бузи. Косата, която отскубваше от скалпа си, се вливаше в ръцете ѝ, погълната, и гривата ѝ си оставаше все така гъста и лъскава като преди. Уинтроу се взираше с ужас в този цикъл на разрушение и прераждане.

— Вивачия! — извика отново и хвърли съществото си към нейното в опит да я утеши, да я успокои.

Там чакаше драцената. Тя го отблъсна така лесно, както и обвиваше и задържаше Вивачия в обятията си. Нейният дух се противеше на желанието на кораба да умре. Не. Не и след всички години на потисничество, всички епохи тишина и неподвижност. Няма да умра. Ако това е единственият живот, който можем да имаме, така да бъде. Стой мирно, малка робиньо. Сподели този живот с мен или друг няма да видиш!

Уинтроу беше онемял. На място, което можеше да достигне единствено със съзнанието си, се разгръщаше страшен конфликт. Драцената се бореше за живот, докато корабът се опитваше да отрече и на двете им правото на такъв. Уинтроу почувства собственото си дребно същество като парцал, сграбчен от два териера. Дърпаха го помежду си, разкъсван в хватката им, докато всяка се опитваше да претендира за верността му и да понесе съзнанието му с нейното. Вивачия го обгърна с любовта и отчаянието си. Познаваше го толкова добре, той също я познаваше така добре… как можеше сърцето му да се противи на нейното? Тя го повлече със себе си. Олюляваха се на ръба на волен скок към смъртта. Забвението ги подканваше примамливо. Тя го убеждаваше, че това е единственото решение. Какво друго можеше да има за тях? Това безкрайно чувство за неправда, това ужасно бреме на откраднат живот, това ли щеше да избере?

— Уинтроу! — Кенит издиша името, докато се тътреше нагоре по стълбата към бака. Уинтроу се обърна вяло да наблюдава приближаването му. Нощната риза на пирата, наполовина затъкната в панталоните, се вееше около него на нощния бриз. Единият му крак беше бос. Малка част от съзнанието на Уинтроу отбеляза, че никога преди не бе виждал Кенит в такова раздърпано състояние. Във винаги спокойния и язвителен поглед на капитана личеше паника. Той ни усеща, помисли си Уинтроу. Започва да се свързва с нас; усеща част от случващото се и то го плаши.

Ета подаде патерицата на капитана. Той я сграбчи и прекоси палубата с бързи крачки, за да се озове до Уинтроу. Внезапното стисване на рамото му бе хватката на живота, възпираща го от смъртта.

— Какво правиш, момче? — ядосано настоя Кенит. После се загледа с ужас покрай Уинтроу и гласът му се промени. — Господарю на рибите, какво си направил на кораба ми!

Уинтроу се обърна към фигурата. Вивачия се бе извърнала, за да насочи на свой ред погледа си към събиращата се на бака тълпа от обезпокоени моряци. Един мъж изпищя шумно, тъй като очите ѝ изведнъж грейнаха в зелено. Цветът им се завихри във водовъртеж, а в центъра се простираше чернота, по-тъмна от всяка нощ. Човечността напусна лицето ѝ. Черните ѝ коси, развяващи се на нощния вятър, приличаха повече на гнездо гърчещи се змии. Зъбите, които оголи към тях в пародия на усмивка, бяха твърде бели.

— Ако аз не мога да спечеля — устните дадоха глас на драконовите мисли, — тогава никой няма да го стори.

Тя бавно се извърна от тях. Ръцете ѝ се разпериха широко сякаш за да прегърне нощното море. Сетне ги отпусна бавно, за да хване корпуса на кораба зад нея.

Уинтроу! Уинтроу, помогни ми! Вивачия се молеше единствено наум; устата и гласът на фигурата вече не бяха под неин контрол. Умри с мен, примоли му се тя. И той за малко да го направи. За малко да я последва в бездната. Но в последния момент не можа.

— Искам да живея! — чу се да крещи към нощта. — Моля те, моля те, позволи ни да живеем! — За момент си помисли, че е успял да разколебае решимостта ѝ да умре.

Необичайна тишина последва думите му. Дори нощният вятър като че ли сдържаше дъха си. Уинтроу осъзна, че някъде моряк ломотеше детска молитва, но ушите му уловиха друг, по-тих звук. Беше пробягващ, крехък звук, като при пропукващ се по повърхността на езеро лед, когато се осмелиш да пристъпиш твърде навътре.

— Няма я. — Ета си пое дъх. — Вивачия я няма.

Така беше. Дори под слабата светлина на фенера промяната беше очевидна. Всякакъв цвят и подобие на живот се бяха оттекли от фигурата. Дървото на гърба и косата ѝ беше сиво като надгробен камък. Никакъв жизнен дъх не я размърдваше. Издяланите ѝ къдрици бяха застинали и неподвластни на докосването на вятъра. Кожата ѝ изглеждаше закоравяла като остаряваща ограда. Уинтроу я затърси със съзнанието си. Улови избледняваща следа от отчаянието ѝ, като чезнеща миризма във въздуха. После дори това изчезна, сякаш някаква непроницаема врата се бе затворила между тях.

— Драцената? — промълви на себе си, но ако тя все още се намираше вътре в него, се беше скрила твърде добре за досега на слабите му сетива.

Уинтроу пое дълбоко дъх и го изпусна. Беше отново сам в съзнанието си. Колко време бе минало, откакто мислите му бяха били единственото нещо в главата му? След миг усети и тялото си. Хладният въздух щипеше заздравяващите му изгаряния. Коленете му омекнаха и щеше да се свлече на земята, ако Ета не го беше обгърнала с ръка. Той се облегна на нея. Новата му кожа крещеше под допира ѝ, но беше твърде слаб дори да трепне.

Ета се загледа покрай него. Погледът ѝ жалееше за Кенит. Очите на Уинтроу последваха нейните — никога не бе виждал някого така опечален. Пиратът силно се надвеси над парапета, за да се вгледа в профила на Вивачия, а чертите му бяха застинали в измъчено изражение. Линии, които Уинтроу не бе забелязвал преди, бяха като изваяни върху лицето му. Лъскавата му черна коса и мустаци изглеждаха стряскащо върху бледната му кожа. Смъртта на Вивачия бе принизила Кенит така, както загубата на крака му не бе могла. Мъжът се бе състарил пред очите на Уинтроу.

Кенит извърна глава, за да срещне погледа му.

— Мъртва ли е? — вдървено попита той. — Може ли жив кораб да умре? — Очите му молеха да не е така.

— Не зная — неохотно призна Уинтроу. — Не мога да я усетя. Изобщо. — Празнотата в него беше твърде ужасяваща, за да я изучава. Беше по-лошо от паднал зъб, по-осакатяващо от липсващия му пръст. Да бъде без нея пораждаше ужасен, зеещ недостатък в него. Нима наистина някога си бе пожелавал това? Бил е луд.

Кенит внезапно се извъртя назад към фигурата.

— Вивачия? — обърна се към нея въпросително. А след това: — Вивачия! — изрева той; гневният, останал нечут повик на отритнат любовник. — Не можеш да ме изоставиш сега! Не може да те няма!

Дори лекият нощен ветрец бавно застина. Тишината на корабната палуба бе пълна. Екипажът изглеждаше стъписан от скръбта на капитана по живия кораб. Ета беше тази, която наруши тишината.

— Ела — каза на Кенит. — Тук няма какво да се направи. Двамата с Уинтроу трябва да слезете долу и да поговорите за това. Той се нуждае от храна и питие, а и все още трябва да е на легло. Заедно, двамата можете да разрешите загадката какво да се направи оттук насетне.

Уинтроу ясно разбираше какво се опитва да направи. Поведението на капитана предизвикваше вълнение сред екипажа. Най-добре беше да е извън полезрението им, докато се възстановеше.

— Моля те — изграчи Уинтроу, добавяйки молбата си към тази на Ета. Трябваше да се махне от тази ужасна, застинала фигура. Да гледа сивата глава беше по-лошо, отколкото да се взира в разлагащ се труп.

Кенит ги погледна сякаш бяха непознати. Докато се вземаше в ръце, в очите му се появи внезапна отегчителност.

— Добре тогава. Заведи го долу и се погрижи за него. — Гласът му бе лишен от всякакво чувство. Очите му пробягаха по екипажа. — Връщайте се на постовете си — изропта към тях. За момент те не реагираха. Няколко лица показваха съчувствие към техния капитан, но повечето гледаха объркано сякаш не го познаваха. Тогава той отсече грубо:

— Веднага! — Не повиши глас, но заповедта в изреченото накара мъжете да се подчинят припряно. Само след миг бакът беше празен, с изключение на Уинтроу, Ета и Кенит.

Ета изчакваше Кенит. Капитанът се раздвижи неловко, намествайки патерицата, докато накрая не я постави под мишница. С подскоци се отдели от перваза и започна да залита по пътя към стълбата.

— Иди му помогни — прошепна Уинтроу. — Аз ще се оправя.

Ета само кимна в съгласие. Остави го, за да отиде при Кенит. Еднокракият мъж прие помощта ѝ без възражения. Това бе също толкова нетипично за него, колкото и по-ранната му проява на емоция. Докато наблюдаваше нежността, с която жената му помагаше да слезе по късата стълба, Уинтроу почувства самотата си още по-остро.

— Вивачия? — запита тихо нощта. Вятърът премина с въздишка покрай него, напомняйки му за изгорената кожа и собствената му голота. Ала Вивачия бе отделена от него също толкова болезнено, колкото бе и собствената му кожа, оставила усещането за друг вид болка. Голотата на тялото му бе малко неудобство в сравнение със самотата му в нощта. В един замаян миг той осъзна колко необятни бяха морето и светът около него. Той не беше нищо повече от дребна мушица живот на тази дървена палуба, поклащаща се сред водата. Преди винаги бе усещал големината и силата на Вивачия около себе си, закриляйки го от света в открито море. Откакто бе напуснал дома си като дете, не се бе чувствал толкова дребен и незначителен.

— Са — прошепна, знаейки, че би трябвало да може да се обърне към бога си за утеха. Са винаги беше бил до него, много преди да се качи на кораба и да се свърже с нея. Някога беше сигурен, че е предопределен да стане жрец. Сега, докато се опитваше с дума да достигне божественото благоговение, осъзна, че името на устните му бе всъщност молитва Вивачия да му бъде върната. Почувства срам. Нима корабът бе заменил бога му? Наистина ли вярваше, че не може да продължи без нея? Внезапно коленичи на потъмнелия под, но не за да се моли. Ръцете му преминаха пипнешком по дървото. Ето тук. Петната трябваше да са тук, където кръвта му се бе вляла в гредите ѝ и ги бе сляла във връзка, която не споделяше с никой друг. Но осакатената му ръка откри собствения си кървав отпечатък чрез поглед, не чрез допир. Не чувстваше нищо друго под дланта си, освен фината текстура на магическото дърво. Не чувстваше нищо.

— Уинтроу?

Ета се бе върнала за него. Стоеше на стълбата и го наблюдаваше от другия край на бака, превит, застанал на ръце и колене.

— Идвам — отвърна и със залитане се изправи на крака.

— Още вино? — попита Ета.

Момчето поклати безмълвно глава. Момче, защото именно на такова приличаше, увит в нови чаршафи и то от леглото на Кенит. Ета ги бе взела и му ги бе предложила, след като го беше въвела залитащ в каютата. Белещата се кожа все още не можеше да понесе допира на истински дрехи. Сега младежът стоеше неудобно на стол от другата страна на масата, където беше Кенит. За Ета беше очевидно, че не може да си намери подходяща поза, която да щади раните му. Беше изял част от храната, която бе поставила пред него, но почти нямаше промяна в състоянието му. Кожата, където отровата го бе попарила, лъщеше и стоеше на червени петна. Голите червени парчета кожа върху остриганата му глава ѝ напомняха за краставо куче. Най-лош от всичко обаче беше празният му поглед. Той отразяваше загубата и чувството на изоставеност в очите на Кенит.

Пиратът седеше срещу Уинтроу, черната му коса бе разрошена, ризата му — само наполовина закопчана. Кенит, винаги така внимателен относно външния си вид, сякаш беше забравил за него напълно. Тя едва се сдържаше да гледа мъжа, когото бе обичала. През годините, откакто го познаваше, той първо бе бил неин клиент, а после — мъжът, по когото бе копняла. Когато я беше отвел, си бе помислила, че нищо не би могло да ѝ донесе повече радост. Нощта, в която ѝ беше казал, че го е грижа за нея, бе преобърнала живота ѝ. Беше го наблюдавала как израства от капитан на един съд до командир на цяла флота пиратски кораби. И още повече — хората сега го приветстваха като крал на Пиратските острови. Беше си помислила, че го е изгубила в бурята, когато бе подчинил на волята си морето и морската змия, защото не беше достойна за мъж, чиято велика съдба бе предопределена от Са. Беше оплакала величието му, помисли си засрамено. Той се бе извисил и тя бе завиждала от страх, че заради това ще го изгуби.

Но това… това беше хиляди пъти по-зле.

Никаква битка, рана или буря не бе успяла да го извади извън контрол. До тази нощ никога не бе го виждала толкова несигурен или в недоумение. Дори сега седеше изправен на масата, пиеше брендито си чисто, с изпънати рамене и стабилна ръка. И въпреки това нещо го беше напуснало. Беше го видяла да си отива, да отлита надалеч заедно с живота на кораба. Сега той беше толкова дървен, колко бе станала и Вивачия. Боеше се да го докосне, за да не открие, че кожата му е станала твърда и неподдаваща се на допир като палубата.

Той прочисти гърло. Очите на Уинтроу се стрелнаха към него почти уплашено.

— Тъй. — Кратката дума беше остра като бръснач. — Мислиш, че е мъртва. Как? Какво я уби?

Беше ред на Уинтроу да прочисти гърло, с лек и треперлив звук.

— Аз бях. Имам предвид, че това, което разбрах, я уби. Или я запрати толкова дълбоко в самата нея, че тя не можа да намери обратния път към нас. — Той преглътна, вероятно борейки се да спре сълзите. — Може би просто осъзна, че винаги е била мъртва. Може би единствено вярата ми в противното я беше задържала жива.

Кенит рязко свали чашката си и тя издрънча шумно по масата.

— Говори смислено — изръмжа той на пророка си.

— Съжалявам, сър. Опитвам се. — Момчето повдигна трепереща ръка да разтърка очите си. — Дълго е и е объркващо. Спомените ми са се слели със сънищата ми. Мисля, че винаги съм подозирал голяма част от това. Щом влязох в контакт със змията, всичките ми подозрения се допълниха от нейните знания. И разбрах. — Уинтроу повдигна очи, за да срещне тези на Кенит и пребледня от сляпата ярост, изписана на лицето му. Започна да говори по-бързо: — Когато намерих затворената змия на Острова на Чуждите, помислих, че е просто пленено животно. Нищо повече. Беше нещастно и реших да го освободя, както бих постъпил с всяко създание. Никое творение на Са не бива да бъде държано в такъв жесток затвор. Докато работех, ми се стори, че змията е по-интелигентна от мечка или котка. Знаеше какво правех. Щом бях премахнал достатъчно прегради, така че да може да избяга, тя го направи. Докато минаваше покрай мен обаче, кожата ѝ се отърка в моята и ме изгори. Ала в този миг я познах. Сякаш между нас бе създаден мост, като връзката, която споделям с кораба. Познах мислите ѝ и тя моите.

Той си пое дълбоко дъх и се наведе напред през масата. В очите му личеше отчаянието да накара пирата да му повярва.

— Кенит, змиите са потомци на дракони. Някак са били пленени в морската си форма, неспособни да се завърнат в земите на промяната, за да станат истински дракони. Не можах да разбера всичко. Видях изображения — мисля, че бяха мислите ѝ, но е трудно да ги преведа в човешки понятия. Когато се върнах на борда на Вивачия, знаех, че живият кораб бе предназначен да бъде дракон. Не знам как точно. Има някакъв етап между змия и дракон, период, в който змията е обвита в нещо като твърда кожа. Мисля, че това е магическото дърво: обвивката на дракон, преди да стане дракон. Вместо това по някакъв начин Дъждовните Търговци са я превърнали в кораб. Убили са дракона и са нарязали обвивката на дъски, за да построят жив кораб.

Кенит се протегна за бутилката с бренди. Сграбчи гърлото сякаш щеше да я души.

— В думите ти няма никакъв смисъл! Това, което казваш, не може да е истина! — Той повдигна бутилката и за един плашещ момент Ета реши, че ще разбие главата на момчето. По погледа на Уинтроу разбра, че и той се боеше от същото. При все това младежът не трепна. Седеше тихо, в очакване на удара, като че щеше да приветства смъртта си. Вместо това Кенит наля бренди в чашата си. Малка част от течността прехвърли ръба и падна върху бялата покривка. Пиратът я игнорира. Повдигна чашата си и я изпразни на един дъх.

Гневът му е твърде силен, внезапно си помисли Ета. Тук има и нещо друго, нещо по-дълбоко и по-болезнено от загубата на Вивачия.

Уинтроу пое накъсано дъх.

— Мога да кажа само какво вярвам, сър. Ако не беше истина, не смятам, че Вивачия щеше да го приеме толкова навътре, че да умре. Част от нея винаги е знаела. В нея винаги е спял дракон. Досегът ни със змията го пробуди. Драконът беше бесен, след като откри в какво се е превърнал. Докато бях в безсъзнание, той настоя да му помогна да сподели живота на кораба. Аз… — Момчето се поколеба. Остави нещо недоизказано и продължи: — Драконът ме събуди днес. Събуди ме и ме принуди да вляза в пълен контакт с Вивачия. Бях се задържал далече от нея, защото не исках да осъзнае това, което разбрах аз — че никога не е била истински жива. Тя беше мъртвата черупка на забравен дракон, която моето семейство някак бе пригодило за целите си.

Кенит рязко си пое дъх през носа. Облегна се назад в стола си и повдигна повеляващо длан, възпирайки думите на момчето.

— И това е тайната на живите кораби? — присмя се той. — Не е възможно. Всеки, който някога е познавал жив кораб, ще отрече тези дрънканици. Дракон в нея! Кораб, направен от драконова кожа. Смахнал си се, момче. Болестта ти е изпържила мозъка.

Но Ета му вярваше. Присъствието на кораба ѝ бе опъвало нервите, откакто се бе качила на борда. Сега вече добиваше смисъл. Като струните на музикален инструмент, настроени точно, теорията беше в хармония с усещанията ѝ. Беше вярно. Във Вивачия винаги бе имало дракон.

И Кенит го знаеше. Ета го бе виждала да лъже; беше го чувала да лъже нея. Никога преди обаче не го беше виждала да лъже себе си. Не беше много добър в това. Пролича си в мига, в който ръката му затрепери, докато си наливаше поредната глътка бренди.

Върна чашата си на масата и ненадейно заяви:

— За това, което трябва да направя, ми е необходим жив кораб. Трябва да я съживя.

— Не мисля, че можеш — меко каза Уинтроу.

Кенит изсумтя.

— Колко бързо губиш вярата си в мен. Само преди дни вярваше, че съм избран от Са. Само преди седмици говореше в моя полза пред всички и казваше, че съм предопределен да стана техен крал, ако са достойни за мен. Ха! Такава дребна, крехка вяра, скършена при първото изпитание. Чуй ме, Уинтроу Вестрит. Обходил съм бреговете на Острова на Чуждите и техните предвещания потвърдиха съдбата ми. След една моя дума утихна буря. Заповядвал съм на морска змия, чиято воля се пречупи пред моята. Само преди ден те призовах от самата бездна на смъртта, неблагодарен нещастнико! А сега седиш там и ми се присмиваш. Казваш, че не мога да върна собствения си кораб към живот! Как смееш? Да не би да се опитваш да подкопаеш влиянието ми? Нима онзи, с когото съм се отнасял като със син, вдига ръка срещу мен?

Ета остана на мястото си, извън кръга светлина от фенера над масата, и наблюдаваше двамата мъже. Редица емоции преминаха през лицето на Уинтроу. Удиви я колко лесно можеше да ги разчете. Кога бе свалила гарда си дотолкова, че да опознае някого толкова добре? И по-лошото — изведнъж я заболя за него. И той като нея беше приклещен между любовта към мъжа, когото бяха следвали толкова дълго, и страха от могъщото същество, в което се превръщаше. Задържа дъха си, надявайки се, че Уинтроу ще намери правилните думи. Не го разгневявай, безмълвно се помоли тя. Разгневиш ли го, няма да те чуе.

Уинтроу пое дълбоко дъх. Очите му бяха пълни със сълзи.

— Истината е, че ти се отнасяше с мен по-добре, отколкото собственият ми баща. Когато стъпи на борда на Вивачия, очаквах да срещна смъртта си от твоите ръце. Вместо това ти всеки ден ме предизвикваше да открия как бих искал да живея живота си и да го направя. Кенит, ти си повече от капитан за мен. Наистина вярвам, без съмнение, че ти си средство на Са, предназначено за изпълнението на волята му. Както сме и всички ние, разбира се, но мисля, че за теб е заделил съдба, по-значима от тази на повечето. Въпреки това, когато говориш за връщането на Вивачия към живот… не се съмнявам в теб, капитане мой. По-скоро се съмнявам, че тя въобще някога е била жива, поне не в смисъла, в който сме аз и ти. Вивачия беше фабрикация, създание, съставено от спомените на моите предци. Драцената някога е била истинска. Но ако Вивачия не е била истинска, а драцената е умряла при нейното сътворяване, кой е останал, та да го призовеш обратно към живот?

По лицето на Кенит, по-бързо от стрелването на змийски език, премина несигурност. Дали Уинтроу беше видял?

Младият мъж остана неподвижен. Въпросът му все още висеше във въздуха между тях. Ета с неверие наблюдаваше как ръката му се повдигна леко от масата. Много бавно, той започна да се протяга през масата като че щеше да докосне ръката на Кенит в проява на… какво? Съчувствие? О, Уинтроу, недей да правиш тази грешка!

Кенит не даде никакъв признак, че е забелязал реещата се ръка. Думите на Уинтроу, изглежда, изобщо не го бяха впечатлили. Той се взираше в момчето и Ета можа ясно да види как достигна до някакво решение. Бавно повдигна бутилката с бренди и наля в чашата си още една глътка. После се пресегна и взе празната чаша на Уинтроу. Изля щедро количество бренди в нея и я постави обратно пред него.

— Изпий това — безцеремонно нареди той. — Може би ще разпали поне малко кръвта ти. После ми говори, че не мога да го направя. Ти по-скоро ми кажи как ще ми помогнеш. — Повдигна собствената си чаша и я свали обратно. — Защото тя беше жива, Уинтроу. Всички знаем това. Така че, каквото и да беше онова, което я оживяваше, именно него ще призовем обратно.

Ръката на Уинтроу бавно се приближи до чашата. Повдигна я, после отново я постави на масата.

— А ако този живот вече не съществува, за да бъде призован обратно, сър? Ако нея просто я няма?

Кенит се засмя и Ета я побиха тръпки. Така се смееше мъж, подложен на изтезание, защото виковете вече не бяха достатъчни да изразят болката му.

— Ти се съмняваш в мен, Уинтроу. Така е, защото не знаеш каквото знам аз. Това не е първият жив кораб, който някога съм познавал. Те не умират толкова лесно. Обещавам ти. Сега изпий това бренди… да, добро момче. Ета! Къде си? От какво се безпокоиш, че си поставила почти празна бутилка на масата? Донеси друга, и по-бързо.

Момчето не можеше да пие. Кенит лесно го бе вкарал под масата, а грижите за него щяха да занимават курвата.

— Заведи го в стаята му — каза на Ета и търпеливо наблюдаваше как го вдига на крака. Той се запрепъва сляпо до нея, като опипваше пътя пред себе си надолу по коридора. Кенит гледаше как си отиват. Убеден, че сега разполагаше с малко време за себе си, решително постави патерицата под мишница и се изправи. С тромави, предпазливи стъпки извървя пътя до палубата. Може би и самият той бе леко пиян.

Нощта все още беше приятна. Звездите бяха далечни, омара от облаци забулваше блясъка им. Морето се бе надигнало леко, носещо се срещу тях, но здравият корпус на Вивачия прорязваше всяка вълна с ритмична грация. Вятърът бе постоянен и по-силен от преди. Докато минаваше покрай платната, в него дори се долавяше слабо виене. Кенит смръщено нададе ухо, но докато стоеше така заслушан, звукът отшумя.

Кенит бавно обиколи палубата. Първият помощник беше на руля; поздрави капитана си с кимване, но не продума. Това беше добре. Сред такелажа щеше да има човек, който да бди, но той оставаше невидим в тъмнината, която приглушените корабни фенери не успяваха да пробият. Кенит се придвижваше бавно, почукването на патерицата му беше контрапункт на меките му стъпки. Неговият кораб. Вивачия беше негова и той щеше да я съживи отново. И щом го направеше, тя щеше да знае, че той е нейният господар и щеше да му принадлежи по начин, по който никога не бе принадлежала на Уинтроу. Негов собствен жив кораб, какъвто винаги бе заслужавал. Точно така, той винаги бе заслужавал свой собствен жив кораб. Нищо нямаше да му я отнеме сега. Нищо.

Беше започнал да мрази късата стълба, водеща от главната палуба към издигнатия бак. Изкачи я, при това не твърде непохватно, след което поседя за момент, за да си поеме дъх, като се преструваше, че всъщност изучава нощта. Най-накрая придърпа патерицата, стъпи отново на крака и се приближи до парапета при носа. Загледа се над морето пред тях. Далечните острови бяха ниски черни хълмчета на хоризонта. Хвърли поглед към посивялата глава на фигурата, след което го насочи покрай нея, над морето.

— Добър вечер, мила морска лейди — поздрави я. — Вечерта е приятна и вятърът в гърбовете ни е благоприятен. Какво повече можем да желаем?

Вслуша се в нейната застиналост сякаш му беше отговорила.

— Да. Добре е. И аз като теб съм облекчен да видя Уинтроу отново на крака. Нахрани се прилично, пи малко вино и много бренди. Реших, че един дълбок сън ще му се отрази добре, за да оздравее. И разбира се, възложих на Ета да бди над него. Това ни дава минутка-две насаме, принцесо моя. Сега. Какво би ти доставило удоволствие тази вечер? Спомних си една прекрасна стара история от Южните острови. Би ли искала да я чуеш?

Отвърнаха му единствено вятърът и водата. Отчаяние и гняв се разбунтуваха в него, но той не им даде гласност. Вместо това се усмихна любезно.

— Чудесно. Това е стара история, от времето преди Джамаилия. Някои казват, че в действителност е от Прокълнатите острови, разказана на Южните острови, които в последствие си я присвоили. — Той прочисти гърло, притвори очите си наполовина и заговори, като заразказва с думите на майка си и с гласа на разказвач. Както тя бе разказвала толкова отдавна, преди Игрот да ѝ отреже езика, прерязвайки думите ѝ завинаги.

— Някога, в онова далечно време толкова отдавна, имало една млада жена с остър ум, но малко богатство. Родителите ѝ били възрастни и след като починели, малкото, което имали, щяло да стане нейно. Това може би ѝ било достатъчно, но поради старческото си слабоумие, те решили да уредят брак за дъщеря си. Избраният от тях мъж бил земеделец, с голямо богатство, но без капка духовитост в себе си. Дъщерята отведнъж разбрала, че никога нямало да намери щастието с него, нито пък можела да го търпи. Тъй че Едрила, това било името ѝ, напуснала родители, къща и…

— Ерлида беше името ѝ, дръвнико. — Вивачия се обърна бавно, за да го погледне. Движението запрати ледени тръпки нагоре по гръбнака на Кенит. Тя се изви като змия, тялото ѝ — необвързано от човешки ограничения. Косата ѝ, станала внезапно смолисточерна, просветна със сребристи отблясъци. В златните очи, срещнали неговите, попаднаха слабите лъчи на корабния фенер и отразиха светлината обратно към него. Тя му се усмихна и устните ѝ се разтеглиха твърде широко, а зъбите, които му показа, изглеждаха едновременно по-бели и по-малки от преди. Устните ѝ бяха твърде червени. Животът, който се движеше сега в нея, искреше със змийска лъскавина. Гласът ѝ беше гърлен и муден. — Ако ще ме отегчаваш с хилядагодишна история, поне я разказвай правилно.

Дъхът му секна в гърлото. Започна да отговаря, но после се спря. Не казвай нищо. Накрай я тя да говори. Нека първо се издаде пред него. Впитият в него взор на съществото беше като острие, опряно в гърлото му, но той отказа да покаже страх. Направи всичко по силите си да срещне погледа ѝ, без да поглежда встрани.

— Ерлида — настоя тя. — И не беше земевладелец, а крайречен грънчар, на когото бе дадена. Мъж, който по цял ден оформяше с ръце мокра глина. Правеше тежки, груби грънци, годни само за събиране на отпадна вода и за нощни гърнета. — Тя се извърна от него, за да се загледа напред, над черното море. — Така се казва в историята. А аз я знам добре. Познавах Ерлида.

Кенит позволи на тишината да се разгърне, докато не изтъня и не стана по-опъната и от нишките на паяжина.

— Как? — дрезгаво попита накрая. — Как е възможно да си познавала Ерлида?

Фигурата изсумтя презрително.

— Защото не сме толкова глупави като хората, които забравят всичко, случило им се преди индивидуалното им раждане. Паметта на майка ми и на нейната майка, както и тази на майката на майката на майка ми, всички те са мои. Бяха вплетени в нишки от пясък на паметта и слюнката на тези, които помогнаха да се затворя в пашкула си. Те бяха заделени за мен, мое наследство, което да си върна, щом се събудя като дракон. Спомените на стотици животи са мои. И въпреки това съм пленена в смъртта, нищо повече от мисли, изпълнени с копнеж.

— Не разбирам — сковано се осмели да каже Кенит, щом стана ясно, че тя е приключила да говори.

— Защото си глупав — озъби му се ожесточено.

Той се беше зарекъл, че никой никога повече нямаше да му говори така. Тогава бе изчистил кръвта им от ръцете си и досега бе спазвал обещанието си. Винаги. Дори сега. Кенит се надигна да се изправи.

— Глупав. Може да ме мислиш за глупав и да ме наричаш глупав. Поне съм истински. А ти не си. — И постави патерицата под мишница, готов да се отдалечи.

Тя отново се обърна към него, крайчецът на устата ѝ се повдигна в подигравателна усмивка.

— Ах, значи насекомото има все пак някакво жило. Остани тогава. Говори ми, пирате. Мислиш, че не съм истинска? Достатъчно истинска съм. Достатъчно, за да разтворя спойката си за морето във всеки един момент, в който реша. Може би искаш да помислиш над това.

Кенит плю през перилата.

— Самохвалство и надувки. Това трябва да ме впечатли или да ме изплаши? Вивачия беше по-смела и силна от теб, корабе, каквото и да си. Криеш се зад преимуществото на побойника: да унищожиш това, което можеш. Давай тогава, унищожи ни и да приключваме. Много добре знаеш, че не мога да те спра. Пожелавам ти приятно прекарване, когато станеш потънала отломка на дъното. — Той решително се извърна от нея. Сега трябваше да си тръгне, знаеше го. Просто да се обърне и да започне да върви, иначе тя въобще нямаше да го уважава. Почти бе стигнал края на бака и тогава целият кораб изведнъж се наклони. Див вик се разнесе от наблюдателницата сред такелажа, а от екипажа долу в хамаците се надигна хор от изненадано мърморене. Помощникът, стоящ на руля, изкрещя гневен въпрос. Патерицата на Кенит се хлъзна по гладката палуба и изхвърча изпод него. Той падна, разперил крайници, лактите му удариха тежко пода. Падането му изкара въздуха.

Докато лежеше така, борещ се да си поеме дъх, корабът се изравни. За миг всичко се върна както си беше, освен питащите гласове на екипажа, извисили се в пристъп на паника. Мекият, мелодичен смях, идващ откъм фигурата, го предизвикваше. По-слабо гласче проговори до ухото на Кенит. Дребният талисман от магическо дърво, привързан за китката му, внезапно проговори:

— Не си тръгвай, глупако. Никога не обръщай гръб на дракон. Ако го направиш, тя ще си помисли, че си толкова глупав, че заслужаваш унищожение.

Кенит въздъхна болезнено.

— И трябва да повярвам на теб? — изсумтя той. Успя да седне. — Ти самият си отчасти дракон, ако казаното от нея е вярно.

— Има дракони и дракони. А този със сигурност не би предпочел да прекара вечността, привързан за купчина кости. Върни се. Опълчи ѝ се. Предизвикай я.

— Млъкни — изсъска към безполезното нещо.

— Какво ми каза? — попита корабът с отровно сладък глас.

С усилие, той успя да се изправи. Постави патерицата си на място и се понесе по палубата към парапета.

— Казах „Млъкни!“ — повтори той за нея. Хвана перилото и се надвеси над него. Остави всяка частица от страха си да разцъфне в гняв. — По-добре бъди дърво, ако си неспособна да бъдеш Вивачия.

— Вивачия? Това безгръбначно, поробено нещо, това треперещо, примирено, пълзящо творение на човеците? По-скоро ще мълча навеки, отколкото да бъда нея.

Кенит сграбчи възможността.

— Значи ти не си нея? Нито частица от теб не се съдържаше в нея?

Фигурата наклони главата си назад. Ако беше змия, Кенит щеше да се закълне, че е готова да нападне. Той не отстъпи и на крачка. Нямаше да покаже страх. Освен това не мислеше, че може да го достигне. Устата ѝ се разтвори, но от нея не излязоха никакви думи. В очите ѝ блесна гняв.

— Ако не е теб, то тогава тя има също толкова право да бъде животът на този кораб, колкото и ти. А ако тя е теб… е, тогава се присмиваш и критикуваш себе си. Във всеки случай за мен няма никакво значение. Предложението ми пред този жив кораб остава. Малко ме интересува коя от двете ще го приеме.

Така. Беше използвал всичко, с което разполагаше. Щеше или да спечели, или да бъде съсипан. Между двете крайности нямаше нищо друго. Но пък и никога не бе имало.

Тя внезапно издиша — нещо средно между съскане и въздишка.

— Какво предложение? — изиска тя.

Кенит се усмихна с ъгълчето на устата си.

— Какво предложение? Имаш предвид, че не знаеш? Така, така. Мислех, че винаги си се спотайвала под кожата на Вивачия. Изглежда, че по-скоро си будна отскоро. — Наблюдаваше я внимателно, докато леко ѝ се подиграваше. Не трябваше да стига дотам, че да я разгневи, но и не искаше да изглежда твърде нетърпелив да преговаря с нея. Очите ѝ започнаха да се присвиват и той смени тактиката. — Пиратствай с мен. Бъди моята кралица на моретата. Ако наистина си дракон, покажи ми тази си същност. Нека плячкосваме, където пожелаем, и присвоим тези острови за свои.

Въпреки надменния ѝ поглед, той бе забелязал краткото разширяване на очите, издало интереса ѝ. Следващите ѝ думи го накараха да се усмихне:

— Какво печеля аз?

— Какво искаш?

Тя го наблюдаваше. Той застана изправен и посрещна необичайния ѝ поглед с леката си усмивка. Тя пробяга с поглед по него сякаш беше гола курва в салона на евтин бардак. Очите ѝ се задържаха малко повече върху липсващия му крак, но той не позволи на това да го изнерви. Изчака я.

— Искам каквото искам, когато го поискам. Щом дойде времето да си го взема, ще ти кажа какво е. — Тя захвърли думите си като предизвикателство.

— Леле. — Той задърпа мустаците си сякаш беше развеселен. В действителност думите ѝ предизвикаха тръпки, пробягали по гърба му като ледена вода. — Наистина ли очакваш да се съглася на подобни условия?

Беше неин ред да се засмее — гърлен кикот, който му напомняше за напевното ръмжене на ловуващ тигър. Никак не го успокои. Нито пък думите ѝ.

— Разбира се, че ще се съгласиш. Какво друго би могъл да сториш? Колкото и да не ти се иска да го признаеш, мога да унищожа и теб, и целия ти екипаж, когато пожелая. Трябва да си доволен, че засега намирам пиратстването с теб за забавно. Недей да искаш повече от това, което можеш да получиш.

Кенит отказа да бъде обезсърчен.

— Унищожи ме и ще унищожиш себе си. Или мислиш, че ще е по-забавно да потънеш на дъното и да стоиш там, в калта? Пиратствай с мен и екипажът ми ще ти даде криле от платна. С нас можеш да летиш през вълните. Можеш отново да ловуваш, драконе. Ако има нещо вярно в старите легенди, то това трябва да е повече от развлекателно за теб.

Тя отново се изкиска.

— Значи приемаш условията ми?

Кенит се изпъна.

— Значи, че ще помисля една нощ.

— Приемаш ги — каза тя на нощта.

Той не благоволи да отговори. Вместо това стисна патерицата и започна внимателно да се придвижва по палубата. При стълбата, макар и малко неумело, успя да се справи със стъпалата и да се смъкне на долната палуба. Кимна отсечено на двама моряци, докато ги подминаваше. Ако бяха дочули някаква част от разговора му с кораба, имаха благоразумието да не го показват.

Докато прекосяваше главната палуба, най-сетне си позволи да почувства триумфа си. Беше го направил. Беше призовал кораба обратно към живот и тя отново щеше да му служи. Избута настрани нейната част от уговорката. Можеше ли да съществува нещо, което тя да иска за себе си? Нямаше необходимост да се съвкупява, нито да яде или спи. Какво можеше да поиска от него, което той да не можеше да ѝ даде с лекота? Беше добра сделка.

— По-мъдра, отколкото си мислиш — каза собственият му, но по-тънък глас. — Съглашение за величие дори.

— Така ли? — промърмори Кенит. Не би рискувал да покаже въодушевлението си дори пред собствения си талисман. — Чудя се. Още повече щом ти одобряваш.

— Повярвай ми — предложи талисманът. — Някога давал ли съм ти грешни насоки?

— Да вярвам на теб значи да вярвам на един дракон — меко отвърна Кенит. Той се озърна наоколо, за да е сигурен, че никой не го гледа или подслушва. Вдигна китката пред лицето си — на лунната светлина не можа да различи нищо от чертите на талисмана, освен светещите му в червено очи. — Прав ли е Уинтроу? Наистина ли си остатък от мъртвороден дракон?

Настъпи миг тишина, по-красноречив от всякакви думи.

— И ако съм? — гладко попита талисманът. — Нима все още не нося твоето лице? Запитай се следното: ти ли прикриваш дракона, или драконът прикрива теб?

Сърцето на Кенит прескочи един удар. Някакъв трик на вятъра предизвика ниско стенание сред такелажа. Косата на Кенит настръхна.

— Не говориш смислено — измънка той към талисмана. Свали ръката си и здраво стисна патерицата. Докато се движеше из кораба към собствената си каюта и почивката, пренебрегна едноминутния хилеж на нещото, привързано за китката му.

Гласът ѝ беше хриплив. Беше пяла и преди, на себе си, във влудяващия плен на пещерата и водния басейн. Гласът ѝ — тогава писклив и дрезгав, бе разбивал съпротивата ѝ в каменните стени и железните прегради, които я ограничаваха.

Но това беше различно. Сега извисяваше гласа си в нощта и пееше древна песен за призоваване.

— Ела — казваше на всеки, който можеше да чуе. — Ела. Времето за събиране настъпи. Ела да споделиш спомени, ела да изминем разстоянието заедно, обратно към мястото на началата. Ела.

Беше проста песен, предназначена да бъде радостна. Предназначена за множество гласове. Изпята само от един, звучеше слабо и жалко. Премести се от Обилието нагоре в Недостига и я изпя под нощното небе, но там звучеше още по-слабо. Пое отново дъх и я изпя отново, по-силно и настоятелно. Не можеше да каже кого призовава; нямаше пресни следи от змийска миризма във водата — само влудяващото ухание на кораба, който следваше. Имаше нещо в този кораб, напомнящо за някакво сродство с нея. Не можеше да си представи как е възможно да е родственичка на кораб и все пак не можеше да отрече дразнещите токсини, носещи се от корпуса му. Пое си дъх да запее отново.

— Ела, присъедини се към родството си и заеми сила на по-слабите. Заедно, заедно изминаваме разстоянието, обратно към нашите начала и нашите завършеци. Съберете се, родени на брега създания на морето, за да се завърнем отново по бреговете. Донесете мечтите си за небе и крила; елате да споделим спомените от нашите животи. Нашето време настъпи, нашето време настъпи.

Последните тръбящи звуци на песента заглъхнаха, отнесени от вятъра. Помнещата изчака за отговор. Нищо. И все пак, докато потъваше безутешно обратно под вълните, ѝ се стори, че токсините, идващи уклончиво от кораба пред нея, станаха по-наситени и отчетливи.

Сама си се присмивам и се дразня, скастри се тя. Може би наистина беше луда. Може би отново бе свободна само за да стане свидетел на края на целия си вид. Обгърна я безутешност, опитала се да я повлече надолу. Вместо това тя отново зае позиция зад кораба, за да го последва накъдето я отведеше.

Глава осма

Господари на Трите царства

Втората жертва на Тинтаглия беше мечка. Тя се съизмери с нея, хищник срещу хищник, обхватът на крилете ѝ срещу замаха на огромните, ноктести лапи. Тя бе спечелила, разбира се, и разкъса корема на мечката, за да пирува с черния дроб и сърцето ѝ. Борбата засити нещо в душата ѝ. Беше доказателство, че вече не е беззащитно, молещо се създание, хванато в капан, в ковчег от собственото си тяло. Беше изоставила човеците, постъпили глупаво, като бяха изрязали телата на братята и сестрите ѝ. Но не техните дела я бяха пленили. Бяха избили рода ѝ предимно поради невежество. В крайна сметка двама бяха склонни да пожертват всичко, за да я освободят. Не ѝ се налагаше да преценява дали дълговете за убийството се уравновесяваха от спасителните действия. Беше ги напуснала завинаги. Колкото и сладко да можеше да е отмъщението, то нямаше да спаси тези от вида ѝ, които все още оцеляваха. Дългът ѝ бе първо към тях.

Беше спала известно време, напреки на улова си. Медното слънце на есента я бе напекло през дългия следобед. Вече събудена, бе готова да продължи. Докато спеше, следващите ѝ действия се бяха избистрили в съзнанието ѝ. Ако някой от вида ѝ беше оцелял, щеше да е сред старите ловни територии. Щеше да потърси първо там.

Беше се надигнала от мечата леш, чието вонящо месо вече гъмжеше от стотици блещукащи в синьо мухи. Беше изпробвала крилете си, усещайки новата сила, придобита от улова. Щеше да е доста по-естествено, ако се бе появила в ранна пролет, да расте цяло лято и да достигне зрялост, преди да падне зимата. Знаеше, че трябва да убива и да се храни колкото се може по-често в тези смаляващи се жътвени дни, да подсили тялото си за идващата зима. Е, така и щеше да направи, тъй като оцеляването ѝ беше от първостепенна важност за нея. Но в същото време щеше да потърси и народа си. Изстреля се от слънчевия хълм, където мечката бе срещнала своя край, и се извиси в небето с равномерно размахване на криле.

Издигна се до висините, където вятърът беше по-силен, и се понесе по теченията, като кръжеше бавно над земите под себе си. Калните поречия и плитчини трябваше да носят вдлъбнати отпечатъци от въргаляли се дракони, но нямаше нищо. Тя се носеше над високите каменни рифове, идеални за припичане на слънце и чифтосване, но всички те бяха гладки, неопорочени от териториалните маркировки от нокти и изпражнения, които трябваше да оповестят предназначението им. Взорът ѝ, по-остър дори от този на ястреб, не видя нито един друг дракон да язди въздушните течения над реката. Далечните небеса бяха сини и празни от дракони чак до хоризонта. Обонянието ѝ, остро поне колкото зрението, не ѝ донасяше мускусната миризма на мъжки, нито дори стар мирис на териториална маркировка. В цялата тази обширна речна долина, тя беше сама. Господарите на Трите царства бяха от драконов вид; бяха владели Небето, Морето и Земята долу. Никой не бе могъл да се сравни с тяхното великолепие и интелигентност. Как беше възможно всички да са изчезнали? Това беше неразбираемо за нея. Все някои някъде трябваше да са оцелели. Щеше да ги намери.

Прелетя в широк, ленив кръг, докато изучаваше земята под нея за познати ориентири. Всичко бе изчезнало. В изминалите години реката се бе изместила в широкото си корито. Наводнения и земетресения бяха оформили земята безброй пъти, отново и отново; наследствените ѝ спомени и преди бяха отбелязвали голямо количество промени в топографията на областта. И все пак промените, които съзираше сега, като че ли бяха по-драстични от всичко, което народът ѝ бе виждал. Почувства, че цялата околност бе потънала, реката изглеждаше по-широка, по-плитка и по-спокойна. Там, където Змийската река бе препускала стремглаво към морето, сега Дъждовната река се виеше в лениви протежения от блата и мочурища.

Човешкият град Трехог бе построен до потъналите руини на стария Френгог на Древните. Древните бяха избрали това място за града, така че да са близо до терена за драконовите пашкули. Някога, в извивката на Змийската река бе имало широки плитчини, където като сребристочерен пясък на блещукащ плаж бе сиял паметният камък. В далечни есенни сезони змиите се изтърколваха от реката върху тамошните закътани плажове. С помощта на възрастните дракони те оформяха пашкулите си от дълги нишки слюнка, смесена с богатия паметен пясък. Всяка есен пашкулите бяха заливали плажа като огромни семенници, очакващи пролетта. И дракони, и Древни бяха бдели над втвърдените обвивки, които предпазваха трансформиращите се същества през цялата дълга зима. Летните лъчи и топлината все някога щяха да дойдат, да докоснат обвивките и да пробудят съществата в тях.

Изчезнали, всички бяха изчезнали. Плаж и Древни, и дракони пазители, всички бяха изчезнали. Но тя яростно си напомни, че Френгог не беше единственият плаж за пашкули. Беше имало и други, по-нагоре по Змийската река.

Надежда се сблъска с безпокойство, докато тя накланяше криле, за да последва водата нагоре по реката. Можеше и да не разпознава вече извивките на земята, но Древните бяха построили собствени градове в близост до пашкулните плажове. Със сигурност бе останало нещо от тези просторни кошери от каменни постройки и павирани улици. Ако не друго, поне щеше да разучи местата, където нейният вид някога се бе излюпвал. Осмели се да се надява, че може би в някои от тези древни градове съюзниците на драконовия народ бяха оцелели. Ако не успееше да намери някой от собствения си род, може би все пак щеше да открие някого, който да ѝ каже какво се бе случило с тях.

Слънцето сред синьото небе беше безпощадно. Далечното жълто кълбо обещаваше топлина, но постоянната мъгла на реката ги мокреше и втрисаше. Малта усещаше кожата си влажна; разкъсванията по разпарцалените ѝ дрехи ясно показваха, че мъглата е също толкова разяждаща, колкото и речната вода. Тялото ѝ бе покрито с ухапвания от насекоми, които постоянно я сърбяха, но кожата ѝ беше толкова раздразнена, че всяко почесване я караше да кърви. Жестокото блещукане на светлината по повърхността на водата я заслепяваше. Опипа лицето си — очите ѝ бяха толкова подпухнали, че бяха станали като цепки, а белегът на челото ѝ стоеше на издутини от грапава тъкан. Не можеше да си намери удобна позиция в малката лодка, тъй като голите дървени седалки не бяха достатъчно големи, за да се легне на тях. Най-доброто, което можеше да направи, беше да застане в полулегнало положение и да спусне ръка над очите си.

Най-много я измъчваше жаждата. Най-лошото до момента беше да е заобиколена от непитейна вода, а гърлото ѝ да е пресъхнало като пергамент. Първият път, когато бе видяла Кеки да повдига шепа с речна вода към устата си, Малта беше скочила към нея с вик да спре. Този път бе успяла навреме. От мълчанието на съветничката и подпухналостта на подутите ѝ, кървавочервени устни заключи, че Кеки се бе поддала на изкушението на водата и то повече от веднъж.

Малта лежеше в малкия поклащащ се съд, докато реката го носеше със себе си, и се чудеше защо я интересуваше. Не можеше да измисли отговор и все пак се ядосваше, че жената би пила вода, която в крайна сметка щеше да я убие. Наблюдаваше съветничката от заслона на ръката си. Красивата рокля от зелена коприна някога щеше да изпълни Малта със завист. Сега беше по-парцалива дори от собствените ѝ дрехи. Изкусно фризираната прическа на съветничката беше плетеница от къдрици около челото и надолу по гърба ѝ. Очите ѝ бяха затворени, а устните ѝ пухтяха навътре и навън заедно с дишането ѝ. Малта се зачуди дали вече не умираше. Колко от водата беше необходима, за да предизвика смърт? После откри, че се чуди дали нямаше да умре въпреки това. Може би беше глупава и беше по-добре да пие, жаждата да спре да я измъчва и да умре по-скоро.

— Може би ще завали — изграчи с надежда сатрапът.

Малта размърда устни и реши все пак да отговори.

— Дъждът пада от облаци — отбеляза. — Облаци няма.

Той остана смълчан, но тя можеше да усети раздразнението, излъчващо се от него като топлината на огнище. Нямаше енергия да се обърне и да му се опълчи. Почуди се защо въобще му бе проговорила. Мисълта ѝ се отнесе обратно към вчерашния ден. Беше почувствала нещо да докосва леко сетивата ѝ, полепващо и все пак нереално, като паяжина по лицето ѝ в тъмното. Беше се озърнала навсякъде, но не бе видяла нищо. После бе насочила погледа си нагоре и бе видяла дракона. Беше сигурна. Беше видяла син дракон, по чиито люспи слънцето проблясваше в сребристо, щом бе доближил връхчетата на крилете си. Тя беше извикала към него с молба за помощ. Виковете ѝ бяха събудили сатрапа и съветничката му от дрямката им. Въпреки това обаче, след като бе посочила и настояла и те да погледнат, те ѝ бяха отвърнали, че там няма нищо. Може би кос, дребнеещ в далечината, но нищо повече. Сатрапът ѝ се беше присмял с думите, че само децата и невежите селяни вярват в истории за дракони.

Това я беше ядосало до такава степен, че не му беше проговорила отново; дори когато бе паднала нощта и той не бе спрял да се оплаква от тъмнината, студа и влагата. Имаше навика да изкарва, че всяко неудобство е по нейна вина, по вина на бингтаунските Търговци или на Дъждовните Търговци. Беше ѝ втръснало от мрънкането му. Беше по-досадно дори от пронизителното бръмчене на мъничките комари, които, щом падна нощта, ги бяха намерили и пируваха с кръвта им.

След като изгревът най-накрая бе дошъл, тя се бе опитала да се убеди, че носи със себе си надежда. Гредата, която бе използвала като гребло, не бе издържала и половината сутрин. Опитите ѝ да ги избута надалеч от главното течение на реката се бяха оказали изтощителни и безполезни. Дъската се бе разпаднала в ръцете ѝ, разядена от водата. Сега седяха в лодката, безпомощни като деца, докато реката ги отнасяше все по-далече от Трехог. Като неудовлетворено и бездейно дете, сатрапът си търсеше поводи за кавги.

— Защо още никой не е дошъл да ни спаси? — настоя внезапно той.

Тя отвърна през рамо:

— Защо биха ни търсили тук? — попита сухо.

— Но ти ги викаше, докато преминавахме покрай Трехог. Всички викахме.

— Това да викаш и да те чуят са две различни неща.

— Какво ще се случи с нас? — Думите на Кеки бяха толкова тихи и изречени с толкова пресипнал глас, че Малта едва успя да ги разбере. Съветничката бе отворила очи и я гледаше. Малта се зачуди дали и нейните очи бяха толкова кървясали.

— Не съм сигурна. — Малта размърда уста в опит да навлажни езика си достатъчно, че да говори. — Ако имаме късмет, реката може да ни отнесе до единия бряг и да заседнем в плитчините или в застоялата вода. Ако имаме голям късмет, може да срещнем жив кораб, отиващ нагоре по реката. Но се съмнявам. Чух, че всички са отишли да прогонят калсидците от Бингтаун. В крайна сметка реката ще ни отнесе до морето. Може би там ще попаднем на други съдове и ще ни спасят. Ако лодката ни издържи толкова дълго. — Ако доживеем да го видим, добави на себе си Малта.

— Най-вероятно ще умрем — отбеляза с досада сатрапът. — Трагедията на моята смърт ще бъде необятна. Ще последват множество други смърти, защото, след като си отида, няма да има кой да поддържа мира между благородниците ми. Никой няма да седне на Перления трон след мен, тъй като ще умра в разцвета на младостта си, без наследник. Всички ще оплакват моята кончина. Калсид вече няма да се бои да предизвика Джамаилия. Пиратите ще плячкосват и палят необезпокоявани. Цялата ми обширна, прекрасна империя ще бъде в руини. И всичко заради едно глупаво момиченце, по селски твърде невежо, за да знае кога му се предлага възможността да се поправи.

Малта се изправи толкова рязко, че малката лодка бясно се заклати. Пренебрегна изплашените стенания на Кеки и се извърна, за да застане лице в лице със сатрап Косго. Той седеше в задната част на лодката, опрял брадичка на коленете си, обгърнал краката си с ръце. Приличаше на капризно десетгодишно дете. Бледата му кожа, предпазвана толкова дълго от природните елементи, бе двойно опустошена от излагането на водата и вятъра. На бала в Бингтаун деликатните му черти и бледата кожа ѝ се бяха сторили романтични и екзотични. Сега просто изглеждаше като болнаво дете. Тя се пребори с внезапно надигналия се порив да го избута през борда.

— Ако не бях аз, вече щеше да си мъртъв — заяви тя с хладен глас. — Беше затворен в стая, пълнеща се с вода и кал. Или си забравил за това?

— А как се озовах там? Заради сплетните на твоите хора. Те ме похитиха и ме отвлякоха, и доколкото ми е известно, вече са изпратили писма за откуп. — Ненадейно млъкна, закашля се, след което с усилие изрече сухите думи: — Въобще не трябваше да идвам в мизерното ви градче. Какво открих там? Не място на чудеса и богатства, както ме убеждаваше Серила, а един мръсен, малък, пристанищен град, гъмжащ от алчни търговци и техните невъзпитани, превзети дъщери. Погледни се! Миг на красота, това е всичко, което някога ще имаш. Всяка жена е красива за месец или два от живота си. Е, ти очевидно вече премина този кратък разцвет, с пресъхналата си кожа и тази цепка надолу по челото ти, хванала коричка. Трябваше да се възползваш от възможността да ме забавляваш. Тогава можеше да те взема в двора, от съжаление към теб, и поне щеше да получиш шанса да зърнеш какво е да живееш сред великолепие. Но не. Ти ме отхвърли и аз бях принуден да удължа престоя си на селските ви танци и да стана мишена на крадци и разбойници. Цяла Джамаилия ще затрепери и рухне без мен. И всичко заради пресилената ти представа за себе си. — Той отново се закашля и езикът му се показа в напразен опит да навлажни изпръхналите му устни. — Ще умрем в тази река. — Подсмръкна. Дребна сълза се събра в крайчеца на окото му и се спусна надолу покрай носа.

Малта почувства моментна омраза, по-чиста от всяко друго чувство, което някога бе изпитвала.

— Надявам се да умреш първи, за да мога да гледам — изграчи тя насреща му.

— Предателка! — Косго повдигна треперещ пръст и я посочи. — Само предател би ми говорил така! Аз съм сатрапът на цяла Джамаилия. Осъждам те да бъдеш одрана жива и после да те изгорят. Кълна се, че ако оживеем, ще се погрижа присъдата ми да те застигне! — Погледна покрай нея към Кеки. — Съветничке. Бъди свидетел на думите ми. Ако умра, а ти оцелееш, твой дълг е да оповестиш волята ми на другите. Погрижи се тази кучка да бъде наказана!

Малта се взираше в него, но не каза нищо. Опита се да навлажни гърлото си, но без успех. Дразнеше я да остави последната дума на него, но нямаше избор. Обърна му гръб.

Тинтаглия утоли глада си с един глупав млад глиган. Беше го открила да рие със зурла в края на една дъбова горичка. Щом го съзря и улови миризмата му, в нея закрещя глад. Обърканото прасе бе стояло загледано в нея с любопитство, докато се бе приближавала към него. В последния момент бе размахало бивните си като че да я прогони. Беше го погълнала на няколко хапки, оставяйки единствено окървавени листа и детрит[2], които да свидетелстват за съществуването му. После бе полетяла отново.

Ненаситността ѝ почти я плашеше. През останалата част от следобеда летя ниско, ловуваше, докато пътуваше, и уби още два пъти — сърна и още един глиган. Бяха достатъчни да утолят глада ѝ, но нищо повече. Къркоренето на стомаха ѝ продължаваше да я разсейва от намеренията ѝ. Тя повдигна очи, за да изследва основното разположение на местността, и изведнъж осъзна, че не бе обръщала внимание накъде лети. Вече не виждаше реката.

Принуди се да не мисли за стомаха си. Понесе се бързо над обширната блатиста долина, докато не се завърна до затлачената, тънка ивица на реката. Тук дърветата се бяха привели под напора на водата и мочурливите брегове се простираха нашироко под балдахина на гората. Нищо обещаващо. Още веднъж се насочи нагоре по реката, но този път не се остави да се носи, а полетя по-бързо от всякога и търсеше, постоянно търсеше позната особеност или признак за обитаване от Древните. Бавно, реката отново се разшири, а гората се отдръпна. Скоро, докато следваше течението към хълмовете, по бреговете отново се появи трева. Земята наоколо бе по-стабилна, повече гора, отколкото тресавище. После, толкова ненадейно, че дъхът ѝ секна, тя разпозна мястото. На хоризонта, в една от извивките на реката мерна бележещата кула на Келсингра. Тя проблясваше под залязващото слънце и сърцето ѝ литна от радост. Кулата все още стоеше, а очите ѝ успяха да различат и други сгради около нея. В следващия момент я обзе разочарование — не надушваше никакъв мирис на дим от комини, от работеща леярна или ковачница.

Полетя към града. Колкото повече се приближаваше, толкова по-ясно се виждаше мъртвилото долу. Пътят не само че беше напълно лишен от оживеното движение, което някога бе търпял, но и в даден момент свлачище го бе запречило напълно. Паметният камък все още си спомняше закостеняло, че някога му бе казано да бъде път. Тя можеше да усети как заклещените спомени на занаятчиите, войниците и номадските търговци, които го бяха обхождали, все още жужаха в камъка. Трева и мъх не бяха успели да го превземат. Друмът все още блестеше — черен, прав и равен, делово прокарващ си път към града. Той все още си спомняше себе си като главен път, но никой друг в света не го правеше.

Тя кръжеше над изоставения град и оглеждаше древното му разрушение. Древните го бяха строили за вековете, безгрижно приемайки, че ще се разхождат по улиците и ще обитават елегантните му домове завинаги. Сегашната празнота се присмиваше на подобни смъртни илюзии. В някакъв момент в миналото, катаклизмено слягане на земята бе разцепило града на две. Разделяше го една огромна пукнатина, а реката си бе присвоила хлътналата половина. Можеше да забележи разрушените отломки от потъналите сгради сред дълбините. Тинтаглия премигна с очи, принуждавайки се да види града такъв, какъвто беше бил, а не какъвто си го спомняше паметният камък. Така бяха строили Древните — нарязвайки паметния камък и носейки го тук, за да издигнат красивия си град върху възвишенията до реката. Бяха обвързали камъка, насила вложили в него собствената си идея за това какво трябва да бъде. Градът стоеше, верен и тих.

Тинтаглия се спусна към него както драконите бяха правили винаги, и почти се уби. Наследствените спомени ѝ казваха, че драконите винаги бяха пристигали като се приземяваха в самата река. Така се постигаше едно зрелищно, показно пристигане. Плъзгащото се гмурване от синьото небе в хладната вода винаги бе предизвиквало забележителен, мек плисък. Кацането на дракон винаги разклащаше акостиралите кораби в котвените им стоянки. Водата омекотяваше приземяването, след което драконът излизаше от хладните дълбини на покрития с камъчета бряг под виковете и приветствията на събралата се тълпа.

Реката бе далеч по-плитка от тази в спомените ѝ. Вместо да се гмурне напълно и да позволи на водата да я поеме, Тинтаглия се разби в нея. Беше дълбоко едва до раменете ѝ и трябваше да е доволна, че не си счупи краката. Единствено омекотяването от силните ѝ мускули успя да я предпази. Разцепи си два нокътя на предния ляв крак и болезнено натърти разгърнатите си криле, докато излизаше от водата не под съпровода на възклицания и приветствени песни, а на фона на шептящия сред изоставените сгради вятър.

Почувства се сякаш обитаваше някакъв сън. Паметният камък бе почти глух за нахлуването на органичен живот. Докато си спомняше какво се предполага да бъде, той отхвърляше протягащите се корени на растенията. Животните, които иначе биха имали възможността да използват града като място за гнездене и намиране на хралупа, бяха прогонени от спомените на камъка за мъже и жени, живеещи там. Макар и след всички тези години, тя виждаше единствено колебливи признаци, че някога природата отново ще превземе мястото. Мъх бе започнал да се настанява в удобните пукнатини между павираните камъни и ъглите на стъпалата. Гарвани и врани, винаги гледащи пренебрежително на човешките претенции за майсторство, имаха няколко разбъркани гнезда, подаващи се от рамките на прозорци или затъкнати в камбанарии. Водорасли бяха полепнали по краищата на фонтаните, които все още задържаха дъждовна вода, пленена в богато украсените им легени. Куполи се бяха срутили върху сградите си. Външните стени на някои от постройките бяха рухнали по време на някакъв отдавна отминал трус, оставяйки вътрешните стаи открити за есенния ден и разнасяйки отломки по улицата под тях. Рано или късно природата винаги възтържествуваше. В крайна сметка градът на Древните щеше да бъде погълнат от дивия свят и тогава никой нямаше да си спомня времето, когато човек и дракон бяха съжителствали заедно.

Тинтаглия се изненада, че подобна мисъл можеше да ѝ скъса сърцето. Човечеството не я привличаше особено в сегашната си форма. Бе имало време, нашепваха предците ѝ от дълбините на съзнанието ѝ, когато драконовата същина се бе смесила с природата на човека и от това случайно сливане се бяха появили Древните. Високи и стройни, с драконови очи и златиста кожа, тази древна раса бе живяла рамо до рамо с драконите и се бе къпала във величието на тази симбиоза. Тинтаглия вървеше бавно по улици, направени щедро широки, за да позволят лесното преминаване на дракон. Стигна до правителствените здания, изкачи широките, плитки стъпала, направени така, че видът ѝ да разполага с елегантен достъп до общите зали на Древните. Външните стени на тези сгради все още проблясваха в черно, украсени с искрящи в бяло барелефни фигури. Кариандра Плодородна продължаваше да разорава земите си след масивните си волове, докато на противоположната стена Сесикария разгръщаше широко крилете си и тръбеше безмълвно.

Тинтаглия премина през пасивните каменни лъвове, пазещи входа. Едната масивна дървена врата вече бе рухнала. Докато минаваше покрай другата, случайно докосване на опашката ѝ я запрати свличаща се на земята сред купчина трески и отломки. Дървото не притежаваше паметта на камъка.

Вътре, полираните дъбови маси се бяха превърнали в купчини дървесен прах, притиснати под каменните плотове, които някога бяха поддържали. Гъста прах бе покрила прозорците; слънчевата светлина едва проникваше в стаята. Овехтели остатъци от богати гоблени стояха накъсани като паяжини по стените. Тук нагъсто се бяха струпали спомени и я викаха, но тя решително задържаше съзнанието си в този ден и тази епоха. Тишината и прахта, и вятърът, шепнещ печално през счупен прозорец. Може би някъде из сградата бяха оцелели някакви записи. Но избледняващи думи върху ронлив пергамент нямаше да ѝ донесат утеха. Тук нямаше нищо за нея.

Постоя още миг, оглеждаща се наоколо, след което се изправи на задните си крака, изпъна врата си и с рев освободи гнева и разочарованието си, тръбейки към вбесяващите призраци, обитаващи мястото, за това, че се чувстваше предадена. Поривът на гласа ѝ раздвижи застоялия въздух в стаята. Опашката ѝ се мяташе и разхвърляше отломките на писалища и пейки и запрати мраморната повърхност на маса в ъгъла, където тя се разби. На отсрещната страна на залата един гоблен отпусна последната си безполезна хватка и се свлече на пода на ивици. Във въздуха тревожно се завъртяха прашинки. Тя мяташе глава напред-назад от края на змийския си врат, тръбейки отново, порив след порив, своя бяс.

После, също толкова внезапно, колкото я бе обзел, пристъпът отмина. Остави предните си крака да се спуснат обратно на хладния черен под. Замълча и се заслуша как последното ехо от собствения ѝ глас затихва и умира. Затихва и умира, помисли тя. Всички те са направили точно това и аз съм последното глупаво ехо, все още отскачащо от тези глухи камъни, неспособни да ме чуят.

Напусна зданието и започна да обикаля изоставените улици на мъртвия град. Дневната светлина избледняваше. Бе летяла бързо и усилено, за да достигне това място и да открие единствено смърт. Преданата памет на камъка бе оставила града в застой. Той бе загинал преди десетилетия и въпреки това животът не бе успял да превземе мястото. Мъхестите жилки, борещи се да превземат прослойките на улицата, бяха жалки. Типично за хората, презрително си помисли Тинтаглия. Това, което повече не можеха да използват, не можеше да използва и никое друго същество. Миг по-късно горчивината на мисълта ѝ я шокира. Значеше ли това, че смята, че Древните не са били по-различни от човеците, оставили я затворена толкова години?

Облицован с камъни кладенец и остатъците от подемен механизъм я откъснаха от мислите ѝ. Почувства приятен прилив на очакване при вида им. Затърси древния спомен. Ах, да. Тук, много отдавна, други от вида ѝ бяха пили, но не вода, а носещата се сребриста течност на магията, чиито жилки обгръщаха паметния камък. Дори за дракон това беше силен опиат. Да пие от него така, неразреден, беше като да постигне единение с вселената. Споменът беше изкусителен. Почувства прилив на копнеж за това усещане на връзка. Подуши ръба на кладенеца и надзърна в дълбините му. Докато завърташе глава, ѝ се стори, че зърна далечен проблясък на сребристо на самото дъно, но не можеше да е сигурна. Нима звездите не блестяха през деня на дъното на най-дълбоките кладенци? Можеше да не е нищо повече. Каквото и да беше, бе твърде далеч от обхвата на зъбите или ноктите ѝ. Нямаше да пие до насита течна магия оттук. Никой дракон никога повече нямаше да го направи. Да си спомни това невкусено удоволствие бе просто още едно изтезание за нея. То определяше агонията на нейната самота. Много предпазливо тя разби ръждясалите останки от подемния механизъм и ги бутна в кладенеца. Остана заслушана в дрънченето на парчетата, трополящи надолу по тесния отвор.

Малта бе затворила очите си заради яркостта на реката. Щом ги отвори отново, светлината си отиваше от деня. Тази милост бе придружена от настъпващия хлад на нощта. Първият комар избръмча доволно край лявото ѝ ухо. Малта се опита да вдигне ръка, за да го разкара, но откри схванатите си мускули сковани сякаш докато беше спала, беше ръждясала. Пъшкайки от болка, тя надигна глава. Кеки беше смачкана купчина парцали, наполовина върху седалката, наполовина на пода на лодката.

Приличаше на умряла.

Ужас сграбчи сърцето на Малта. Не можеше да бъде заклещена на тази лодка с мъртва жена. Не можеше. Тогава глупостта на ужасилата я мисъл я осени. Отвратителна усмивка изкриви лицето ѝ. Какво щяха да направят, ако Кеки бе мъртва? Щяха да я изхвърлят през борда ли? Малта не можеше да направи това, не и повече от това да седи и да се взира в мъртвата жена, докато самата тя не умреше. Едва можеше да помръдне езика в устата си, но успя да изграчи:

— Кеки?

Съветничката раздвижи ръка по влажните дъски на пода. Беше само потрепване на пръстите, но поне все още не беше мъртва. Изглеждаше, че ѝ е ужасно неудобно. Малта копнееше да я остави така, но поради някаква причина не можеше. Всеки мускул в тялото ѝ закрещя, докато свиваше коленете си и се смъкваше на пода на лодката. След като се озова там, нямаше сили да повдигне Кеки в по-удобно положение. Можеше единствено леко да я побутне. Загърна остатъците от зелената ѝ копринена рокля по-плътно около нея. Тя потупа лицето ѝ.

— Помогни ми да оживея. — Молбата на съветничката бе жалък шепот. Дори не бе отворила очи.

— Ще се опитам. — Малта почувства, че само оформя думите с уста, но Кеки като че ли ги разбра.

— Помогни ми да оживея — повтори Кеки. Опитите ѝ да говори разцепваха устните ѝ. Пое си дъх с ридание. — Моля те. Помогни ми да оживея, а после аз ще ти помогна. Обещавам.

Беше заричането на бито дете, обещаващо подчинение само и само болката да спре. Малта потупа рамото на жената. Повдигна главата на Кеки неловко и я постави там, където седалката на лодката не притискаше бузата ѝ толкова силно. Обви се около гърба на съветничката, за да споделят топлината на телата си. Това беше всичко, което можеше да направи за нея.

Малта принуди схванатите мускули на врата си да завъртят главата ѝ така, че да погледне към сатрапа. Владетелят на цяла Джамаилия се взираше злобно в нея от дъсчената седалка, където се беше свил. Челото му бе отекло над подпухналите му очи и изкривяваше лицето му.

Малта се извърна от него. Опита се да се подготви за нощта като прибра ръце в ръкавите на робата си, повдигайки яката колкото се можеше по-нагоре и прибирайки краката си под полите. Сгушена до Кеки на дъното на лодката, тя си представи, че сега ѝ беше по-топло. Затвори очи и се унесе.

— Ко’ е тфа?

Малта го игнорира. Нямаше да бъде примамена в поредната разправия. Нямаше сили за това.

— Ко’ е тфа? — повтори настоятелно сатрапът.

Малта отвори очи и леко повдигна глава. После светкавично седна изправено, карайки лодката да се заклати бясно. Нещо идваше срещу тях. Тя примижа към него в опит да му придаде позната форма. Само жив кораб можеше да се движи нагоре по Дъждовната река. Всичко друго щеше да се превърне в жертва на разяждащите ѝ води. Но формата бе по-близо до водата, отколкото един жив кораб трябваше да бъде, и изглежда, имаше едно-единствено правоъгълно платно. Осветяваха я единствено собствените ѝ, приглушени фенери, но на Малта ѝ се стори, че забелязва движение и от двете страни. Високият деформиран нос подскачаше, докато корабът си проправяше път нагоре по реката. Малта се изправи със скърцане, разтягайки крака, докато наблюдаваше приближаващия кораб с неверие, което ѝ пречеше да го възприеме. Клекна обратно. Беше тъмно, а лодката им беше малка. Възможно беше корабът да ги подмине, без да ги забележи.

— Какво е това? — болезнено произнесе сатрапът.

— Тихо. Това е калсидска бойна галера. — Малта се взираше в настъпващия кораб. Сърцето ѝ биеше бясно в гърдите. Каква работа имаше калсидски кораб, плаващ нагоре по Дъждовната река? Единственото обяснение беше да шпионира или напада. И все пак беше единственият кораб, който бяха видели. Очакваше ги спасение — или жестока смърт. Докато се колебаеше, чудейки се какво да прави, сатрапът действа.

— Помощ! Помощ! Тук сме! Тук сме! — Той се надигна до полуклек при кърмата на лодката, стиснал с една ръка ръба ѝ, а с другата махаше ожесточено.

— Може да не са приятелски настроени! — смъмри го Малта.

— Разбира се, че са! Те са мои съюзници, мои наемници да отърват джамаилските води от пирати. Виж! Носят цветовете на Джамаилия на флагщока си. Те са от моите наемни войници, преследващи пирати. Хей! Тук долу! Спасете ни!

— Да преследват пирати по Дъждовната река? — саркастично отвърна Малта. — Те са нашественици!

Двамата я пренебрегнаха — Кеки също се беше надигнала. Довлече се до седнала позиция на носа на лодката, размаха вяло едната си ръка и жалостиво и безмълвно изписка за помощ. Дори през тази врява Малта успя да чуе изненаданите викове от наблюдателницата на галерата. За секунди на носа на кораба се появиха множество фенери, хвърлили върху екипажа разкривената сянка на чудовищната фигура отпред. Силуетът на мъж внезапно посочи към тях. Последваха го други двама. Викове от палубата на галерата издаде вълнението им. Корабът се отклони, за да се насочи право към тях.

На кораба като че ли му отне твърде много време, за да ги достигне. Беше им хвърлено въже и Малта го хвана. Тя се стегна, докато придърпваха съдовете един към друг. Фенерите, държани отвъд перилата на галерата, я заслепяваха. Тя стоеше глупаво, държейки въжето, докато първо сатрапът, а после Кеки бяха качени на борда. Щом дойде нейният ред, тя достигна палубата им и установи, че краката не я държаха. Свлече се на дъските. Заваляха настоятелни въпроси от калсидски гласове, но Малта само поклати глава. Имаше повърхностни познания по езика от баща си, но устата ѝ бе твърде суха, за да говори. Бяха дали вода на сатрапа и Кеки и съветничката им благодареше колебливо. Предложиха и на нея и Малта забрави всичко друго. Мехът ѝ бе отнет твърде скоро. Някой ѝ подхвърли одеяло. Тя го уви около раменете си и седна, треперейки ужасно, чудейки се какво щеше да се случи с тях.

Сатрапът бе успял да се вдигне на крака. Калсидският му бе гладък, макар и загрубял от състоянието на гърлото му. Малта слушаше унило, докато глупакът им се представяше и им благодареше, че са го спасили. Моряците го слушаха широко ухилени. Езикът не ѝ беше необходим; жестовете и интонацията им издаваха скептицизма им. Сатрапът започна да се ядосва и веселието им се увеличи.

Тогава се присъедини и Кеки. Тя говореше по-бавно от сатрапа, но Малта отново научи повече от тона ѝ, отколкото от малкото думи, които успя да разпознае. Нямаше значение, че дрехите ѝ бяха мръсни и разкъсани, външният вид — загрубял, а устните — напукани. Съветничката ги мъмреше и упрекваше на изряден калсидски и използваше уважителните местоимения вместо обичайните норми. Още повече, Малта знаеше, че никоя калсидска жена не би се осмелила да говори по този начин, освен ако нямаше твърда вяра в положението на мъжа, който я защитаваше, да я предпази от гнева на моряците. Кеки посочи към флага на Джамаилия, който висеше отпуснато от корабната мачта, а после обратно към сатрапа.

Малта наблюдаваше как отношението на мъжете се променя от присмех в несигурност. Мъжът, помогнал ѝ да стъпи на крака, внимаваше да докосва само дланите или ръцете ѝ. Да постъпи иначе би било смъртна обида за бащата или съпруга. Малта уви одеялото по-плътно около раменете си и успя да се дотътри сковано до сатрапа и Кеки.

Не беше впечатлена от кораба им. По цялата му дължина, между пейките за гребците се простираше повдигната палуба. Предната и задната част бяха издигнати над палубата, предназначени повече за битка, отколкото за подслон или удобство. Моряците ги придружиха до задната, въведоха ги в някаква каюта и ги оставиха.

Мина известно време, преди очите ѝ да се приспособят. За заслепения ѝ взор меката светлина в кабината изглеждаше ярка. Разкошни кожи покриваха кревата, а на пода студените ѝ, голи крака бяха обгърнати от дебела черга. В ъгъла гореше малък мангал, който изпускаше в равни количества изпарения и горещина. Топлината предизвикваше бодеж и изтръпналост по кожата ѝ. Мъж, седящ зад маса за морски карти, приключи с намастиляването на някаква линия и си отбеляза кратка бележка. Бавно повдигна очи, за да ги огледа. Сатрапът смело — или глупаво — се приближи и се отпусна в друг от столовете до масата. Той заговори, а в гласа му не се съдържаше нито заповед, нито молба. Малта разпозна думата за „вино“. Кеки седна на пода, в краката на сатрапа. Малта остана да стои до вратата.

Наблюдаваше събитията сякаш гледаше пиеса. С натежало сърце осъзнаваше, че съдбата ѝ е в ръцете на сатрапа. Нямаше вяра в честта и интелигентността му, но обстоятелствата я ограничаваха. Не знаеше достатъчно калсидски, за да говори от свое име, а и добре осъзнаваше по-ниското си положение според калсидските порядки. Ако се опиташе да се обяви за независима от сатрапа, щеше да се лиши и от закрилата, която можеше да ѝ предложи. Тя стоеше мълчаливо, трепереща от глад и изтощение, и наблюдаваше как се решава съдбата ѝ.

Корабният юнга донесе на капитана вино и поднос със сладки бисквити. Тя трябваше да издържи да гледа как капитанът налива вино за себе си и за сатрапа. Двамата пиха заедно. Разговаряха — сатрапът вършеше по-голямата част от говоренето, прекъсван от честите глътки вино. Някой му поднесе някаква купа, от която се надигаше пара. От време на време, докато се хранеше, подаваше на Кеки бисквита или парче хляб като че ли беше куче, свило се под масата. Жената приемаше трохите и ги гризеше бавно, без признаци да иска още. Беше изморена, но Малта забеляза, че се стреми да следи разговора. За първи път Малта почувства леко възхищение към Кеки. Може би бе по-силна, отколкото изглеждаше. Дните на открито бяха превърнали очите върху подпухналото ѝ лице в цепки, но в тях все още блещукаше една опърничава светлинка.

Мъжете приключиха с яденето, но останаха на масата. Някакво момче дойде, носещо лакирана кутия. Извади от нея две бели, глинени лули и няколко гърненца с билки. Косго седна изправен и възкликна от удоволствие. Сладко предчувствие заблестя в очите му, докато капитанът натъпкваше щедра доза в едната от лулите, след което му я подаде. Сатрапът се приведе напред, към огънчето, което мъжът му предложи. Дръпна силно от лулата, докато смесицата от опияняващи билки се разпалваше. За момент остана неподвижен и просто дишаше, с блажена усмивка, разстилаща се по лицето му. После се облегна назад и издиша дима в знак на доволство.

Скоро в стаята се задипли дим. Мъжете говореха неспирно и често се смееха. Малта установи, че едва държи очите си отворени. Опита се да задържи вниманието си върху капитана и да прецени реакциите му спрямо казаното от сатрапа, но изведнъж ѝ бе станало трудно да се концентрира. Всичките ѝ усилия бяха насочени към това да остане права. Масата и мъжете в другия край на каютата сякаш се отдалечиха. Гласовете им избледняха до успокояващо мърморене. Тогава капитанът се изправи и тя отново бе запратена в будно състояние. Той протегна ръка към вратата, подканяйки сатрапа да тръгне пред него. Косго се надигна сковано. Изглежда, виното и храната бяха възвърнали част от силите му. Кеки се опита да последва господаря си, но се свлече обратно на килима. Сатрапът изсумтя презрително и отправи някакво извинение към капитана. След това се обърна към Малта:

— Помогни ѝ, глупачке! — заповяда той с отвращение. Двамата мъже напуснаха стаята. Никой не се обърна да види дали жените ги следват.

Скришом, Малта грабна сухар от масата и го натъпка в устата си. Сдъвка го на сухо и преглътна с усилие. Не знаеше откъде намери сили да помогне на Кеки да се изправи и да ги последват. Жената все се препъваше в нея, докато залитаха една до друга. Мъжете бяха извървели цялата дължина на кораба и двете жени бяха принудени да забързат след тях. На Малта не ѝ се понрави погледът, който един от моряците ѝ хвърли. Изглежда, се подиграваха на външния им вид дори докато ги оглеждаха похотливо.

Двете спряха зад сатрапа. Някакъв мъж бързо преместваше притежанията си изпод една груба, стъкмена от дърво палатка, вдигната на палубата под скелетната крепост. Щом той извлачи нещата си, капитанът подкани сатрапа с жест да влезе вътре. Косго любезно наклони глава към него и влезе във временните си покои.

Докато помагаше на Кеки да влезе, мъжът, изместил нещата си, постави ръка на рамото на Малта. Тя погледна към него объркано, питайки се какво иска, но той само се ухили, отправяйки запитване към сатрапа над главата ѝ. Косго се засмя шумно в отговор, но поклати глава. После каза нещо, като повдигна рамене. Малта улови думата „по-късно“. Сатрапът завъртя очи сякаш се дивеше на въпроса на мъжа. Мъжът изписа престорено разочарование на лицето си, но сякаш без да иска спусна ръка по тази на Малта, като за миг докосна извивката на ханша ѝ. Малта възкликна шокирано. Капитанът го побутна приятелски и Малта заключи, че това трябва да е първият помощник. Не разбираше какво точно се бе случило току-що, но реши, че не я интересува. Игнорира всички, за да помогне на Кеки да се добере до единствената койка, но щом я достигнаха, жената се изсипа като безгръбначно на пода до нея. Малта безнадеждно я задърпа за ръката.

— Не — промълви Кеки. — Остави ме тук. Иди застани до вратата. — Малта я изгледа смаяно. Жената вложи цялата си останала сила в нареждането си: — Не го подлагай на съмнение сега. Прави каквото ти казвам.

Малта се поколеба, но после усети погледа на капитана върху себе си. Надигна се неловко и закуцука през стаята, за да застане до вратата. Като прислужница, присветна ѝ внезапно. В нея пламна гняв, който обаче не успя да ѝ даде сили. Очите ѝ се залутаха из малката стая. Стените бяха от кожа. Имаше само една койка и малка масичка, на която гореше фенер. И това беше всичко. Очевидно беше временно. Замисли се над това. Миг по-късно капитанът пожела приятна вечер на сатрапа. Вратата едва се бе хлопнала зад мъжа и Малта се свлече на пода. Все още беше гладна и жадна, но засега и сънят щеше да свърши работа. Придърпа одеялото си по-плътно около себе си.

— Стани — посъветва я сатрапът. — Момчето ще се върне с храна за Кеки и ще очаква нейната помощничка да я приеме. Не ме излагай като откажеш. Ще донесе и топла вода. Като ме изкъпеш, можеш да се погрижиш и за нея.

— Предпочитам да се хвърля зад борда — уведоми го Малта, без да помръдва от мястото си.

— Тогава си остани там. — Храната и виното бяха възвърнали арогантността му. С пълно пренебрежение към нея той започна да съблича мръсните си дрехи. Тя оскърбено извърна поглед, но не можа да избегне думите му:

— Няма да се наложи да се хвърляш зад борда. Екипажът вероятно ще го направи, след като приключи с теб. Това ме попита първият помощник, когато ти дойде. „Белязаната свободна ли е?“ Казах му, че си слугинята на моята жена, но вероятно по-късно тя би могла да се лиши от теб за известно време. — Крайчетата на устните му се извиха в превъзхождаща усмивка. Гласът му мазнееше от фалшива доброта. — Не забравяй, Малта. На този кораб си все едно в Калсид. На този съд, ако не принадлежиш на мен, тогава си ничия жена. А в Калсид, ничията жена е жена на всички.

Малта бе чувала това и преди, но никога не бе разбирала напълно значението му. Стисна челюсти. Дрезгавият глас на Кеки върна погледа ѝ върху нея.

— Велеславният сатрап Косго говори истината, момиче. Изправи се. Ако искаш да се спасиш, бъди слугиня. — Тя пое дъх и добави загадъчно: — Помни обещанието ми и ме послушай. Ако искаме който и да е от нас да оцелее, трябва всички да оживеем. Неговото положение ще ни пази, ако и ние пазим него.

Сатрапът изрита настрани и последния пласт от одеянията си. Бледото му тяло шокира Малта. Бе виждала разголените гърди на работниците по доковете и нивите, но никога преди не бе виждала напълно гол мъж. Противно на волята си, очите ѝ бяха привлечени надолу, към слабините му. Беше чувала, че се нарича мъжество. Бе очаквала нещо повече от поклащащо се розово стълбче сред гнездо от къдрави косми. Висящият член ѝ приличаше на червей и изглеждаше нездрав. При всички мъже ли беше така? Отврати я. Коя жена можеше да понесе противно нещо като това да се докосва до тялото ѝ? Тя откъсна поглед. Сатрапът като че ли не забеляза неодобрението ѝ, а вместо това се оплака:

— Къде е водата за банята? Малта, върви питай защо се бавят.

На вратата се почука, преди Малта да има време да откаже. Стана бързо, презирайки се заради капитулацията си. Преградата на вратата бе поместена и юнгата влезе, като подритваше по пода пред себе си дървена вана, докато носеше две кофи с вода. Остави товара си и се загледа в сатрапа сякаш и той не бе виждал гол мъж. Наум, Малта се почуди дали беше заради бледността на сатрапа, или заради отпуснатото му слабо тяло. Дори Силдин имаше повече мускули по гръдния си кош. Зад момчето дойде още един моряк, който носеше поднос с храна. Той се огледа наоколо, след което го подаде на Малта, но поясни с махване на ръката, че е предназначен за Кеки. Двамата с юнгата напуснаха стаята.

— Дай ѝ храната — озъби ѝ се сатрапът, докато тя зяпаше водата, сухарите и редкия бульон върху подноса. — После ела тук и налей водата за банята ми. — Докато говореше, се качи в плитката каца, клекна и се кротна там, в очакване. Малта се взираше в него. Знаеше, че е приклещена.

Прекоси стаята и тръсна подноса на пода до Кеки. Жената се протегна и взе един твърд сухар, след което го остави обратно, облегна глава на ръцете си и затвори очи.

— Толкова съм изморена — прошепна дрезгаво. За първи път Малта забеляза лъскавината на прясна кръв в крайчетата на устата ѝ. Тя коленичи до съветничката.

— Колко от речната вода изпи? — Кеки само въздъхна дълбоко и застина. Малта докосна плахо ръката ѝ. Кеки не реагира.

— Остави я. Ела тук и ми налей вода.

Малта погледна с копнеж към храната. Без да се обръща, тя надигна купата с бульон и алчно изпи половината. Топлина и влага в едно. Беше прекрасно. Отчупи парченце сухар и го доближи до устата си — беше твърдо, сухо и сурово, но беше храна. Започна да го гризе.

— Подчини ми се веднага или ще извикам онзи моряк, който те иска.

Малта остана на мястото си. Взе гарафата с вода и изпи половината. Щеше да е честна и да остави другата половина за Кеки. Хвърли поглед към сатрапа. Той клечеше гол в плитката вана. Разчорлената му коса и обветреното лице караха главата му да изглежда сякаш не си принадлежи с бледото му тяло.

— Знаеш ли — започна тя разговорливо — колко много приличаш на оскубано пиле в тиган?

По напуканото му лице изведнъж избиха червени петна от бяс.

— Как смееш да ми се присмиваш? — ядосано попита той. — Аз съм сатрапът на Джамаилия и ще…

— А аз съм дъщерята на бингтаунска Търговка и някой ден самата аз ще стана такава. — Тя поклати глава. — В крайна сметка леля Алтея се оказа права. Не дължим никаква вярност на Джамаилия. Аз със сигурност не изпитвам никакъв дълг към кльощав младеж, който дори не може да се измие сам.

— Ти? Мислиш се за бингтаунска Търговка, момиченце, но знаеш ли каква си всъщност? Мъртва. Мъртва си за всички, които някога са те познавали. Дали въобще ще те потърсят толкова надолу по реката? Не. Ще те оплакват за малко повече от седмица и ще те забравят. Сякаш никога не си съществувала. Никога няма да разберат какво се е случило с теб. Говорих с капитана. Ще обърне галерата по течението. Разузнавали са нагоре по реката, но сега, след като ме спасиха, разбира се, плановете им се промениха. Ще се присъединим към другарите му в устието на реката и ще отплаваме право към Джамаилия. Никога повече няма да видиш Бингтаун. Така че сега това е твоят живот и е най-доброто, което ще получиш. Избирай, Малта Вестрит, някога от Бингтаун. Живей като слугиня или умри като изхабена мърла, изхвърлена от бойна галера.

Сухарът ненадейно заседна на гърлото ѝ. Тя прозря истината на казаното в студената му усмивка. Миналото ѝ беше отнето. Сега това беше животът ѝ. Тя се надигна бавно и прекоси стаята. Погледна надолу към мъжа, клекнал нелепо в краката ѝ, който щеше да властва над нея. Той посочи с презрение към кофите. Девойката погледна към тях, чудейки се как да постъпи. Изведнъж всичко изглеждаше толкова далечно. Беше толкова изморена и отчаяна. Не искаше да бъде прислужница, нито искаше да бъде използвана и захвърлена от пасмина мръсни джамаилски моряци. Искаше да живее. Щеше да направи каквото е нужно, за да оцелее.

Вдигна горещата кофа. Пристъпи до ваната на сатрапа и изля бавна струя отгоре му, докато той не въздъхна с удоволствие от течащата топлина. Внезапен полъх на парата накара Малта да се усмихне. Идиотите бяха затоплили речна вода за банята му. Трябваше да се досети. Кораб с такава големина нямаше да разполага с огромни количества прясна вода. Щяха да пестят количеството, с което разполагаха. Калсидците очевидно знаеха, че не могат да пият от речната вода, но не осъзнаваха, че не трябва и да се къпят с нея, вероятно защото изобщо не се къпеха. Не знаеха какво ще му причини. Утре щеше да е покрит с пришки.

Тя се усмихна сладко и попита:

— Да излея ли и втората кофа върху теб?

Глава девета

Битка

Погледът на Алтея пробяга по палубата. Всичко вървеше гладко. Вятърът бе постоянен, Хаф беше на руля. Тъмносиньото небе над тях беше ясно. В центъра, шестима моряци повтаряха рутинна серия удари и парирания с пръчки. Макар да не влагаха много ентусиазъм в действията си, Брашън, изглежда, бе доволен от формата и точността, която постигаха. Лавой сновеше между тях, като порицаваше и поправяше шумно. Тя поклати глава. Не твърдеше, че знае всичко за битките, но този установен ред я озадачаваше. Нито една битка нямаше да бъде толкова подредена като нанеси-и-поеми серията от удари, която моряците упражняваха, нито толкова спокойна и незабързана, колкото предхождащата тренировка по стрелба. Как можеше да е от полза? Все пак държеше устата си затворена и щом дойдеше нейният ред, повтаряше упражненията заедно с останалите, като се опитваше да вложи старание. Бе започнала да става все по-точна с лекия лък, който ѝ бе определен. И все пак беше трудно за вярване, че нещо от това би било полезно в истинска битка.

Не бе споделила притесненията си с Брашън. Напоследък чувствата ѝ към него бяха започнали да се стоплят. Не би се изкушила с разговори насаме — щом той можеше да се владее, и тя можеше. Беше въпрос на уважение. Слушаше ритмичното дрънчене на смешните подобия на мечове, което Клеф задаваше с една матроска песен. Ако не друго, то поне възпираше екипажа от правенето на пакости. Парагон имаше на борда си необикновен екипаж, тъй като Брашън бе наел достатъчно мъже както за битка, така и за правилното функциониране на кораба, а също и допълнителен брой, който да попълва загубите. Робите, пътуващи нелегално на кораба, бяха увеличили бройката още повече. В тесните каюти, когато мъжете нямаха задължения, се пораждаха безсмислени спорове.

Доволна, че нищо не изисква вниманието ѝ, Алтея скочи на мачтата. Напъна се да я изкачи за бързина; понякога мускулите ѝ се схващаха заради ограниченията на кораба. Една кратка разходка до наблюдателницата отпускаше някои части на схванатите ѝ крака.

Янтар чу приближаването ѝ. Тя като че ли винаги беше свръхестествено осведомена за хората около нея. Алтея видя примирената приветствена усмивка на дърводелката, докато се прехвърляше върху платформата, и седна до нея с поклащащи се във въздуха крака.

— Как се чувстваш? — поздрави тя Янтар.

Жената се усмихна печално.

— Добре. Ще спреш ли да се тревожиш? Мина ми. Казах ти, че неразположението е на периоди. Нищо сериозно.

— Мхм. — Алтея не беше сигурна, че ѝ вярва. Все още се чудеше какво се бе случило онази нощ, когато я бе намерила на палубата в безсъзнание. Дърводелката твърдеше, че просто е припаднала, а синините по лицето ѝ са от сблъсъка с пода. Алтея не можеше да измисли причина, поради която да я лъже. Ако Лавой я беше ударил, със сигурност тя или Парагон щяха досега да са се оплакали.

Заразглежда лицето ѝ. Напоследък Янтар бе умолявала за пост на наблюдателницата и Алтея неохотно ѝ го беше предоставила. Ако припаднеше тук горе и паднеше на палубата, щеше да се нарани много повече от това да си насини лицето. Въпреки това самотното дежурство сред висините ѝ се отразяваше добре — макар вятърът да бе изсушил лицето ѝ докато не се беше обелило, кожата отдолу бе загоряла, със здрав вид, което караше очите ѝ да изглеждат по-тъмни, а косата — по-жълтеникавокафява. Алтея за първи път я виждаше да изглежда толкова жизнена.

— Няма нищо за гледане — неловко измърмори Янтар и Алтея осъзна, че се взира. Нарочно се направи, че не разбира. Огледа хоризонта сякаш проверяваше за платноходи.

— Сред тези острови никога не се знае. Това е една от причините пиратите толкова да харесват тези води. Някой кораб може да се спотайва и да причаква жертвата си да се покаже. С всички тези заливчета и тесни протоци, един пират може да дебне отвсякъде.

— Ето оттам например — повдигна ръка Янтар и посочи. Алтея последва жеста с поглед. Известно време се взира изучаващо, след което попита: — Видя ли нещо?

— За момент реших, че съм. Върха на мачта, движеща се зад дърветата на онзи връх.

Алтея примижа и се загледа.

— Там няма нищо — заключи тя и отпусна тялото си. — Може би си видяла птица, преминаваща от дърво на дърво. Окото бива привличано от движение, нали знаеш?

Водният пейзаж пред тях предлагаше смайваща гледка от зелени и сини тонове. От водата излизаха скалисти острови със стръмни склонове, но над скалите се разстилаше буйна растителност. Потоци и водопади се изливаха от урвите им. Ярката течаща вода блестеше на слънчевата светлина, а после се спускаше, за да се разбие в напористите вълни. Всеки на палубата можеше да види това. Тук, на върха на мачтата, се виждаха истинските очертания на земята и водата. Цвета на водата варираше не само според дълбочината, но и според това колко сладка вода се изливаше върху солената. Различните нюанси синьо казваха на Алтея, че каналът пред тях е достатъчно дълбок за Парагон, но е сравнително тесен. Янтар трябваше да наблюдава тези нюанси ѝ да извика обратно към Хаф на руля, ако на пътя им се изпречеха плитчини. Разместването на пясъчни наноси беше втората чутовна опасност на Пиратските острови. На запад, множество показали се над водата островчета можеха да се сбъркат с острови или също толкова лесно да се сметнат за върховете на потънали крайбрежни планини. От тази посока течеше безспир прясна вода, носеща със себе си пясък и отломки, които оформяха нови наноси и плитчини. Бурите, които често брулеха местността, помитаха всичко по пътя си и преустройваха тези препятствия за плаването. Картографирането на Пиратските острови беше безполезна задача. Водните пътища се задръстваха с тиня и ставаха непреодолими само за да се разчистят при следващата буря. Опасностите на корабоплаването, които забавяха тежко натоварените търговски съдове, бяха съюзници на пиратите. Пиратските плавателни съдове често бяха плитководни, задвижвани както от платната, така и от теченията, и с екипаж от мъже, познаващи водите толкова добре, колкото бе възможно. За всички дни, през които Алтея бе плавала по Прокълнатите брегове, никога преди не бе навлизала толкова навътре сред Пиратските острови. Баща ѝ винаги ги бе избягвал, както и всякакъв вид неприятности.

— Печалбата от опасността се изплаща само в неприятности — бе казвал неведнъж. Алтея се усмихна.

— За какво си мислиш? — тихо я попита Янтар.

— За баща ми.

Янтар кимна.

— Това, че вече можеш да мислиш за него и да се усмихваш, е добре.

Алтея промърмори в съгласие, но не каза нищо повече. За известно време се носеха върху мачтата в тишина. Високата платформа усилваше лекото поклащане на кораба под тях. Алтея не си спомняше момент, в който да не бе намирала това за опияняващо. Ала спокойствието не трая дълго. Въпросът я човъркаше. Без да поглежда към Янтар, попита отново:

— Сигурна ли си, че Лавой не ти е сторил нищо?

Янтар въздъхна.

— Защо бих те излъгала?

— Не знам. Защо би отговорила на въпроса ми с въпрос?

Янтар се обърна към нея открито.

— Защо не можеш да приемеш, че се чувствах зле и припаднах? Ако се беше случило нещо друго, мислиш ли, че Парагон щеше да си мълчи през цялото това време?

Алтея не отвърна веднага.

— Не знам — каза накрая. — Напоследък Парагон като че ли се променя. Преди ме дразнеше, когато беше намусен или мелодраматичен; приличаше ми на пренебрегнато момче. Въпреки това имаше моменти, в които беше нетърпелив да угажда. Говореше, че иска да се докаже пред мен и Брашън. Но напоследък, когато въобще ми говори, казва ужасни неща. Споменава пирати и всичко, за което говори, е кръв, насилие и убийство. Познава изтезаването. Говори за всичко по такъв начин, че все едно си имам работа със самохвално дете, което ме лъже нарочно, за да ме шокира. Дори не мога да реша на кое от всичко да вярвам. Дали си мисли, че ще ме впечатли с това на колко жестокост е бил свидетел? Ако го предизвикам, той се съгласява, че подобни неща са ужасяващи, но разказва тези истории с такава неприлична радост… Сякаш в него се крие яростен и жесток мъж, който се наслаждава на нещата, на които е способен. Не знам откъде идва тази свирепост.

Тя извърна поглед от Янтар и тихо добави:

— И не ми харесва колко време прекарва с Лавой.

— По-правилно ще е да се каже колко време Лавой прекарва с него. Парагон едва ли търси помощника. Той идва при него, Алтея. И наистина Лавой изкарва наяве най-лошото в Парагон. Той го насърчава в тези негови фантазии на насилие. Те се съревновават в разказването на подобни истории като че да си свидетел на жестокост е мяра за мъжественост. — Гласът на Янтар беше измамно мек. — Боя се, че го прави за собствени облаги.

Алтея се почувства неудобно. Имаше предчувствие, че ще съжалява, задето бе повела разговора в тази посока.

— Нищо не може да се направи по въпроса.

— Нищо ли? — Янтар ѝ хвърли кос поглед. — Брашън може да го забрани.

Алтея поклати глава със съжаление.

— Не и без да подкопае ръководството на Лавой. Мъжете ще го приемат като порицание спрямо него и…

— Нека. Опитът ми показва, че щом един мъж с власт над други мъже започне да пропада морално, най-добре е да се отстрани колкото се може по-скоро. Помисли, Алтея. Корабът не е лукав. Парагон казва каквото мисли. Моряците са по-умни от това. Но ако Лавой придумва Парагон към собствения си начин на мислене, смяташ ли, че не прави същото и с екипажа? Особено с татуираните. Придобил е твърде голямо влияние над тях. В някои отношения те са като Парагон. Животът ги е осакатил и преживяването ги е направило способни на студена жестокост. Лавой разчита на това. Виж как насърчава екипажа да иронизира и измъчва Лоп. — Тя отмести поглед от Алтея и се загледа над водната шир. — Лавой е опасност. Трябва да се отървем от него.

— Но Лавой… — започна Алтея, но внезапно Янтар скочи на крака и я прекъсна.

— Кораб! — извика тя, сочейки. На палубата долу, вторият наблюдаващ поде вика и засочи в същата посока, в помощ на човека зад щурвала. Сега вече Алтея я видя — мачта, която се движеше зад рехава редица от дървета върху продълговата ивица земя, близо до мястото, където Янтар бе гледала по-рано. Корабът вероятно бе изчаквал, за да позволи на Парагон да се приближи, преди да започнат покушението.

— Пирати! — потвърди Алтея и изкрещя „ПИРАТИ!“ надолу, за да предупреди екипажа. Сякаш съзнаващи, че са били забелязани, от флагщока на другия кораб се разгърнаха цветове — червено знаме с черна емблема. Алтея преброи шест малки лодки, които биваха подготвяни да се спуснат. Значи това беше тактиката им: малките лодки щяха да тормозят Парагон и да се качат на борда му, ако им се удадеше възможност, докато по-големият кораб се опитваше да го насочи към плитчините отпред. Ако мъжете от малките лодки успееха да превземат палубата на Парагон, можеха нарочно да го изкарат на сушата и да го разкостят, без да бързат. Сърцето на Алтея задумка. Бяха говорили за това, бяха се подготвяли за него, но някак то успя да я потресе. Макар и само за миг, страхът я сграбчи толкова силно, че не можеше да си поеме дъх. Мъжете в тези лодки щяха да направят всичко по силите си да я убият. С усилие успя да промъкне един дъх сред ужаса си, затвори очи, след което ги отвори широко. Нямаше време да се бои за собствения си живот. Корабът зависеше от нея.

Брашън бе изскочил на палубата още при първото ѝ предупреждение.

— Вдигни платната! — извика му Алтея. — Опитват се да ни нападнат като глутница, но можем да им избягаме. Шест малки лодки и кораб-майка. Бъди предпазлив! Пред нас има плитчини. — Тя се обърна към Янтар: — Върви долу при Парагон. Кажи му, че трябва да ни помогне да го задържим в най-добрия канал. Ако пиратите започнат да ни настигат, дай му оръжие. Може да направи доста, за да отблъсне малка лодка. Аз ще продължа да наблюдавам оттук. Капитанът ще ръководи палубата.

Янтар не чака да чуе повече. Тя изчезна, придвижвайки се надолу по въжетата като паяк сякаш го беше правила цял живот. Парагон заплава редом до ивицата земя и малките лодки забързаха да го пресрещнат. Във всяка имаше по шестима мъже на греблата, а другите стискаха оръжия или куки и изчакваха да им се открие възможност. Под нея, на палубата на Парагон кипеше оживление. Някои от моряците бързаха да опънат още платна, други раздаваха оръжия или заемаха позиции за наблюдение по цялото протежение на перилата. Бясната дейност не приличаше на координираната подготовка, която се бе надявала да види.

Алтея почувства внезапен прилив на надежда. Вълнението я зашеметяваше и потискаше страха ѝ. След всичкото това чакане, шансът ѝ най-после бе дошъл. Щеше да се бие и да убива. Всички щяха да видят на какво е способна; след това щеше да им се наложи да я уважават.

— О, Парагон — прошепна на себе си, внезапно осъзнала източника на чувствата си. — О, корабе, няма нужда да се доказваш пред когото и да е. Не позволявай това да те обладае.

Дори да бе усетил мислите ѝ, не го показа. Тя почти се радваше, че може да замаскира страха си с неговото самохвалство. Извика към Брашън местоположението на приближаващите лодки, за да може той да ги избегне, докато в същото време Парагон крещеше за тяхната кръв. Янтар все още не му беше дала оръжие. Той ревеше заканите си и се мяташе мощно, като размахваше ръцете си на сляпо в търсене на жертва, навлязла в обсега му. Докато Алтея наблюдаваше от полюшващата се височина, две от малките лодки забавиха усилията си при вида и шума от побеснялата фигура. Останалите четири дойдоха необезпокоявани. Вече можеше да ги види ясно. Мъжете носеха червени кърпи с черен знак на челото. Повечето от тях бяха с татуирани лица. Те отвориха широко усти и размахали мечове, закрещяха собствените си заплахи към кораба.

Случващото се на палубата на Парагон беше по-неясно за Алтея. Такелаж и платна препречваха погледа ѝ, но тя можеше да чуе как Брашън реве заповеди и проклятия. Продължи да съобщава позицията на малките лодки. Зарадва се, щом видя, че две от тях вече изоставаха. Може би щяха да се изплъзнат на всичките. Брашън издаде заповед с намерението да ги избегне, но дивото навеждане на фигурата осуетяваше опитите на кормчията. От мястото си Алтея чу извисилия се веднъж глас на Янтар:

— Аз решавам! — категорично заяви тя на някого.

Сърцето на Брашън се сви. Цялата тренировка на екипажа се бе оказала безплодна. Потърси с поглед Лавой, който трябваше да командва стрелците. Също така трябваше и да въдворява ред на палубата, но мъжът беше изчезнал. Нямаше време да го търси — екипажът трябваше да се задейства сега. Мъжете се щураха наоколо като безнадзорни деца, играещи някаква дива игра. При това първо предизвикателство повечето от тях отново се бяха превърнали в бреговата измет, която бе наел в Бингтаун. С разочарование си припомни добре организирания си план: една част от мъжете да защитават кораба, втора — готова за нападение, докато третата съблюдаваше плаването. По такелажа досега трябваше да са се наредили стрелци. Не бяха. Прецени, че може би половината от екипажа му си спомняше какво трябва да върши. Някои се пулеха или надвесваха над парапета, крещейки и обзалагайки се сякаш гледаха конно надбягване. Други крещяха обиди към пиратите и размахваха оръжията си срещу тях. Видя двама мъже да се карат за един меч като ученици. Най-зле от всички беше корабът, който се мяташе напосоки, вместо да се подчинява на щурвала. С всеки миг пиратите настъпваха по-близо.

Той изостави резервираността, която капитанът спазваше с екипажа си. Хаф на руля, изглежда, беше единственият човек, съсредоточен върху задачата си. Брашън се задвижи бързо по палубата. Добре прицелен ритник разбута една група зяпачи.

— По местата! — сопна им се той. — Парагон! — изрева към кораба. — Изправи посоката си!

Пет стъпки го отведоха до мястото, където мъжете ровеха сред оръжията. Хвана за яките двамата кавгаджии, удари главите им една в друга, след което ги въоръжи с други, не така желани мечове. Мечът, за който се бяха припирали, задържа за себе си. Огледа се.

— Джек! Ти си начело на раздаването на оръжието. По едно на човек и ако някой не вземе предложеното му, ще се оправя без. Останалите, подредете се!

Нареди на трима, задържали се назад, да се качат по въжетата, за да наблюдават и да му извикват всичко, което видят. Те се стрелнаха с готовност, като с удоволствие предоставиха оръжията си на онези, които бяха по-нетърпеливи да се бият.

Брашън се укори, че не е предвидил този хаос. Виковете на тримата мъже и Алтея му съобщаваха позицията на приближаващите лодки, а неговите викове раздаваха нареждания на мъжа зад щурвала и екипажа, работещ сред такелажа. Отсъди, че ще успеят да избегнат малките лодки, но на косъм. Що се отнасяше до по-големия съд, е, ветровете издуваха не само платната на Парагон, но и неговите. Имаше преднина и трябваше да може да я задържи. Парагон беше жив кораб, по дяволите. Трябваше да може да надбяга всичко, спрямо което имаше преднина. Независимо от всичко това корабът се отзоваваше със закъснение, сякаш се съпротивляваше на усилията на екипажа да го забързат. В него припламна страх. Ако Парагон не увеличеше скоростта си, по-малките лодки щяха да го доближат.

В рамките на минути Брашън подкара работата да върви гладко. Докато хаосът утихваше, той се огледа за Лавой. Къде беше човекът, чиято работа беше вършил?

Забеляза го да се насочва към бака. Дори по-притеснително от предишното безредие беше малката група мъже, наобиколили Лавой. Съставена предимно от бивши роби, които те бяха успели да промъкнат на борда в Бингтаун, групичката го бе обградила сякаш бяха личната му охрана. Всеки носеше по един лък и меч. Качиха се на бака. Намерението на Лавой личеше в походката му, докато я прекосяваше. Брашън почувства нерационален прилив на гняв. Начинът, по който мъжете се движеха около него, казваше всичко. Това беше отбраният екипаж на Лавой. Те отговаряха пред него, не пред Брашън.

Докато Брашън прекосяваше палубата, палтото му закачи нещо. Той се завъртя раздразнено, за да го откачи, и видя изчервения Клеф, който го беше дръпнал. Момчето държеше дълъг нож в дясната си ръка, а сините му очи бяха широко отворени. Той се сви под строгия поглед на Брашън, но не пусна палтото му.

— Ш’ ви пазя гърба, капитане — оповести Клеф. С презрително кимване на главата посочи към Лавой и наобиколилите го мъже. — Почакайте — предложи той със снижен глас. — Просто ги гле’йте за малко.

— Пусни ме — раздразнено нареди Брашън. Момчето се подчини, но го последва плътно като сянка, докато Брашън се насочваше към бака.

— Елате тук! Всички ще ви избия! Елате по-близо! — радостно крещеше Парагон към пиратите в малките лодки. Гласът му беше по-дълбок и пресипнал, отколкото Брашън го бе чувал някога. Ако не беше количеството от думи, не би познал, че това е неговият кораб. За момент той самият усети кръвожадността на Парагон — дива момчешка решителност да се докаже се свързваше с мъжкия порив да смаже всеки, който му се противопоставеше. Побиха го тръпки, а по гръбнака му пролази още по-голям хлад, щом чу дивия, гръмогласен смях на Лавой. Нима Лавой, без да съзнава, подхранваше безумните емоции на Парагон?

Помощникът продължи да насърчава кораба.

— И още как, приятел. Аз ще ти казвам къде да удряш, а ти ще ги поваляш. Дай му жезъла, жено! Нека покаже на тези мошеници на какво е способен един кораб от Бингтаун!

— Аз решавам! — Гласът на Янтар не беше остър, но високият тон му позволи да се извиси.

— Капитанът повери на мен да отговарям за това. Аз решавам кога на кораба му трябва оръжие. Беше ни заповядано да бягаме, не да се бием. — Стори му се, че долови нотка на страх в гласа ѝ, но студеният гняв я прикриваше добре. Брашън я чу как увещава Парагон с тих, откровен глас:

— Още не е твърде късно. Все още можем да им се изплъзнем. Няма нужда никой да умира.

— Дай ми жезъла! — настоя Парагон, а гласът му изтъня при последната дума. — Ще убия негодниците! Всичките ще ги убия!

Сега Брашън можеше да види каква картинка бяха — там, на бака. Янтар стоеше, стиснала жезъла на Парагон с две ръце. Позата на Лавой беше враждебна, но въпреки думите и мъжете зад гърба му, не посмя да пипне жезъла. Янтар погледна покрай него към Парагон.

— Парагон! — примоли се тя. — Наистина ли искаш отново кръв по палубите си?

— Дай му го! — настоя Лавой. — Не се опитвай да скриеш цял кораб под полите си, жено! Остави го да се бие, щом иска! Няма нужда да бягаме.

Отговорът на Парагон бе прекъснат от друг звук. Зад Брашън, на палубата изтрополи кука, задрънча по нея и за момент се захвана за парапета, преди отново да падне във водата. Отдолу се понесоха нетърпеливи викове и друга кука полетя във въздуха.

— Нашественици! — извика Хаф. — Десен борд откъм кърмата!

Брашън вложи стоманена нотка в гласа си и бързо се покатери на бака.

— Лавой! На кърмата. Отблъсни нашествениците! Стрелци, на парапетите и дръжте тези лодки надалеч от нас. Парагон. Подчини се на руля, без да се мяташ. Ти кораб ли си, или сал? Искам да се измъкнем оттук.

Настъпи краткотрайна пауза, преди Лавой да отговори:

— Да, сър!

Отправи се към кърмата, а верните му моряци го последваха. Брашън не успя да види какво премина между Янтар и Лавой, докато помощникът я подминаваше, но забеляза леко побелелите ѝ устни. Стиснатите ѝ юмруци се стегнаха около оръжието, което бе направила за кораба. Той се почуди какво щеше да направи тя, ако Лавой се бе опитал да ѝ го отнеме. Брашън съхрани случката в главата си за по-късно преразглеждане. Приближи се до парапета и се приведе, за да изкрещи към фигурата.

— Парагон! Спри да вършееш наляво-надясно и плавай. Предпочитам да оставя тази сган зад нас, вместо да се бием.

— Няма да бягам! — заяви бясно Парагон. Гласът му стана момчешки и се пречупи. — Само страхливците бягат! Няма слава в това да избягаш от битка!

— Твърде късно е за бягство! — изписука развълнувано зад тях Клеф. — Хванаха ни, сър.

С неверие, Брашън се извъртя, за да огледа палубата на Парагон. Половин дузина пирати бяха превзели палубата на две места. Бяха тренирани бойци и поддържаха формацията си, запазвайки свободно пространство зад себе си за другарите си, изкачващи се по въжетата на абордажните куки. Засега нашествениците единствено защитаваха малкото предимство, което бяха успели да спечелят, и го правеха добре. Неопитните бойци на Брашън само се пречкаха един на друг, нападащи като тълпа. Докато наблюдаваше, още една кука се строполи на палубата, хлъзна се и се захвана. Почти веднага след като се застопори, към върха на парапета се протегна мъжка ръка. Неговите мъже бяха толкова заети да се бият с тези на борда, че не забелязаха тази нова опасност. Само Клеф се спусна надалеч от него, за да се втурне през горната палуба и да пресрещне изкачващите се мъже. Брашън беше ужасѐн.

— Всички, отблъснете изкачващите се! — изрева той. Обърна се обратно към Парагон. — Все още не сме готови за това! Корабе, те ще ни превземат, ако не ни отдалечиш от тях. Накарай го да се вразуми! — извика към Янтар.

Скочи да последва Клеф, но за негов ужас Алтея стигна там преди него. Момчето стрелна ножа си към мъжа, който се опитваше да прехвърли парапета, а Алтея задърпа безуспешно триноктестата абордажна кука. Тя беше здраво забита в дървото, а теглото на катерещите се по прикаченото към нея въже пирати само я вклиняваха още повече. Непосредствено след куката бе прикачена верига, която не позволяваше на защитниците просто да прережат въжето и да освободят куката. Преди Брашън да успее да ги достигне, Клеф нададе див рев и мушна бясно с ножа си. Той потъна дълбоко в гърлото на ухиления пират, който току-що бе прехвърлил ръка през перилото. Потече тъмночервена кръв, шуртяща покрай брадата на мъжа и заливаща Клеф и Алтея, преди да плисне по палубата. Дълбок рев, идващ откъм Парагон, подсказа на Брашън, че корабът я е почувствал. Умиращият мъж падна назад. Брашън чу съприкосновението, щом пиратът се строполи тежко в малката лодка. По виковете разбра, че падналото тяло бе причинило щети.

Брашън побутна Алтея с рамо настрани.

— Пази се! — нареди той. — Назад!

Прехвърли единия си крак през парапета и застопори другия от другата му страна, застанал устойчиво. Тласна меча си надолу, разрязвайки лицето на пират, който все още се държеше за въжето. Късметът им се беше усмихнал — падналият пират почти бе потопил лодката и бе пратил в безсъзнание мъжа, придържал въжето. Вторият пират се изпусна и падна и тогава Брашън съзря шанса си. Скочи обратно на палубата и освободи куката. С ликуващ вик я хвърли долу в морето. Обърна се ухилен, очаквайки Алтея и Клеф да споделят победата му. Вместо това лицето на Алтея бе изкривено от гняв, а Клеф все още гледаше вцепенено ножа в ръцете си и кръвта, която ги покриваше. Вик от кърмата накара Брашън да се извърне. Битката там не вървеше на добре. Той се наведе и разтърси рамото на Клеф.

— Мисли после, момче! Сега ела.

Думите му извадиха момчето от транса му и то последва Брашън, който се втурна към края на кораба. Стори му се, че в същия момент корабът набра скорост. За кратко почувства облекчение, тъй като Алтея не го беше последвала във втурването му към битката. Трима от собствените му мъже се въргаляха на пода и си разменяха удари с един пират сякаш това беше кръчмарска свада. Той ги подмина и пресрещна острието на татуиран мъж с искрящо плешиво теме. Брашън позволи на мъжа да парира острието му с лекота, така че той да може да се хвърли покрай него и да прободе истинската си цел: пиратът, който тъкмо прехвърляше крак през парапета. Докато мъжът падаше, стиснал гърдите си, Брашън заплати за дързостта си — плешивият пират замахна към него и той едва успя да избегне посичането, хвърляйки се настрани. Усети как острието закачи ризата му и плата се разпори. Миг по-късно усети пареща болка надолу по ребрата си. Чу дрезгавия, ужасѐн вик на Клеф, след което момчето се гмурна в битката. То се съсредоточи в ниското и замушка мъжа в краката и прасците. Изуменият пират отскочи назад в опит да избегне прорязванията на момчето. Брашън се изправи на крака и заби меча си напред с две ръце. Както се изправяше, върхът на острието намери гърдите на плешивия мъж и потъна дълбоко. Мъжът се блъсна в парапета и се преметна през него, като запада крещейки.

Брашън и Клеф бяха прекъснали омагьосания кръг на пиратите защитници. Екипажът му се хвърли напред, обръщайки битката в сбиване. Този начин на бой им бе познат; скупчиха се върху останалите пирати и започнаха да ги ритат и тъпчат. Брашън се отдръпна от схватката и огледа палубата. Мъжете по въжетата крещяха, че пиратският кораб изостава, след като Парагон набра скорост. Бърз поглед към десния борд му показа, че Лавой и групата му се бяха справили с техните нападатели. Двама от екипажа му бяха повалени, но все още се движеха. Трима от пиратите бяха все още на борда на Парагон, но другарите им долу в лодките им крещяха да се откажат и да скочат.

Викове, идващи откъм носа, го предупредиха за друга група нашественици. Трябваше да разчита, че Лавой ще успее да се справи с тези на кърмата. Брашън се втурна напред, все още следван от Клеф. Шестима мъже се бяха качили на палубата на Парагон. За първи път Брашън успя да види ясно черния знак върху червените шалове, омотани около главите им. Беше птица с разперени криле. Гарван? Знакът на Кенит? Държаха мечовете си в готовност, докато защитаваха куката зад тях. Въпреки това от другарите им долу се чуха викове:

— Оставете ги! Капитанът ни вика обратно!

Пиратите на борда стояха нерешително, очевидно нежелаещи да загубят постигнатото.

Алтея ги заплашваше с меч. Брашън изруга под нос; поне беше имала благоразумието да не се приближава прекалено. Янтар беше наблизо, стиснала умело, ако не дори агресивно, някакво острие. Лоп, да не повярваш, пазеше гърба на Алтея с жезъл. Лавой беше заявил, че не би доверил на мъжа оръжие с острие. Високият мъж се хилеше развълнувано, като удряше с края на жезъла по палубата и този негов див ентусиазъм, изглежда, плашеше поне един от пиратите.

— Все още можем да превземем кораба! — изрева един от пиратите на палубата. Мечът му си оставаше в готовност, докато крещеше надолу към лодката под тях. — Качвайте се тук! Поставили са жени да се бият с нас. Десетима от нас ще могат да превземат целия кораб!

Мъжът беше висок. Върху старата робска татуировка на лицето му бе поставена птицата с разперените крила.

— Вървете си! — Думите на Янтар преодоляха вятъра, а тонът ѝ бе странно подчиняващ. — Не можете да победите. Приятелите ви ви изоставиха. Недейте да умирате в опит да превземете кораб, който не можете да задържите. Бягайте, докато все още можете. Дори да ни убиете, не можете да задържите жив кораб против волята му. Той ще ви убие.

— Лъжеш! Кенит превзе жив кораб и е още жив! — заяви един от мъжете.

Буен смях избухна от фигурата на носа. Пиратите на палубата не виждаха Парагон, но можеха да го чуят и да почувстват клатенето на палубата, докато размахваше яростно ръце напред-назад.

— Пленете ме! — предизвика ги той. — О, направете го. Качете се на борда, мънички мои рибки. Елате и намерете смъртта си в ръцете ми!

Лудостта на кораба беше като вълна във въздуха, като мирис, който не може да се издиша. Докосна всички с неприятен допир. Алтея пребледня, а на Янтар като че ли ѝ призля. Побърканата усмивка се оттече от лицето на Лоп като капеща боя, оставила единствено лудостта в очите му.

— Аз се махам — обяви един от нашествениците. За един дъх беше прекрачил перилото и се спусна по въжето. Друг го последва, без да обели и дума.

— Останете с мен! — изврещя водачът им, но мъжете не го послушаха. Избягаха от другата страна като подплашени котки. — По дяволите! Всички да вървите по дяволите! — Бе останал последен. Извърна се към въжето, но тогава ненадейно Алтея го приближи. Острието ѝ предизвика неговото. Мъжете отдолу му викаха да побърза, защото си тръгват. На палубата, Алтея изведнъж заяви:

— Този ще го задържим, за да го разпитаме какво знае за Кенит! Янтар, освободи куката. Лоп, помогни ми да го хванем.

Представата на Лоп за това да го хванат беше да замахне с жезъла в голяма дъга, която премина в смъртоносна близост до черепа на Янтар, преди да пропука остро в главата на пирата. Татуираният се свлече на пода и Лоп започна да танцува дива, победоносна жига.

— Хванах го, хей, хванах един!

Пази се! Думите бяха като шипове, забиващи се в мозъка на Алтея. Дори докато преминаваше през рутинните задачи, целящи да възвърнат реда и спокойствието на палубата, думите горчиво глождеха душата ѝ. Въпреки всичко, Брашън все още я смяташе за уязвима жена, която не трябваше да се излага на опасност. Пази се, беше ѝ казал и бе поел нейната задача, като освободи куката, която се бе опънала на по-незначителната ѝ сила. Беше я унижил, като ѝ показа, че независимо от всичките ѝ усилия, си оставаше ненадеждна. Неспособна. Клеф беше видял всичко.

Не че тя жадуваше да се бие и да убива. Са знаеше, че не бе спирала да трепери още от онзи първоначален момент. Още когато нашествениците бяха започнали да се катерят отстрани на Парагон, притеснението я беше сграбчило здраво. И все пак се бе задвижила. Не се беше вцепенила, не пищеше и не се опитваше да избяга. Беше дала най-доброто от себе си, за да изпълни задълженията си. Но това не се беше оказало достатъчно. Искаше Брашън да я уважава като пълноправен моряк и корабен офицер. Той ясно бе показал, че случаят не е такъв.

Тя напусна палубата и се качи сред такелажа не само да провери за преследвачи, но и за да потърси малко тишина и уединение. Последният път, когато бе почувствала подобен гняв, беше заради Кайл. Трудно ѝ беше да повярва, че Брашън я бе засегнал по същия начин. Облегна чело на тътнещото въже и затвори очи за момент. Беше смятала, че Брашън я уважава; и още повече — че го е грижа за нея. А сега това. Фактът, че се бе старала да пази дистанция, да се отдръпне от него, когато всъщност искаше да е наблизо, за да се докаже като самостоятелна и силна, караше всичко да горчи още повече. Беше предположила, че стоят на разстояние един от друг, за да запазят дисциплината на кораба. Възможно ли беше той просто да гледа на нея като на развлечение, забавление, което да остави настрана, докато плаваха? Всичко ѝ бе отказано. Не можеше да се представи като жена, която го желаеше, нито като помощник, заслужаващ неговото уважение. Какво тогава беше тя за него? Товар? Нежелана отговорност? След като ги нападнаха, той не се бе държал с нея като с другар, който можеше да му помогне, а като с някой, когото трябваше да предпази, докато се опитва да защити кораба си.

Слезе бавно от мачтата, като пропусна последните няколко стъпки и просто скочи на палубата. Някаква малка част от нея смяташе, че може би беше несправедлива, но на по-голямата, развълнувана заради атаката на пиратите, част не ѝ пукаше. Изправянето пред въоръжени с мечове мъже, които с удоволствие щяха да я убият, я беше променило. Бингтаун и всичко безопасно и възвишено беше останало на левги зад нея. Това сега беше нов живот. Ако искаше да оцелее в този свят, трябваше да се чувства компетентна и силна, а не защитена и уязвима. Поучителният глас в главата ѝ бе внезапно усмирен, тъй като тя застана лице в лице с истината. Затова гневът ѝ към Брашън гореше толкова пламенно. Когато бе признал слабостта ѝ, я беше принудил тя също да я види. Думите му бяха заглождили самоувереността ѝ като змийска слюнка. Престореният ѝ кураж, упоритото ѝ желание да се бие и да се държи сякаш е физически равностойна на мъжете, които я предизвикваха, си бяха отишли. Дори накрая Лоп бе бил този, който повали искания от нея заложник. Лоп, който беше почти полуидиот, пак беше по-ценен по време на битка от нея само заради размерите и мускулите си.

Джек се промъкна до нея, с все още зачервени от битката страни. Усмивката ѝ беше широка и самодоволна.

— Капитанът иска да те види относно затворника.

Беше ѝ трудно да гледа самоувереното лице на Джек. В този момент Алтея би дала всичко, за да има размерите и силата на по-едрата жена.

— Затворник? Мислех, че имаме няколко.

Джек поклати глава.

— Когато Лоп размаха този жезъл, не се шегува. Мъжът така и не се събуди. Очите му се разшириха и започна да се тресе. А после умря. Жалко, предвид че според мен той беше водачът на последната група пирати. Вероятно щеше да ни каже най-много. Мъжете, които пазеше Лавой, се опитаха да се хвърлят през борда. Двама успяха, а един умря на палубата. Но един оцеля. Капитанът смята да го разпита и иска да присъстваш.

— Сега ще отида. Ти как се справи по време на битката?

Джек се ухили.

— Капитанът ме постави начело на раздаването на оръжията. Мисля, че забеляза, че бях повече на себе си от някои други. Обаче не ми се удаде възможност да използвам оръжие.

— Може би следващия път — обеща ѝ сухо. Високата жена я изгледа недоумяващо сякаш я беше смъмрила, но Алтея само попита: — Къде са? В капитанската каюта?

— Не. На бака.

— Близо до фигурата? Къде му е умът?

Джек нямаше отговор, а и Алтея не беше очаквала такъв. Вместо това забърза да се увери сама. Тя се приближи и с недоволство забеляза, че Брашън, Янтар и Лавой вече се бяха събрали около пленника. Почувства се пренебрегната. Беше ли извикал другите преди нея? Опита се да избута гнева и завистта си, но те, изглежда, бяха пуснали корени. Не каза нищо, докато се качваше на бака.

Единственият останал затворник беше млад мъж. Беше удрян с юмруци и душен, когато го бяха пленили, но освен синините и отоците, не изглеждаше да има други наранявания. Няколко робски татуировки се прокрадваха по бузата му. Имаше гъста, сплъстена, буйна кафява коса, която червената му кърпа не успяваше да укроти. Лешниковите му очи гледаха едновременно уплашено и дръзко. Седеше на палубата, с ръце, вързани на гърба, а глезените му бяха оковани един за друг. Брашън стоеше над него, с Лавой до рамото му. Янтар стоеше назад от групата, силно стиснала устни. Не криеше неодобрението си. Шепа моряци се размотаваха по главната палуба, за да гледат разпита. Сред тях беше и Клеф. Алтея се загледа в него, но ококорените очи на момчето бяха фиксирани върху пленника. Само двама от татуираните моряци присъстваха. Лицата им бяха сурови, погледът — студен.

— Разкажи ни за Кенит. — Гласът на Брашън беше равен, но тонът му издаваше, че не го подканва за първи път.

Пиратът, седящ на палубата, упорито се взираше пред себе си. Продължи да мълчи.

— Нека опитам аз, капитане — помоли Лавой; Брашън не му забрани. Здравият първи помощник клекна до мъжа, сграбчи косата му и го принуди да срещне погледа му. — Нещата са следните, красавецо — изръмжа Лавой. Усмивката му изглеждаше по-зле и от озъбване. — Можеш да ни бъдеш полезен и да говориш с нас. Или можеш да полетиш зад борда. Кое да бъде?

Пиратът вдиша накъсано.

— Без значение дали ще говоря, или не, политам зад борда. — Алтея долови в думите му леко ридание и изведнъж ѝ се стори по-млад.

Отговорът му обаче пробуди у Лавой жестокост, а не съжаление.

— Говори тогава. Никой няма да разбере, че си го направил, и може би ще те дрънна по главата, преди да те оставя да потънеш. Къде е Кенит? Това е всичко, което искаме да разберем. Носиш неговият символ. Трябва да знаеш къде акостира.

Алтея хвърли невярващ поглед на Брашън. Тя искаше да узнае много по-съществени неща. Беше ли оцеляла някаква част от екипажа на Вивачия? Как беше самата Вивачия? Имаше ли някакви надежди да я откупят? Но Брашън не продума и дума. Плененият поклати глава. Лавой го зашлеви, не силно, но плесницата бе достатъчна, за да го събори. Преди да е успял да се изправи, Лавой отново го сграбчи за косата и го завлече обратно в седнало положение.

— Не те чух — подигра му се той.

— Да не би да го… — поде яростно Янтар, но Брашън я прекъсна отсечено.

— Достатъчно! — Приближи се и се надвеси над затворника. — Говори с нас — предложи той. — Кажи ни каквото искаме да знаем и може би няма да се наложи да умираш.

Пиратът пое хриптящ дъх.

— По-скоро бих умрял, отколкото да предам Кенит — смело отвърна той. Внезапно поклащане на главата му я отскубна от захвата на Лавой.

— Ако предпочита да умре — ненадейно предложи Парагон, — аз мога да му помогна с това. — Изведнъж гласът му изкънтя по-силно. Злобата, съдържаща се в него, накара косъмчетата по врата на Алтея да настръхнат. — Хвърли го към мен, Лавой. Ще проговори, преди да го предам на морето.

— Достатъчно! — Алтея се чу да повтаря думите на Брашън. Приближи се към пленения мъж и клекна, за да бъде на едно ниво с него.

— Не те моля да предаваш Кенит. — Гласът ѝ беше мек.

— Какво си мислиш, че… — започна отвратено Лавой, но Брашън го сряза.

— Отдръпни се, Лавой. Това е нейно право.

— Нейно право? — Първият помощник беше едновременно изумен и бесен.

— Млъкни или напусни бака — каза Брашън с равнодушен глас.

Лавой се подчини, но остана все така почервенял.

Алтея не погледна към нито един от двамата. Тя се взира в пленника, докато той не вдигна очи и не се втренчи в нейните.

— Разкажи ми за живия кораб, който Кенит е пленил. Вивачия.

За известно време той единствено се взираше в нея. После ноздрите му се свиха, а кожата около устата му побеля.

— Знам коя си. — Той изплю думите. — Имаш същия поглед като момчето жрец. Можеш да си му близначка. — Извърна се и плю на пода. — Ти си проклета Хейвън. Нищо няма да ти кажа.

— Аз съм Вестрит, а не проклета Хейвън — отвърна възмутено Алтея. — И Вивачия е нашият семеен кораб. Ти спомена Уинтроу, моят племенник. Значи той е жив?

— Уинтроу. Така се казваше. — Очите на мъжа блеснаха яростно. — Надявам се, че е мъртъв. Той заслужава смърт и при това не бърза. О, той се престори на добър. Носеше ни кофи със солена вода и парцал, лазеше из мръсния трюм сякаш беше един от нас. Но всичко беше преструвка. През цялото време е бил син на капитана. Много от робите казваха, че трябва да сме му благодарни, че е направил, каквото е могъл за нас и че когато успяхме да се освободим, е било заради него. Но аз мисля, че през цялото време беше проклет шпионин. Как иначе можеше да ни гледа и да ни оставя толкова дълго оковани там долу? Кажи ми.

— Бил си роб на борда на Вивачия — тихо каза Алтея. Това беше всичко. Без въпроси, без противоречия. Мъжът говореше и ѝ казваше повече, отколкото осъзнаваше.

— Бях роб на семейния ти кораб. Да. — Той тръсна глава, за да отмести косата от очите си. — Ти знаеш. Не ми казвай, че не разпознаваш татуировката на собственото си семейство. — Тя неохотно изучи лицето му. Последната татуировка на бузата му беше стиснат юмрук. Подходящо за Кайл. Алтея си пое дъх и заговори меко:

— Аз не притежавам роби. Баща ми също не притежаваше. Той ме възпита да вярвам, че робството е грешно. Няма татуировка на рода Вестрит, както няма и роби. Това, което ти е било причинено, е дело на Кайл Хейвън, не на моето семейство.

— Изплъзваш се, а? Като малкото ти момченце жрец. Той вероятно е знаел какво се случва с нас. Проклетият Торг. Идваше сред нас през нощта и изнасилваше жените право пред нас. Уби една от тях. Тя започна да крещи и той навря парцал в устата ѝ. Умря, докато той я чукаше. А той просто се изсмя. Просто се изправи и си тръгна; остави я така, окована, през двама мъже от мен. Никой от нас не можеше да стори нищо. На следващия ден дойде екипажът, извлачи я навън и я хвърли на змиите за закуска. — Мъжът присви очи. Погледът му пробяга по нея. — Трябваше да си ти, изкарана на показ и задушавана. Само веднъж трябваше да е някой от вас.

Алтея затвори очи за момент. Картината беше твърде живописна. До парапета, Янтар изведнъж се извърна и се вторачи над морето.

— Не ѝ говори така — каза грубо Брашън — или самият аз ще те хвърля зад борда.

— Не ме интересува — прекъсна го Алтея. — Разбирам защо го казва. Остави го да говори. — Тя се концентрира върху мъжа. — Това, което Кайл Хейвън е направил със семейния ни кораб е грешно. Признавам го. — Тя се насили да срещне войнствения му поглед с един от нейните. — Искам да си върна Вивачия и щом го направя, никой повече няма да бъде роб на борда ѝ. Това е всичко. Кажи ни къде можем да намерим Кенит. Ще откупим кораба. Това е всичко, което искам. Само кораба. И тези от екипажа, които са оживели.

— Твърде малко. — Думите ѝ не бяха променили мнението му. Вместо това, изглежда, бе усетил уязвимостта ѝ и бе изпитал силно желание да я нарани. Взираше се в нея, докато говореше:

— Повечето бяха мъртви още преди Кенит да се качи на борда. Аз самият довърших двама. Денят, в който Кенит стъпи на борда, беше хубав ден. Мъжете му прекараха доста време, хвърляйки трупове на змиите. И, ах, как пищеше корабът, докато го правеха.

Очите му не се откъсваха от тези на Алтея, за да установи дали е успял да я засегне. Тя не се опита да го скрие. Седна обратно на пети. Трябваше да се изправи пред всичко това. Не беше Хейвън, но корабът принадлежеше на нейното семейство. Парите на нейното семейство бяха платили за робите, а екипажът на баща ѝ ги беше оковал в тъмното. Чувството, което я изпълваше, не беше вина; вината пазеше за собствените си грешни постъпки. Не, чувстваше ужасна отговорност. Трябваше да остане и да се бори с Кайл до горчивия край. Не трябваше да позволява на Вивачия да напусне Бингтаун на подобно мръсно поръчение.

— Къде можем да открием Кенит?

Мъжът облиза устни.

— Искаш си кораба обратно? Няма да я получиш. Кенит я взе, защото я искаше. И тя също го иска. Би му облизала ботушите, ако можеше да ги стигне. Той ѝ шушне сладки приказчици като на евтина курва и тя ги поглъща жадно. Чух го да ѝ говори една вечер, увещаваше я да започне да пиратства. Тя тръгна с него доброволно. Никога няма да се върне при теб. До гуша ѝ е дошло да бъде робски кораб. Сега пиратства за Кенит. Носи неговите цветове също като мен. — Очите му прецениха резултата от думите му. — Корабът мразеше да превозва роби. Беше благодарна на Кенит, че я освободи. Никога няма да иска да се върне при теб, нито пък Кенит ще ти я даде срещу откуп. Той я харесва. Казва, че винаги е искал жив кораб. Сега вече има такъв.

— Лъжец! — Ревът дойде не от Алтея, а от Парагон. — Лъжлива торба с черва! Дайте го на мен! Ще изтръгна истината от него.

Думите на Парагон бяха поредният удар върху нея. Тя се изправи бавно, отвратена. Главата ѝ се въртеше заради въздействието от думите на мъжа — бяха докоснали заровен дълбоко страх. Беше знаела, че преживяването на Вивачия като робски кораб ще я промени. Но можеше ли да я промени толкова много? Толкова, че да се обърне срещу собственото си семейство и да отплава сама, с някой друг?

Защо не?

Нима Алтея също не беше се отвърнала от семейството си, при това след далеч по-малко провокация?

Заля я отвратителна смесица от завист, разочарование и предателство. Вероятно така се чувстваше жена, открила, че мъжът ѝ е неверен. Вероятно така се чувстваше родител, чиято дъщеря е станала курва. Как можеше Вивачия да постъпи така? И как можеше Алтея да я е разочаровала толкова много? Какво щеше да стане сега с красивия ѝ, заблуден кораб? Можеха ли отново да бъдат както някога — едно сърце, една душа, плавайки сред морето пред вятъра?

Парагон продължи с тирадата си, отправяше заплахи към пирата и молби да му дадат затворника, че ще изтръгне истината от него, да, той щеше да го накара да говори истината за онзи негодник Кенит. Алтея почти не го чуваше. Брашън хвана лакътя ѝ.

— Изглеждаш сякаш ще припаднеш — каза ѝ с нисък глас. — Можеш ли да си тръгнеш? Да запазиш достойнството си пред екипажа?

Думите му я довършиха. Тя се отскубна от него.

— Не ме докосвай — изръмжа му тихо. Достойнство, напомни си тя, достойнство. Но всичките ѝ усилия отидоха, за да не изкрещи насреща му като продавачка на риба. Той потресено направи крачка назад и за миг в тъмните му очи проблесна гняв. Алтея се изправи, бореща се за контрол.

Бореща се, внезапно осъзна, да отдели чувствата си от тези на Парагон.

Обърна се обратно към пленника и фигурата само частица от секундата по-късно. Лавой бе вдигнал пирата на крака и го притискаше към парапета. Заплахите му бяха все същите: че просто ще го бутне през перилото, така, овързан, или че ще го удари. Едната буза на мъжа червенееше; поне един удар вече му беше нанесен. Янтар бе хванала готовата за удар ръка на помощника. Изведнъж като че ли бе станала много висока. Алтея се изненада, че толкова стройна като върба жена притежаваше силата да задържи ръката на Лавой. Изражението на дърводелката, изглежда, бе превърнало първия помощник в камък. Изписаното на лицето му не беше страх; каквото и да бе видял в очите на Янтар, то му беше въздействало отвъд страха. Алтея съзря истинската заплаха твърде късно.

Парагон се беше извъртял до крайния си лимит. Ръката му се протегна, опипвайки слепешком.

— Не! — извика Алтея, но големите дървени пръсти бяха намерили пленника. Парагон лесно го отскубна от хватката на Лавой. Пиратът закрещя.

— О, Парагон, не, не, не! — Викът на Янтар проряза крясъците на мъжа.

Парагон се извърна от тях, стиснал пирата с ръце пред себе си. Приведе рамене над него, като дете, опустошаващо откраднат сладкиш. Яростно мърмореше нещо на нещастния човек, докато го разтрисаше напред-назад като парцалена кукла, но единственото, което Алтея чуваше, беше умоляването на Янтар.

— Парагон. Моля те, Парагон.

— Корабе! Върни този мъж на палубата веднага! — изрева Брашън. Гласът му изплющя със силата на висшата му позиция, но Парагон дори не трепна. Алтея се приведе отчаяно напред, вкопчила и двете си ръце в парапета.

— Не! — примоли се тя на кораба, но фигурата не даде никакъв признак да я е чул. Близо до нея наблюдаваше Лавой, стиснал здраво белите си зъби, а очите му блестяха жадно. Парагон стрелна лицето си надолу към мъжа, когото стискаше здраво в двете си ръце. За един ужасяващ момент Алтея се уплаши, че ще му отхапе главата. Вместо това той застина, заслушан внимателно.

— Не! — изпищя той. — Кенит никога не е казвал това! Никога не е казвал, че мечтае за собствен жив кораб. Лъжеш! Лъжеш! — Той разтърси човека напред-назад. Алтея чу изхрущяването на кости. Мъжът изкрещя и Парагон ненадейно го захвърли настрани. Тялото му се превъртя на слънчевата светлина сякаш беше колело от каруца, след което се вряза в искрящото море. Чу се плисък от съприкосновение на плът с вода и той изчезна. Веригите около глезените му дръпнаха каквото бе останало от тялото му надолу.

Алтея се взираше с празен поглед в мястото, където беше изчезнал. Беше го направил. Парагон беше убил отново.

— О, корабе — дълбоко изпъшка до нея Брашън.

Парагон завъртя глава, за да се вгледа сляпо в тях. Той сви юмруци и ги притисна към гърдите си сякаш това щеше да прикрие постъпката му. Гласът му беше този на изплашено, упорито момче, когато заяви:

— Накарах го да ми каже. Заграба. Ще намерим Кенит в Заграба. Винаги е харесвал Заграба. — Той се намръщи сляпо към тишината на събралите се на бака хора. — Е, това искахте, нали? Да разберете къде е Кенит? Това е всичко, което направих. Накарах го да говори.

— Така е, приятел — отбеляза дрезгаво Лавой. Дори той изглеждаше уплашен от постъпката на Парагон. Поклати бавно глава и с тих глас, така че само хората да го чуят, добави: — Не вярвах, че ще го направи.

— Напротив, вярваше — с равен глас го опроверга Янтар. Тя го гледаше с пламтящи като въглени очи. — Затова го постави в обхвата на Парагон. За да може той да го сграбчи. Защото го искаше мъртъв като другите пленници. — Неочаквано Янтар се обърна и погледна татуираните, които наблюдаваха мълчаливо. — Вие също участвахте. Знаехте какво ще направи, но не сторихте нищо. Това извиква той у вас. Най-лошото, което робството може да ви причини. — Погледът ѝ отново стрелна помощника. — Ти си чудовище, Лавой. Не само заради това, което причини на този мъж, но и заради това, което пробуди в кораба. Опитваш се да го направиш звяр като себе си.

Парагон рязко извъртя осакатеното си лице надалеч от думите ѝ.

— Значи вече не ме харесваш. И какво. Дреме ми. Ако трябва да съм мекушав, за да ме харесваш, тогава нямам нужда да ме харесваш. Така че… — Промяната към подобна детинщина скоро след като жестоко беше убил човек, втрещи Алтея от ужас. Какво беше този кораб?

Янтар не отвърна на думите му. Само бавно се приведе надолу, докато челото не докосна ръцете ѝ, здраво стиснали парапета. Алтея не знаеше дали скърбеше или се молеше. Бе се вкопчила здраво в магическото дърво сякаш се опитваше да се влее в него.

— Нищо не съм направил! — изпротестира Лавой. Думите му прозвучаха страхливо на Алтея. Докато говореше, гледаше към татуирания си екипаж. — Всички видяха какво се случи. Нищо от станалото не беше по моя вина. Корабът пое нещата в свои ръце, в повече от един смисъл.

— Млъкнете! — нареди на всички им Брашън. — Просто млъкнете. — Той направи бърза обиколка на палубата. Очите му преминаха през смълчания екипаж, събрал се на бака. Като че ли се задържаха малко повече на Клеф. Пребледнялото момче притискаше и двете си ръце над устата. Очите му блестяха от сълзи.

Брашън заговори отново, с глас, в който липсваше всякакво чувство:

— Ще се насочим към Заграба с пълна скорост. Изпълнението на този екипаж по време на нападението беше под всякаква критика. Ще има допълнителни тренировки както за офицерите, така и за екипажа. Всеки мъж ще знае мястото и задълженията си и ще действа съобразно тях. — Той отново ги обходи с поглед. Изглеждаше по-стар и изморен, отколкото Алтея някога го бе виждала. Той отново се обърна към фигурата. — Парагон, наказанието ти за неподчинение на заповедите ми е изолация. Никой няма да говори с кораба без мое разрешение. Никой! — повтори, тъй като Янтар бе започнала да протестира. — Никой дори да не стъпва на тази палуба, освен ако задълженията му не го изискват. Сега я напуснете, всички, и се връщайте на работа. Веднага.

Брашън стоеше смълчан на бака, докато екипажът му мълчаливо се оттегляше обратно към палубата или към леглата си, според вахтата. Алтея също се отдалечи. В този момент изобщо не можеше да го познае. Как бе могъл да допусне всичко това? Не виждаше ли какъв беше Лавой, какво причиняваше на кораба?

Брашън изпитваше болка. Не беше само заради дългия прорез по протежение на ребрата му, макар че Са знаеше колко пареше и щипеше. Челюстите, гърбът и стомахът му го боляха от напрежение. Дори лицето го болеше, но не си спомняше как да отпусне тези мускули. Алтея го беше погледнала с чиста ненавист; не можеше да разбере защо. Неговият жив кораб, гордостта му, неговият Парагон бе убил с животинска свирепост, от която му прилошаваше; не беше смятал, че корабът е способен на подобно нещо. Сега беше почти сигурен, че Лавой подготвяше не само мъже, но и самият кораб, за да го подкрепят в метеж. Янтар беше права, макар да му се искаше да не го беше казвала на всеослушание. Поради причини, които не разбираше напълно, помощникът се бе погрижил всички пленници да умрат. Това го объркваше. Но трябваше да се справи с всичко, без да покаже дори с трепване на мускулче, че го притеснява. Той беше капитанът. Това беше цената. Точно когато най-много искаше да се противопостави на Лавой или да вземе Алтея в обятията си, или да настои Парагон да му обясни какво се беше случило току-що, трябваше да изправи рамене. Да запази достойнството си. За доброто на екипажа и поста си трябваше да е безчувствен.

Стоеше на бака и наблюдаваше как изпълняваха заповедта му. Лавой си тръгна с възмутен, насочен назад поглед. Алтея се задвижи неловко, с прекършен дух. Надяваше се, че другите жени ще имат благоразумието да ѝ предложат малко усамотение за известно време. Янтар напусна последна. Спря се край него сякаш щеше да каже нещо. Той срещна погледа ѝ и безмълвно поклати глава. Парагон не трябваше да мисли, че някой възразява срещу заповедта на Брашън да бъде изолиран. Трябваше да чувства, че неодобрението е всеобщо. Янтар слезе от бака и Брашън я последва. Не каза нищо на кораба. Зачуди се дали това дори направи впечатление на Парагон.

Парагон за пореден път изтри тайничко ръце надолу по корпуса. Кръвта беше такова лепкаво нещо. Толкова лепкаво и толкова богато на спомени. Той се бори срещу поемането на спомените от мъжа, когото беше убил, но в крайна сметка кръвта постигна своето. Тя попи в магическото дърво на ръцете му, богата, червена и изпълнена с емоции. Ужасът и болката бяха най-силни. Е, как беше очаквал мъжът да умре, след като бе поел по пътя на пиратството? Сам си беше виновен. Вината не беше на Парагон. Мъжът трябваше да говори, когато Лавой му беше казал. Тогава Лавой щеше да го убие бързо.

Освен това пиратът беше излъгал. Беше казал, че Кенит обича Вивачия, че често казва, че винаги е искал собствен жив кораб. И по-лошо, беше казал, че Вивачия се е привързала към Кенит. Не можеше. Тя не беше от неговото семейство. Така че мъжът беше излъгал и беше умрял.

Брашън му беше много ядосан. Но Брашън сам си беше виновен, че е ядосан, защото не можеше да разбере нещо толкова просто като да убиеш някого, защото те е излъгал. Имаше много неща, които той откриваше и които Брашън не разбираше. Но Лавой разбираше. Лавой идваше при него и му говореше, и му разказваше истории за морето, и го наричаше приятел. И разбираше. Разбираше, че Парагон трябва да бъде какъвто е, че всичко, което някога бе сторил, трябваше да стори. Лавой му казваше, че няма от какво да се срамува, за какво да съжалява. Беше се съгласил, че хората бяха подтикнали Парагон към всичко, което някога беше сторил. Брашън и Алтея, и Янтар, всички искаха да е като тях. Искаха да се преструва, че няма минало. Никакво минало, дори повече от едно, въобще. Да бъде какъвто те го искаха или нямаше да го харесват. Но той не можеше. В него имаше твърде много чувства, които знаеше, че няма да им харесат. Това не означаваше, че ще спре да ги чувства. Твърде много гласове, припомнящи му лошите спомени отново и отново, и отново, но с малки, тихи гласчета, които не успяваше да чуе много добре. Малки, тихи, кръвни гласчета, шепнещи от миналото. Какво се предполагаше да направи с тях? Те никога не млъкваха, не и напълно. Беше се научил да ги пренебрегва, но това не ги караше да си отидат. Но дори и те не бяха толкова лоши, колкото другите му проявления.

Отново обърса ръце в корпуса. Никой нямаше да му говори. Голяма работа. Не му трябваше да говори. Можеше да изкара години, без да говори или дори да се движи. Беше го правил и преди. И без това се съмняваше, че Лавой ще се подчини на тази заповед. Слушаше трополенето на боси крака по палубата му, докато мъжете бързаха по някакво нареждане на Лавой. Позволи на другата част от себе си да вземе превес. Наистина ли мислеха, че могат да го накажат и въпреки това да очакват от него да плава безгрижно до Заграба заради тях? Щяха да видят. Скръсти ръце на гърдите си и продължи да плава безгрижно.

Глава десета

Примирия

По прозореца в спалнята на Роника трополеше есенен дъжд. Полежа неподвижно за известно време, заслушана. През нощта огънят бе понамалял. Хладината в стаята контрастираше почти приятно с усещането за топлина под завивките. Не искаше да става, още не. Докато лежеше в меко легло, сред чисти чаршафи и под топъл юрган, можеше да се преструва. Можеше да се върне в по-ранни времена и да си представя как всеки момент Вивачия щеше да акостира. Щеше да посрещне Ефрън, докато той крачеше надолу по кея. Черните му очи щяха да се разширят, щом я видеха. Силата на първата му прегръдка винаги я бе изненадвала. Нейният капитан щеше да я повдигне в ръцете си и да я задържи сякаш никога повече нямаше да я пусне.

Никога повече.

Изпълни я отчаяние. С усилие на волята му позволи да отмине. Беше преодоляла тази мъка; от време на време все още я връхлиташе изневиделица с болката си, но щом го стореше, тя си напомняше, че вече я е преодоляла. Както и да е. Вече беше безвъзвратно будна. Беше много рано, забуленият в облаци изгрев едва докосваше прозорците ѝ.

Какво я беше събудило?

Имаше избледняващи спомени за копита, трополещи по алеята, и звукът на отваряща се врата. Вестоносец ли беше дошъл? Това беше единствената причина за подобни звуци толкова рано сутринта. Тя стана, облече се набързо, без да буди Рейч, измъкна се в мрачните коридори на притихналата къща и заслиза с леки, тихи стъпки надолу по стълбите.

Усмихна се мрачно. Малта щеше да се гордее с нея. Беше се научила, че в краищата стъпалата скърцаха по-малко, както и да се спотайва неподвижно в сенките, докато другите я подминаваха, без да я забележат. Понякога сядаше в кабинета, преструвайки се на задрямала, за да насърчи прислугата да клюкарства там, където можеше да ги подслуша. Беше открила чудесно местенце под прозореца на кабинета, където можеше да се преструва на погълната от плетивото си, докато влошилото се есенно време не бе сложило край на тази хитринка.

Достигна приземното ниво и тихо прекоси коридора, докато не се озова пред кабинета на Давад. Вратата бе затворена, но не напълно. Тя се приближи и постави ухо до пролуката. Успя единствено да различи мъжки глас. Род Каерн? Вероятно. Двамата със съветничката бяха почти неразделни в последно време. Почти не минаваше ден, в който да не останат насаме. Първоначално, Роника бе сметнала, че това се дължи на участието на мъжа в смъртта на Давад. Всички останали обаче, изглежда, смятаха този въпрос за приключен. Какво друго можеше да го е довело при Серила в такъв час и така припряно?

Бингтаунският съвет бе взел решението си относно смъртта на Давад. Серила бе обявила, че по силата на сатрапската власт, намира смъртта на Давад за злополука и никой не е отговорен за нея. Бе заявила още, че Сатрапството е решило, поради недостатъчно доказателства в противното, че Давад не може да бъде обявен за предател на Джамаилия. Поради тази причина неговата племенница щеше да наследи имота му, но съветничка Серила щеше да продължи да обитава имението Рестарт. Племенницата, разбира се, щеше да бъде подобаващо компенсирана за продължителното си гостоприемство, щом му дойдеше времето, след като гражданските междуособици се успокояха. Серила бе изнесла впечатляващо представление, докато съобщаваше решението. Беше призовала представителите на Съвета в кабинета на Давад, беше ги нахранила добре с деликатеси и вино от избата на Давад, след което им бе прочела решението си от някакъв свитък. Роника също бе присъствала, както и племенницата на Давад — тиха, спокойна млада жена, която бе изслушала всичко, без да коментира. В края на срещата жената бе казала на Съвета, че е удовлетворена. Беше гледала към Род, докато говореше. Племенницата на Давад не бе имала причини да харесва чичо си, но Роника продължаваше да се чуди дали Род не я бе купил или принудил да даде такъв отговор. Съветът бе обявил, че щом наследничката е доволна, те също са доволни.

Никой, освен Роника, изглежда, не си спомни, че репутацията на нейното семейство остана неизчистена. Никой друг не се смръщи, че предполагаемото предателство на Давад бе било срещу Джамаилия, а не Бингтаун. Всичко това накара Роника да се чувства необичайно изолирана, сякаш правилата на света се бяха изменили едва доловимо, а тя бе изостанала. Роника бе очаквала Серила да я изгони от къщата веднага щом Съветът се съгласеше с решенията ѝ. Но жената бе направила точно обратното, като настоятелно бе насърчила Роника да остане. Беше се държала любезно и снизходително, докато я бе убеждавала, че ще ѝ бъде от помощ в опитите да обедини Бингтаун. Роника се съмняваше в искреността ѝ. Надяваше се да открие именно истинската причина за гостоприемството ѝ. Засега тайната ѝ убягваше.

Тя притаи дъх и се опита да долови всяка дума. Сега говореше съветничката.

— Избягал? В съобщението пише „избягал“?

Отговорът на Род беше груб.

— Не е нужно да го пише. На свитък, пренасян на птичи крак, могат да се съберат определен брой думи. Изчезнал е, съветничка Кеки е изчезнала, както и онова момиче с тях. Ако имаме късмет, ще са се удавили в реката. Но не забравяй, че момичето е отгледано в Бингтаун и принадлежи на моряшко семейство. Вероятно знае как да се оправи с една лодка. — Той спря за момент. — Това, че за последно са ги видели в малка лодка ме навежда на мисълта, че става дума за заговор. Не ти ли изглежда малко странно? Момичето е отишло в погребания град и ги е измъкнало по време на най-страшното земетресение, което Трехог е виждал от години. Никой не ги е видял да напускат, докато не са били съзрени от дракона в малка лодка.

— Какво значи това „от дракона“? — настоятелно го прекъсна Серила.

— Нямам представа — нетърпеливо отвърна Род. — Никога не съм бил в Трехог. Предполагам, че е някаква кула или мост. Какво значение има? Сатрапът е извън контрола ни. Всичко може да се случи.

— Бих желала да прочета тази част от съобщението. — Гласът на съветничката звучеше много колебливо. Роника се намръщи. Съобщенията минаваха през Род, преди да стигнат до нея?

— Не можеш. Унищожих го веднага след като го прочетох. Няма смисъл да рискуваме информацията да попадне в други ръце в Бингтаун по-рано, отколкото е необходимо. Бъди сигурна, че това няма да остане в тайна за дълго. Много от Търговците поддържат близки отношения с роднините си от Дъждовните земи. Други птици също ще донесат тези новини. Затова трябва да действаме бързо и решително, преди други да пожелаят да имат думата в нашите дела.

— Просто не разбирам. Как се е стигнало дотам? — Съветничката звучеше разстроена. — Обещаха да го държат на удобно и безопасно място. Когато тръгна оттук, го бях убедила, че това е най-правилният път за действие що се касае до собственото му благосъстояние. Какво би могло да промени мнението му? Защо би избягал? Какво иска?

Роника чу как Род се изсмя.

— Сатрапът може да е млад мъж, но не е глупак. Хората често допускат същата грешка и с мен. Не годините, а наследената власт е това, което определя дали един мъж е подходящ да поеме командването. Сатрапът е роден с власт, съветничке. Знам, че твърдиш, че не обръща внимание на подводните течения в политиката, но едва ли е сляп за стремежа ти към влияние. Може би се бои от това какво правиш тук в момента: поемайки властта от негово име, говорейки с неговия глас, вземайки решения в Бингтаун вместо него. От това, което съм видял и чул от теб, думите ти не ми приличат на нещо, което сатрапът би казал. Нека оставим настрана всички преструвки. Знаеш, че той е злоупотребил с властта си над нас. Аз знам на какво се надяваш. Би искала да си присвоиш властта му и да ни управляваш по-добре от него.

Роника чу ботушите на Род по пода, докато той се разхождаше из стаята. Тя леко се отдръпна от вратата. Съветничката мълчеше.

Род заговори отново, гласът му бе изгубил ласкавостта си.

— Да бъдем откровени. Двамата с теб имаме общи интереси. И двамата искаме да видим Бингтаун възстановен. Всички около нас непрестанно дрънкат за независимост или за поделяне на властта с Новите Търговци. Но нищо от това няма да сработи. Бингтаун се нуждае от връзките си с Джамаилия, за да можем да процъфтяваме в търговията. Поради същата причина Новите Търговци трябва да бъдат прогонени от града. За мен ти представляваш идеалния вариант: ако останеш в Бингтаун и говориш от името на сатрапа, можеш да подсигуриш и двете. Но ако сатрапът загине, с него си отива и източникът ти на власт. И по-лошо, ако сатрапът се завърне неконтролируем, твоят глас ще бъде удавен в неговия. Моят план е простичък, ако не като изпълнение, то поне като идея. Сатрапът отново трябва да бъде под наш контрол. Щом си го върнем, ще го принудим да отстъпи властта над Бингтаун на теб. Би могла да намалиш данъците ни, да прогониш калсидците от пристанищата ни и да конфискуваш притежанията на Новите Търговци. Ние разполагаме с най-очевидната разменна монета — предлагаме на сатрапа живота му в замяна на тези отстъпки. След като ги документира, ще го задържим тук с достойнство. Ако заплахата на джамаилската флота надвисне над нас, все още ще разполагаме с нашия коз. Ще им го покажем, за да видят, че нямат за какво да отмъщават. В крайна сметка ще го изпратим обратно в Джамаилия жив и здрав. Има смисъл в това, нали?

— Освен две неща — тихо отбеляза Серила. — Сатрапът вече не е в ръцете ни. — В гласа ѝ се прокрадна хитра нотка. — А и не изглежда да има големи ползи за теб във всичко това. Може и да си патриот, Род Каерн, но не вярвам да си напълно безкористен.

— Точно затова трябва да предприемем спешни мерки за завръщането на сатрапа и поставянето му под наш контрол. Убеден съм, че това е очевидно. Що се отнася до мен, моите амбиции, както и положението ми, не са по-различни от твоите. Баща ми е здрав мъж от семейство, известно с дълголетието си. Ще минат години, може би дори десетилетия, докато стана Търговеца за рода Каерн. Нямам желание да чакам толкова дълго, за да се сдобия с влияние и власт. Още по-лошото е, че се боя, че докато дойде времето да наследя каквато и да е власт, Бингтаун ще се е превърнал в нищо повече от сянка на предишния си облик. За да подсигуря бъдещето си, трябва да си създам позиция с власт. Точно каквото правиш ти сега. Не виждам причина да не обединим усилията си.

Токовете на ботушите му изтрополиха енергично по пода. Роника си представи, че се е върнал да застане пред съветничката.

— Ти очевидно не си свикнала да си сама. Имаш нужда от закрилник тук, в Бингтаун. Ще се оженим. В замяна на моята закрила, името и дома ми, ще споделиш властта си с мен. Има ли нещо по-просто от това?

Гласът на съветничката бе нисък и невярващ.

— Позволяваш си твърде много, Търговски сине!

Род се засмя.

— Така ли? Съмнявам се, че ще получиш по-добро предложение. Според бингтаунските порядки си почти стара мома. Погледни напред, Серила, по-напред от седмица или месец. В края на краищата тези проблеми ще отминат. Какво ще стане с теб тогава? Не можеш да се върнеш в Джамаилия. Един мъж трябва да е глух и сляп, за да си помисли, че харесваш ролята си на съветничка на сатрап Косго. И така. Какво ще направиш? Ще останеш тук, в Бингтаун, за да живееш в социална изолация сред хора, които никога не биха те приели напълно? Накрая ще станеш възрастна жена, сама и без деца. Домът и килерът на Рестарт няма да са винаги на твое разположение. Къде и как ще живееш?

— Както ти самият предложи, аз ще представлявам гласа на сатрапа в Бингтаун. Ще използвам авторитета си, за да си създам свои собствени условия за живот. — Роника почти се усмихна, щом чу как съветничката се опълчи на Род Каерн.

— Разбирам. — Веселието му не беше прикрито. — Мислиш си, че ще си жена, която ще живее независимо в Бингтаун.

— И защо не? Виждам и други жени, които се справят сами с работите си и упражняват собствения си авторитет. Вземи например Роника Вестрит.

— Да, нека вземем за пример Роника Вестрит — рязко я прекъсна гласът на Род. — Трябва да се съсредоточим върху належащото. Съвсем скоро ще осъзнаеш, че съм ти отправил чудесно предложение. Дотогава трябва да се концентрираме върху сатрапа. И преди сме имали причини да подозираме семейство Вестрит. Припомни си щуротиите, през които трябваше да мине Давад Рестарт, за да може да представи Малта Вестрит пред сатрапа на бала. Ако тя го е отвела далеч от Дъждовните Търговци, то това е част от конспиративен план. Може би ще го върнат обратно в Бингтаун, за да се съюзят с Новите Търговци. Може би бяга по реката и до морето, за да доведе при нас калсидските си съюзници и да ни засипят с огън и бойни машини.

Настъпи тишина. Роника раздалечи устни и пое дълбок, безмълвен дъх. Малта? Какво значеше, че е отвела сатрапа? В това нямаше никакъв смисъл. Не можеше да е истина. Малта не можеше да е забъркана в това. И все пак, с безнадеждна сигурност почувства, че беше така.

— Все още разполагаме с оръжие. — Гласът на Род прекъсна размишленията ѝ. — Ако това е заговор, ние разполагаме със заложник. — Следващите му думи потвърдиха опасенията на Роника. — Държим бабата на момичето. Животът ѝ е гаранция за съдействие. Дори да не се интересува от семейството си, можем да използваме семейното богатство — можем да конфискуваме дома ѝ, да заплашим, че ще го унищожим. Момичето Вестрит има приятели сред бингтаунските Търговци. Не е неподатливо на убеждение.

След думите му се възцари тишина. Гласът на съветничката, щом заговори отново, се бе извисил от възмущение.

— Как може да обмисляш подобно нещо? Какво ще направиш? Ще я заловиш тук, под покрива ми?

— Това са тежки времена! — В гласа на Род прозвуча осъдителност. — Бингтаун няма да се възстанови с благост. Трябва да сме склонни да предприемем крупни мерки в името на родния си град. Това не е само мое виждане. Синовете на търговците често виждаме това, което заслепените ни бащи не могат. Накрая, след като истинският народ на Бингтаун отново държи властта, всички ще разберат, че сме постъпили правилно. Вече започнахме да отваряме очите на старците в Съвета за силата си. Нещата не вървят добре за тези, които действат срещу нас. Но нека оставим това настрана.

— Истинският народ на Бингтаун?

Роника нямаше възможност да чуе кой според Род беше истинският народ на Бингтаун. Изскърцването на далечна врата я предупреди тъкмо навреме. Някой идваше в нейна посока. С тиха като на дете стъпка тя се отдалечи от мястото, където бе подслушвала, стрелна се надолу по коридора и се вмъкна в приемния салон. Там се спря, стояща в полумрака на притворените кепенци на прозорците, а сърцето ѝ пулсираше в ушите. Всичко, което можеше да чуе за известно време, бе паниката, изпълнила тялото ѝ. След това сърцето ѝ се успокои, дишането ѝ се нормализира и до ушите ѝ започнаха да долитат и други звуци — голямата къща се разбуждаше. С ухо, допряно до процепа на вратата на приемната, тя успя да чуе как прислужница донася закуска в кабинета на Давад. Тя изчака, тръпнеща от нетърпение, докато не чу, че жената е освободена. Изчака още малко, за да даде време на слугинята да се върне в кухнята, след което забърза от скришното си място към покоите си.

Рейч отвори очи с объркан поглед, докато Роника затваряше вратата след себе си.

— Събуди се — тихо ѝ каза Роника. — Трябва да си съберем нещата и да избягаме незабавно.

Серила почувства жалка благодарност за прекъсването, когато прислужницата влезе с кафе и кифлички. Род се разгневи, но също замлъкна. Единствено в тишината тя можеше да се довери на мислите си. Когато Род беше в стаята, когато се извисяваше толкова висок и говореше така убедително, се хващаше, че кима на думите му. Едва после успяваше да осъзнае какво всъщност бе казал и се чувстваше засрамена от съгласието си.

Той я плашеше. Когато бе разкрил, че е запознат с тайните ѝ надежди да си присвои властта на сатрапа, едва не беше припаднала. Когато спокойно беше предположил да я вземе за жена и бе подминал оскърблението ѝ със смях, беше почувствала, че се задушава. Дори сега ръцете ѝ бяха влажни от пот и трепереха в скута ѝ. Сърцето ѝ разтърсваше цялото ѝ тяло, откакто прислужницата я беше събудила и ѝ беше казала, че Род е долу и настоява да я види незабавно. Беше навлякла дрехите си, сопвайки се на жената, щом се бе опитала да ѝ помогне. Не бе имало време да си направи подобаваща прическа. Набързо бе разресала косата си, беше я навила стегнато на кок и прихванала с фиби към главата си. Почувства се нечиста като разпусната домашна прислужница.

И все пак една малка частичка от нея чувстваше гордост. Беше му се опълчила. Ако сянката, която бе зърнала в пролуката на вратата, беше била Роника, тя я бе предупредила. Беше заподозряла, че има някой отвъд вратата, когато той бе отправил брачното си предложение. Някак мисълта, че Роника може би е свидетел на безочливото му предложение, ѝ бе дала хладнокръвието да му откаже. Това, че Търговката можеше да чуе как ѝ говори Род, я бе изпълнило със срам. Този срам обаче се бе превърнал в изкуствен кураж. Беше се противопоставила на Род, като бе предупредила Роника. А той дори не подозираше.

Тя седеше сковано зад писалището на Давад, докато прислужницата подреждаше закуската от кафе и пресни сладки кифлички от кухнята. Всяка друга сутрин ароматът на кафето и уханието на топлите кифлички щеше да бъде апетитно. Но с Род, който стоеше в стаята и кипеше от нетърпение, уханието ѝ беше противно. Щеше ли да се досети какво е направила? И по-лошото — щеше ли тя да съжалява после за това? За времето, през което познаваше Роника Вестрит, бе започнала да я уважава. Дори Търговката да беше предателка на Джамаилия, Серила не искаше да участва в залавянето и изтезаването ѝ. Връхлетяха я спомени от собствените ѝ преживявания. Род бе говорил за „убеждаването“ на Роника така небрежно, както бе говорил и сатрапът, преди да я предаде на калсидския капитан.

Веднага след като прислужницата излезе, Род се втурна към храната и се самообслужи.

— Не можем да губим време, съветничке. Трябва да сме подготвени, преди сатрапът да пристигне с калсидците на каишка.

По-вероятно беше обратното, помисли си Серила, но не успя да огласи думите си. О, защо, защо моментният ѝ кураж бе изчезнал? Не можеше дори да мисли логично, когато той беше в стаята. Не вярваше на това, което казва; знаеше, че тя има повече политически опит от него и бе по-способна да анализира ситуацията, но някак не можеше да действа, позовавайки се на тази мисъл. Докато той беше в стаята, тя се чувстваше пленена в неговия свят, неговите мисли. Неговата действителност.

Той ѝ се мръщеше. Не бе внимавала. Бе казал нещо и тя не бе отвърнала. Какво бе казал? Умът ѝ бясно запревърта назад, но не можа да открие нищо. Можеше само да се взира в него с нарастваща тревога.

— Е, щом не искаш кафе, да извикам ли прислужницата за чай?

Тя се опомни.

— Не, моля те, не се затруднявай. Кафе е добре, наистина.

Преди да е успяла да помръдне, той вече ѝ наливаше. Тя наблюдаваше, докато той добавяше мед и сметана, твърде много, за да е по неин вкус, но не каза нищо. Постави кифличка в една чиния и ѝ ги занесе. Докато ги поставяше пред нея, я попита прямо:

— Съветничке, добре ли си? Изглеждаш бледа.

Мускулите на загорелите му ръце изпъкнаха. Кокалчетата на ръката му се издигнаха в корави изпъкналости. Тя припряно повдигна чашката си и отпи. След като я постави обратно, се опита да заговори със стабилен глас. Отговорът ѝ беше скован.

— Добре съм. Моля те, продължи.

— Уговорките на Мингсли за мир са просто фарс, отвличане на вниманието, за да ни държи заети, докато те събират силите си. Знаят за бягството на сатрапа, а вероятно са по-запознати от нас и с детайлите. Също така съм сигурен, че Вестрит са замесени в това от самото начало. Припомни си как тази стара жена се опита да ни дискредитира на срещата на Съвета! Беше с цел да отвлече вниманието от собствената си подлост.

— Мингсли… — поде Серила.

— … е неблагонадежден. По-скоро ще го използваме. Ще го оставим да ни уговаря за примирие. Дори ще изглеждаме нетърпеливи да се срещнем с него. Тогава, след като го примамим достатъчно надалеч, ще се отървем от него. — Род направи рязко движение с ръка.

Серила събра целия си кураж.

— Има някакво несъответствие. Роника Вестрит ме предупреди, че на Мингсли не може да се вярва. Ако двамата бяха съюзници, то със сигурност…

— Тя би направила всичко, за да изглежда, че не са — категорично завърши Род. Тъмните му очи заблестяха от гняв.

Серила пое дъх и изпъна гръб.

— Роника често ме подтиква да създам мир, в който всички бингтаунски фракции да имат право на глас. Не само Старите и Новите Търговци, но и робите, хората от Трите кораба и другите преселници. Тя настоява, че всички трябва да са част от събранието за примирие, за да постигнем честно постигнат мир.

— Тогава се е обрекла със собствените си думи! — решително заяви Род Каерн. — Подобни приказки са предателство спрямо Бингтаун, спрямо Търговците и Джамаилия. Всички трябваше да се усетим, че Вестрит са пропаднали, щом позволиха на дъщеря си да се омъжи за чужденец, на всичкото отгоре — калсидец. Ето толкова надалече се простира този заговор. Години и години са заговорничели и печелили на гърба на Бингтаун. Старият никога не търгуваше нагоре по Дъждовната река. Знаеше ли това? Кой Търговец все още с всичкия си, собственик на жив кораб, би загърбил подобна възможност? И все пак, някак продължаваше да печели пари. Откъде? От кого? Приемат калсидски мелез в собственото си семейство. На мен това ми прилича на улика. Това не те ли кара да подозираш, че Вестрит от самото начало са изоставили верността си към Бингтаун?

Той изброи всичко това твърде бързо. Тя се почувства смазана от логиката му. Усети се, че кима и с усилие се спря.

— Но за да се постигне мир в Бингтаун — успя да отрони тя, — трябва да достигнем до някакво съгласие с всички народи, които живеят тук. Трябва.

Той я изненада, като кимна.

— Именно. Права си. Но да кажем по-точно — всички народи, които трябва да живеят тук. Старите Търговци, имигрантите от Трите кораба, които сключиха сделки с нас, когато пристигнаха. И тези, които оттогава са пристигнали сами, по двама или цели семейства, да приемат нашия начин на живот и да живеят по нашите закони, като в същото време се съгласят, че не могат да бъдат бингтаунски Търговци. Това е смесица, с която можем да живеем. Ако изключим Новите Търговци и техните роби, икономиката ни ще се възстанови. Нека бингтаунските Търговци вземат земите, които неправомерно бяха дадени на Новите Търговци — като обезщетение за това, че сатрапът наруши дадената ни дума. Тогава всичко в Бингтаун ще е отново както трябва.

Логиката му беше детинска, твърде елементарна, за да е реална. Той предлагаше да го направят така, както си е било преди. Не разбираше ли, че историята не е чаша с чай, която да можеш да изсипеш обратно в чайника? Тя направи нов опит, влагайки в гласа си сила, която не притежаваше:

— На мен не ми се струва справедливо. Робите не са имали думата дали да бъдат доведени тук. Вероятно…

— Справедливо е. Няма да имат думата и за това да бъдат отпратени от Бингтаун. Уравновесяват се идеално. Остави ги да си тръгнат и да бъдат проблем на тези, които са ги довели тук. В противен случай те ще продължат да беснеят из улиците, да плячкосват и рушат, да ограбват честните хора.

Малка искрица от стария ѝ дух се разгоря в нея.

— Но как предлагаш да направим всичко това? — настоя тя. — Просто да им кажем да си вървят? Съмнявам се, че ще се подчинят.

Каерн изглеждаше стъписан за момент. Сянка на съмнение проблесна в погледа му. После тънките му устни се изкривиха презрително.

— Не съм глупав — изплю той. — Ще има кръвопролитие. Знам това. Има и други Търговци и Търговски синове, които ме подкрепят. Обсъждали сме го. Всички приемаме, че ще има кръвопролитие, преди всичко да приключи. Това е цената, която предците ни са платили за Бингтаун. Сега е наш ред и щом трябва, ще я платим. Но не възнамеряваме да пролеем нашата кръв. О, не. — Той си пое дъх и направи бърза обиколка на кабинета.

— Ето какво трябва да направиш. Ще свикаме извънредна среща на Търговците… не, не на всички от тях, само председателите. Ти ще им съобщиш скръбните вести: че сатрапът е изчезнал по време на трус в Трехог и се боим, че е загинал. Затова си решила да действаш сама и да потушиш размириците в Бингтаун. Кажи им, че трябва да се сдобием с мирно споразумение със семействата на Новите Търговци. Ще изпратим вест до Мингсли, че сме готови да обсъждаме условия за примирие, но всяко от семействата на Новите Търговци трябва да изпрати по един представител на преговорите. Трябва да дойдат под знака на примирие, невъоръжени и без слуги или какъвто и да е вид охрана. В Търговската зала. Веднъж щом ги съберем там, капанът може да хлопне. Ще съобщим на Новите Търговци, че трябва да напуснат мирно нашите брегове, оставяйки всякакви притежания, или заложниците ще платят цената. Могат да постъпят както решат, но нека знаят, че заложниците ще бъдат изпратени да се присъединят към тях с кораб едва след като всички останали са на ден път от пристанището на Бингтаун. Тогава…

— Наистина ли си готов да убиеш всички заложници, ако не се съгласят? — Серила не успя да намери повече сила, която да вложи в гласа си.

— Няма да се стигне до там — веднага я увери той. — А ако все пак се стигне, то ще лежи на съвестта на собствените им хора, не на нашата. Ако ни принудят да го сторим… но ти знаеш, че няма да го направят. — Той говореше твърде прибързано. Нея ли се опитваше да убеди, или себе си?

Тя се опита да намери кураж и да му каже колко бе глупав. Той беше голямо момче, бълващо жестоки нелепици. Серила беше била глупачка да разчита за каквото и да било на него. Твърде късно бе открила, че този инструмент има остри ръбове. Трябваше да го премахне, преди да е нанесъл още повече щети. Но не можеше. Той стоеше пред нея, с разширени ноздри, притиснати до тялото юмруци и гняв, който можеше да усети изпод спокойната му маска; гневът, който подхранваше така праведната му омраза. Ако заговореше против него, можеше да обърне гнева си срещу нея. Единственото, за което можеше да се сети, бе да избяга.

Стана бавно в опит да изглежда спокойна.

— Благодаря ти, че ми донесе тези вести, Род. Трябва ми време да се усамотя и да ги обмисля добре. — Тя наклони тъжно глава към него с надеждата, че той на свой ред ще се поклони и ще си тръгне.

Вместо това той поклати глава.

— Нямаш време да размишляваш над това, съветничке. Обстоятелствата ни притискат да действаме веднага. Състави писмата за председателите на Съвета тук, после повикай прислужник, който да ги разнесе. Аз ще арестувам жената Вестрит. Кажи ми коя е нейната стая. — Внезапно смръщване проряза челото му. — Или е успяла да те привлече към нейната кауза? Мислиш ли, че ще спечелиш повече власт, ако се присъединиш към заговора на Новите Търговци?

Разбира се. Всякакво противопоставяне щеше да го подтикне да я нарочи за враг. Тогава щеше да е също толкова безмилостен, колкото се канеше да бъде с Роника. Старицата Вестрит го беше уплашила, когато му се бе опълчила.

Наистина ли Роника бе била сянката в коридора? Беше ли чула предупреждението и беше ли го разбрала? Беше ли имала време да избяга? Беше ли направила Серила нещо, за да я спаси, или я жертваше, за да спаси себе си?

Род стискаше и отпускаше неспокойно юмруци до тялото си. Прекалено ясно можеше да си представи грубата му хватка върху тънката китка на Търговката. Въпреки това не можеше да го спре. Само щеше да я нарани, ако се опиташе: беше твърде грамаден и твърде силен, твърде плашещо мъжкар. Тя не можеше да мисли, докато той беше в стаята, а задачата му щеше да го държи надалеч за известно време. Вината нямаше да е нейна, поне колкото смъртта на Давад не беше по нейна вина. Беше направила каквото можеше, нали? Ами ако сянката край врата не беше принадлежала на никого? Ако старата жена още спеше? Устата ѝ бе пресъхнала, ужасяващите думи бяха като произнесени от непозната.

— На върха на стълбището. Четвъртата врата отляво. Стаята на Давад.

Род излезе, а ботушите му потракваха целенасочено, докато се отдалечаваше от нея.

Серила го наблюдаваше как си тръгва. След като се скри от поглед, тя се преви и облегна глава на ръцете си. Вината не беше нейна, опита се да се утеши. Никой не би могъл да преодолее невредим онова, което тя бе изживяла. Вината не беше нейна. Като укорителен призрак, чу думите на Роника:

— Това е предизвикателството, съветничке. Да приемеш случилото се и да се поучиш от него, вместо да се оставиш то да те плени.

Да познаваш разположението на Бингтаун не беше същото като да познаваш географията му, горчиво разсъди Роника. Със сподавено ридание тя затаи дъх при вида на дълбоката клисура, която пресичаше пътя им. Беше избрала да повлече Рейч насам, през горите зад къщата на Давад. Знаеше, че ако преминеха право през горите към морето, щяха да се озоват в бедния участък на Бингтаун, където семействата от Трите кораба бяха установили домовете си. Беше го виждала често на картата в кабинета на Ефрън. Но картата не бе показвала тази клисура, простираща се през горите, нито блатистото поточе на дъното ѝ. Тя спря, загледана надолу към него.

— Може би трябваше да тръгнем по пътя — каза жално на Рейч и уви подгизналия си шал по-плътно около раменете.

— По пътя щяха да ни догонят за нула време. Не. Постъпи мъдро като тръгна насам. — Ненадейно прислужницата хвана Роника за ръката, постави я на рамото си и я потупа успокоително. — Нека следваме течението на реката. Или ще достигнем място, където животните я преминават, или ще ни отведе до плажа. Оттам винаги можем да вървим по брега, докато не стигнем риболовните лодки, изкарани на сушата.

Рейч поведе и Роника я последва с благодарност. Многоклонести голи храсти се закачаха в полите и шала ѝ, но Рейч енергично си проправяше път напред през мечовидна папрат и салал, от който капеше вода. Над тях се извисяваха кедрови дървета, улавящи по-голямата част от дъжда, но понякога ниските клони изсипваха товара си върху тях. Не носеха нищо. Не бе останало време да опаковат каквото и да било. Ако народът на Трите кораба ги отпратеше, щяха да прекарат нощта навън, без никаква закрила, освен собствените си кожи.

— Не е нужно да се забъркваш в това, Рейч. — Роника се почувства задължена да ѝ го изтъкне. — Ако ме оставиш, можеш да намериш убежище сред Татуираните. Род няма причина да те преследва. Можеш да си в безопасност.

— Глупости — заяви прислужницата. — Освен това ти не знаеш пътя до къщата на Спарс Келтър. Убедена съм, че трябва да отидем първо там. Ако той ни отпрати, вероятно и на двете ни ще се наложи да се подслоним при Татуираните.

До средата на сутринта дъждът понамаля. Двете достигнаха място, където по стръмния склон на клисурата преминаваше пътека. Сред чифтокопитните дири, в хлъзгавата кал Роника забеляза стъпка от гол крак. Не само сърните използваха тази пътека. Тя последва неловко Рейч, като се хващаше за дънери на дървета и малки храстчета, за да не падне. Докато достигнат дъното, изподраните ѝ крака бяха окаляни до коленете. Нямаше значение. Над зелената водна шир на дъното на клисурата нямаше мост. Двете жени се запровираха тежко и безмълвно през нея. Отсрещният бряг не беше нито толкова стръмен, нито толкова висок. Вкопчени една в друга, двете се запрепъваха нагоре по него и изникнаха в по-рехава гора.

Вече вървяха по пътечка, която съвсем скоро премина в отъпкан път. Роника започна да забелязва импровизирани заслони под дърветата. Веднъж улови миризмата на пушек и готвеща се яхния. Това накара стомаха ѝ да закъркори.

— Кой живее тук? — попита тя Рейч, която я караше да бърза.

— Хора, които не могат да живеят никъде другаде — уклончиво отвърна Рейч. Миг по-късно, като че засрамена от заобиколния си отговор, допълни: — Предимно роби, избягали от господарите си — Нови Търговци. Трябваше да останат скрити. Не можеха да си потърсят работа или да напуснат града. Новите Търговци имат пазачи на доковете, които спират всички роби без документи. Това не е единственият бедняшки квартал, скрит в горите около града. Има и други, и от Нощта на огъня насам са се разраснали. Тук има цял втори Бингтаун, Роника. Живеят в покрайнините, от трохите на търговията на града ви, но и те като вас са хора. Ловят дивеч и имат малки скрити градинки или събират дивите ядки и плодове на гората. Търгуват, предимно с народа от Трите кораба, за риба, плат и други неща от първа необходимост.

Подминаха две колиби, дружно полегнали в сянката на кедрови подпори.

— Никога не съм знаела, че има толкова много — колебливо каза Роника.

Рейч изсумтя развеселено.

— Всеки Нов Търговец, дошъл в града ви, води със себе си поне десетима роби. Гледачки, готвачи, лакеи за домакинството и работна ръка за нивите и овощните градини. Те не се разхождаха измежду вас в града, но бяха там. — Бледа усмивка накъдри татуировката ѝ. — Ако не друго, то поне числеността ни е сила, с която другите ще трябва да се съобразят. За добро или зло, Роника, ние сме тук и тук ще останем. Бингтаун трябва да приеме това. Не можем да продължим да живеем като спотайващи се в покрайнините на града ви изгнаници. Трябва да бъдем приети.

Роника мълчеше. Думите на бившата робиня бяха почти заплашителни. Надолу по пътя мерна едно момче и малко момиченце, но само след миг те изчезнаха като паникьосани зайци. Роника се зачуди дали Рейч не я беше насочила умишлено по този път. Жената изглеждаше спокойна и запозната с околността.

Изкачиха поредния хълм, с което оставиха разпръснатите постройки на коптори и колиби зад себе си. Около тях се притваряха вечнозелени растения и облачният ден стана още по-мрачен. Пътят се стесни и като че ли в тази част беше по-малко използван, ала след като вече знаеше какво да търси, Роника видя други малки пътечки да се разклоняват от него. По времето, когато достигнаха къщите на Трите кораба, разположени край шистовия плаж, пътят вече не приличаше на нищо повече от животинска пътека. Облъхна ги хладен, идващ откъм откритото море вятър. На Роника ѝ стана неприятно, че трябва да се представи в такъв окъсан и мърляв вид, но нямаше какво да направи.

В тази част на Бингтаун къщите следваха контура на плажа, откъдето семействата от Трите кораба можеха да следят за завръщането на риболовните си лодки. Докато Рейч я пришпорваше надолу по улицата, Роника се озърна наоколо с прикрит интерес. Никога преди не бе стъпвала тук. Бурите от залива пълнеха дупките на лъкатушещите улици и образуваха локви. По дългите веранди на облицованите с дърво къщи играеха деца. По силния вятър се носеше мирисът на горящ плавей и пушена риба. Между къщите бяха опънати мрежи, чакащи да бъдат закърпени. Размириците и последвалото опустошение не бяха оказали ефект върху тази част на града. Една жена, добре закачулена срещу лошото време, мина забързано покрай тях, като буташе количка, пълна с плоска риба. Тя им кимна за поздрав.

— Ето. Това е къщата на Спарс — неочаквано каза Рейч. Кривата едноетажна постройка не се различаваше особено от съседите си. Единственият признак за по-голямо благополучие, който Роника можеше да забележи, беше пресният слой бяла боя. Двете пристъпиха на покритата веранда, обхващаща цялата дължина на къщата, и Рейч почука на вратата.

Роника отмести наквасената си с вода коса от лицето си, щом вратата се отвори. В рамката стоеше висока, едра и дружелюбна жена, каквито бяха повечето заселници от Трите кораба. Имаше лунички, а пясъчнорусата ѝ разрошена коса имаше червеникав оттенък. Взря се подозрително в тях за момент, след което лицето ѝ се озари с усмивка.

— Помня те — каза тя на Рейч. — Ти си жената, която измоли парче риба от татко.

Рейч кимна, незасегната от тази характеристика.

— Оттогава съм идвала два пъти да го видя. И двата пъти ти беше навън с лодката си, на лов за камбала. Ти си Еке, нали?

Еке спря да се колебае.

— О, влезте тогава. И двете изглеждате по-мокри от водата. Не, не, не се притеснявайте от калта по обувките си. Ако достатъчно хора вкарат вътре кал, все някой ще започне да я изкарва навън.

Според количеството, натрупано на пода отвъд вратата, това щеше да се случи скоро. Подът бе покрит с неполирано дърво, износено от протриване. Вътре в къщата таваните бяха ниски, а малките прозорци не вкарваха достатъчно количество светлина. Една котка се бе изтегнала до рунтаво куче. Кучето отвори едното си око, за да ги приветства, докато се разхождаха наоколо, след което отново заспа. Непосредствено зад дремещото куче стоеше здрава маса, наобиколена от също толкова здрави столове.

— Моля, седнете — покани ги жената. — И свалете мокрите си дрехи. Татко още го няма, но очаквам да се прибере скоро. Чай?

— Бих била изключително благодарна — каза ѝ Роника.

Еке сипа вода в чайника от един варел. Докато го поставяше на огнището да заври, тя се обърна към тях през рамо.

— Изглеждате пребити. Има малко останало от сутрешната яхния — гъста като лепило, но все така засищаща. Да ви я затопля ли?

— Ако обичаш — отвърна Рейч, тъй като Роника не успя да намери думи. Простичкото, открито гостоприемство на момичето към две непознати я просълзи, макар в същото време да осъзнаваше, че вероятно изглежда изключително раздърпана, за да предизвика подобно великодушие. Почувства се унизена докъде е стигнала: да моли на вратата на Трите кораба. Какво би си помислил за нея Ефрън в този момент?

Остатъците от яхнията наистина бяха лепкави и гъсти. Роника омете своето заедно с топла чаша червеникав чай, приятно подправен с кардамон, в стила на Трите кораба. Еке като че ли усети, че двете бяха изгладнели и изтощени. Остави ги да се хранят и водеше целия разговор сама, като говореше за настъпващата зима, за мрежи, които трябваше да се закърпят, и за количеството сол, което трябваше да закупят отнякъде, за да могат да съхранят рибата през буреносния сезон. На всичко това Роника и Рейч кимаха, дъвчейки.

Щом приключиха с яхнията, Еке отнесе купите им и ги напълни с ароматния чай, от който се вдигаше пара. Едва тогава тя седна на масата, също с чаша чай в ръка.

— Значи вие сте жените, говорили и преди с татко? Дошли сте да обсъдите ситуацията в Бингтаун, а?

Роника оценяваше прямотата ѝ и отвърна по същия начин.

— Не точно. Два пъти преди говорих с баща ти за нуждата всички народи в Бингтаун да се обединят и да преговарят за мир. Нещата не могат да продължат както досега. Ако това се случи, калсидците просто трябва да си стоят отвъд пристанището ни и да чакат, докато сами не се изкълвем едни други. В настоящото положение, когато патрулните ни кораби се завърнат, срещат трудности в намирането на пресни провизии. Да не говорим, че на бащите и братята никак не им е лесно да напуснат домовете си, за да прогонват калсидците, тъй като се тревожат, че семействата им у дома са незащитени.

На челото на Еке се появи бразда, докато кимаше в съгласие с всичко това. Внезапно Рейч ловко се намеси:

— Но не затова сме тук сега. Роника и аз търсим убежище, по възможност при хората на Трите кораба. Животът ни е застрашен.

Твърде драматично, помисли си Роника печално, забелязала как жената от Трите кораба присви очи. Миг по-късно, откъм верандата отвън долетя тропот на ботуши и вратата се отвори, за да пропусне Спарс Келтър. Както Рейч го бе описала веднъж, беше мъж като бъчва, с повече червени косми по брадата и ръцете, отколкото по темето на главата си. Той спря смаян, след което затвори вратата зад себе си и остана да стои, почесващ неразбиращо брадата си. Погледна от дъщеря си към двете жени на масата.

Пое си внезапно дъх сякаш току-що си бе спомнил за обноските си. Поздравът му обаче беше също толкова прям, колкото и на дъщеря му.

— Какво води Търговката Вестрит пред вратата и на масата ми?

Роника бързо се изправи.

— Спешна нужда, Спарс Келтър. Собствените ми хора се обърнаха срещу мен. Набедена съм за предател и съм обвинена в заговор, макар никое от двете да не е истина.

— И си дошла да търсиш закрила при мен и народа ми — тягостно отбеляза Келтър.

Роника наведе глава в признание. И двамата знаеха, че носи със себе си неприятности и че най-тежко щяха да си изпатят Спарс и дъщеря му. Не беше необходимо да изрича всичко това.

— Това е Търговски проблем и не е справедливо да те моля да си го навличаш на плещите. Няма да те моля да ме подслониш тук: само да изпратиш вест до друг Търговец — такъв, на когото имам доверие. Ако напиша писмо и ти намериш по кого да го изпратиш до Граг Тенира от бингтаунските Търговци и ми позволиш да изчакам отговора му тук… това е всичко, за което моля.

В настъпилата тишина тя добави:

— И знам, че това, което искам, е огромна услуга от човек, с когото съм говорила само два пъти досега.

— Но всеки път говориш честно. За неща, които са ми скъпи, за мир в Бингтаун, мир, в създаването на който хората от Трите кораба също имат право на глас. И името Тенира също не ми е непознато. Продавал съм им осолена риба за корабни провизии много пъти. Възпитават честни мъже в онзи дом, няма съмнение. — Спарс стисна устни и издаде всмукващ звук, докато обмисляше. — Ще го направя — бе окончателното му решение.

— Нямам с какво да ти се отплатя — бързо отбеляза Роника.

— Не си спомням да съм искал някаква отплата — отвърна сърдито, но не и неучтиво Спарс. После небрежно добави: — Не мога да се сетя за нищо, което би си заслужавало да рискувам дъщеря си. Като изключим собственото ми чувство за това какво съм длъжен да сторя, рискът за нас е без значение.

— Нямам нищо против, татко — тихо се намеси Еке. — Нека дамата си напише писмото. Сама ще го занеса до Тенира.

Странна усмивка разкриви широките черти на Спарс.

— Помислих си, че може да поискаш — каза той. Роника си отбеляза, че изведнъж бе станала „дамата“ за Еке. Необичайно, но това я накара да се чувства принизена.

— Не притежавам ни късче хартия или капка мастило, които да нарека свои — тихо отбеляза тя.

— Ние имаме и двете. Само защото сме Трите кораба не означава, че не си пишем писма — отвърна Еке. В гласа ѝ се бе появила хаплива нотка. Тя се надигна енергично и донесе на Роника лист хартия, който щеше да свърши работа, перо и мастило.

Роника взе перото, натопи го и се спря. Заговори колкото на себе си, толкова и на Рейч:

— Трябва да напиша всичко внимателно. Трябва не само да го помоля за помощ, но и да му предам вести, които засягат цял Бингтаун, вести, които трябва да достигнат колкото се може повече хора възможно най-скоро.

— И въпреки това забелязах, че не предложи да ги споделиш с нас — отбеляза Еке.

— Права си — смирено се съгласи Роника. Тя остави перото настрана и повдигна очи към тези на Еке. — Почти не знам какво означават новините, но се боя, че ще засегнат всички ни. Сатрапът е изчезнал. Бил е отведен нагоре по Дъждовната река, за по-сигурно. Всички знаят, че нищо друго не може да плава по реката, освен жив кораб. Там, изглежда, е щял да бъде в безопасност от всякакви заговори на Нови Търговци или калсидци.

— Така е. Само бингтаунски Търговец би успял да се добере до него.

— Еке! — смъмри я баща ѝ. Обърна се с намръщено изражение към Роника. — Продължи.

— Имало е земетресение. Не знам нищо повече, освен че е нанесло големи поражения и за известно време сатрапът е бил в неизвестност. Сега се говори, че е бил забелязан в лодка надолу по реката. С младата ми внучка Малта. — Следващите думи произнесе с мъка: — Някои се страхуват, че тя го е насъскала срещу Старите Търговци; че е предателка и че го е убедила, че за да остане в безопасност, трябва да напусне скривалището си.

— А каква е истината? — настоя Спарс.

Роника поклати глава.

— Не зная. Думите, които чух, не бяха предназначени за мен; не можех да задавам въпроси. Говореха за опасност от нападение на джамаилската флота, но споменаха твърде малко, за да мога да преценя дали заплахата е истинска или само предполагаема. Що се отнася до внучка ми… — Гърлото ѝ се стегна за момент. Страхът, който бе отхвърлила, внезапно я заля. Тя се принуди да вдиша въпреки буцата в гърлото си и заговори със спокойствие, което не усещаше. — Не е сигурно дали сатрапът и тези с него са оцелели. Реката може да е разяла лодката им или да са се преобърнали. Никой не знае къде са. А ако сатрапът е изгубен, боя се, че независимо от обстоятелствата, това ще ни хвърли във война. С Джамаилия и вероятно с Калсид. Или просто в гражданска война — Стари Търговци срещу Нови.

— И Трите кораба по средата, както винаги — кисело изкоментира Еке. — Е, всичко е такова, каквото е. Напиши си писмото, госпожо, и ще го отнеса. Струва ми се, че е по-добре тези вести да се разпространят, вместо да се пазят в тайна.

— Бързо откриваш същественото — съгласи се Роника. Взе перото и отново го натопи. Докато го поставяше на хартията обаче, мислеше не само какви думи биха изпратили най-бързо Граг при нея, но и колко трудно щеше да бъде да се изкове траен мир в Бингтаун. Много по-трудно, отколкото си бе мислила в началото. Върхът на перото дращеше по грапавата хартия, докато се движеше бързо по нея.

Глава единадесета

Тела и души

Светлината от залязващото слънце хвърляше твърде ярки отблясъци по водата. Грубият плат на панталоните на Уинтроу дращеше незаздравялата му кожа. Не можеше да изтърпи да облече риза. Вече можеше да стои и да ходи сам, но се замайваше и при най-малкото усилие. Дори куцукането до бака караше сърцето му да задумка бясно. Докато се разхождаше, работещите мъже от екипажа забавяха работа и се взираха в него, след което го поздравяваха за възстановяването с фалшива сърдечност. Обезобразен достатъчно, че да накара всеки пират да трепне, казваше си язвително той. Екипажът беше искрен в благопожеланията си към него. Сега вече наистина беше един от тях.

Изкачи се по късата стълба към бака, с два крака на всяко стъпало. Ужасяваше се да се изправи пред сивата, безжизнена фигура, но щом достигна перилата и погледна надолу към възобновените ѝ цветове, сърцето му подскочи.

— Вивачия! — весело я поздрави той.

Тя бавно се обърна към него, черната ѝ грива се разпиля по голите ѝ рамене. Усмихна му се. Над червените устни проблесна въртеливото златно на драконови очи.

Той я гледаше в ступор. Беше като да видиш любимо лице, оживено от демон.

— Какво си ѝ направила? — настоя Уинтроу. — Къде е тя? — Гласът му се пречупи. Стисна здраво перилата сякаш можеше да изстиска истината от дракона.

— Кой къде е? — хладно отвърна тя и мигна бавно с очи. От златни те станаха зелени и отново златни. Беше ли зърнал Вивачия, дори за миг, да наднича от тези орбити? Докато я гледаше, цветовете на очите ѝ се вихреха бавно и подигравателно. Червените ѝ устни бяха извити в присмехулна усмивка.

Уинтроу пое дъх и се насили да говори спокойно.

— Вивачия — повтори упорито. — Къде е тя сега? Държиш я в плен някъде в себе си? Или си я унищожила?

— Ех, Уинтроу. Глупаво момче. Горкото глупаво момче. — Тя въздъхна сякаш го съжаляваше, след което погледна настрани, над водата. — Тя не съществуваше. Не разбираш ли? Тя беше просто черупка, бъркотия от спомени, които предците ти се опитаха да ми натрапят. Не беше истинска. В резултат на това тя не е никъде, не е затворена в мен или унищожена. Тя е като сън, който съм сънувала и предполагам, че както сънят е част от сънуващия, така и тя е част от мен. Вивачия я няма. Всичко нейно сега е мое. Включително и ти. — Тя натърти на последните думи, след което се усмихна отново и вложи топлина в гласа си. — Но нека оставим подобно незначително дърдорене. Кажи ми как се чувстваш. Изглеждаш много по-добре. Макар че смятам, че трябва да си мъртъв, за да изглеждаш по-зле, отколкото беше.

Уинтроу не го оспори. Беше се виждал в огледалото за бръснене на Кенит. Всяка следа от младоликото момче, което бе искало да стане жрец, си беше отишла. Започнатото от баща му — ампутираният пръст и татуираното лице, беше подобаващо завършено от самия него. Лицето и целите му ръце бяха на червени, розови и бели петна. На някои места кожата му заздравяваше и хващаше тен, така че изглеждаше почти нормална. Но на ръката, бузата и по протежение на очертанията на косата му мъртвешки бялата кожа беше опъната и лъщяща. Вероятно щеше да остане така завинаги. Той отказа да ѝ позволи да го разстройва. Сега нямаше време да се притеснява за себе си.

Тя се извърна от него, за да се загледа напред към островите на бариерата. Скоро щяха да достигнат скалистите плитчини и разпръснатите възвишения в коварния канал между островите Последни и Преград.

— Но аз мога да ти покажа как да се възстановиш от белезите. Познанието е там, погребано дълбоко в съзнанието ти, скрито от теб. Горкото мъниче, с нищо повече от спомените на петнадесетте си кратки лета. Протегни се към мен. Ще ти покажа как да се излекуваш.

— Не.

Тя се засмя.

— Ех, разбирам. По този начин заявяваш верността си към „Вивачия“. Като отказваш да докоснеш съзнанието си с моето. Немощна почит, но вероятно това е всичко, на което си способен. Бих могла да те принудя, знаеш ли? Познавам те така, както никой друг не би могъл. — За един провлачен момент той усети присъствието на съзнанието ѝ, преплетено с неговото. Тя не се стремеше към него; по-скоро му позволяваше да почувства, че тя вече е там. После отново приспа усещането си за съзнанието му. — Но щом предпочиташ да останеш деформиран… — Не си направи труда да завършва мисълта си.

Разяждаше го копнеж. Можеше да си спомни крайното задоволство, което бе изпитал, когато съзнателно бе насочвал възстановяването на тялото си, докато спеше в дракона. Отново буден и жив, той не можеше да потопи съзнанието си достатъчно дълбоко, за да постигне такъв контрол над себе си. Можеше ли тя да го научи да открие подобно майсторство когато пожелае? Жаждата му за това познание се простираше много по-далеч от спестяването на болката и заличаването на скорошните белези. Можеше ли да му покаже как да премахне мастилото от татуировката на лицето си? Да го научи да възстанови изгубения си пръст? Веднъж след като го научеше, можеше ли да прилага тези умения на други? Щеше да отключи голяма загадка. През целия си живот Уинтроу бе обичал знанието, бе обичал стремежа към знанието. Не би могла да избере по-добра примамка, за да го изкуши.

— Би могъл да станеш отличен лечител. Помисли. Мога да убедя Кенит да те пусне. Можеш да се върнеш в храма си и към простичката, задоволителна служба на Са. Можеш да си върнеш живота. Можеш да служиш на своя бог с чиста съвест. Сега, след като Вивачия си отиде, за теб няма причина да бъдеш тук.

Почти го беше убедила. Бе почувствал как сърцето му се окрилява от думите ѝ, но последното изречение болезнено го бе върнало обратно. След като Вивачия си отиде. Къде е отишла?

— Искаш да си тръгна. Защо? — тихо попита той.

Погледът във вихрещите се в златно очи проблесна.

— Защо питаш? — упорито запита тя. — Не мечтаеше ли именно за това, откакто бе качен насила на кораба? Не намекваше ли постоянно именно това на Вивачия? „Ако не беше ти, баща ми нямаше да ме откъсне от жречеството ми.“ Защо просто не вземеш каквото искаш и не си тръгнеш?

Той мисли известно време.

— Може би това, което желая истински, не включва заминаването ми. — Наблюдаваше я внимателно. — Мисля, че правиш всичко твърде съблазнително за мен. И затова се питам: какво печелиш ти от заминаването ми? Единственото нещо, за което се сещам, е, че това по някакъв начин ще отслаби Вивачия вътре в теб. Може би ако не съм тук, тя ще се предаде и ще заспи в теб. Са ми е свидетел, че нещо в мен я вика. Може би тя също копнее за мен. Докато съм жив и съм тук, някаква частица от Вивачия също е жива. Да не би да се страхуваш, че присъствието ми ще я призове обратно? Ти се бори упорито, за да я победиш. Тя те завлече до ръба на смъртта. Не я победи с много.

Увереността му нарасна.

— Веднъж самата ти каза, че ние тримата сме тясно свързани; смъртта на който и да е от нас заплашва и останалите двама. Вивачия все още живее някъде в теб, а всичко, което живее, принадлежи на Са. Дългът ми към моя бог е тук, както и дългът ми към Вивачия. Няма да се откажа от нея толкова лесно. Ако това да ме излекуваш, значи да предам Вивачия, тогава отказвам. Ще остана белязан. Казвам го на теб, но знам, че тя също ме чува. Няма да се откажа от нея.

— Глупаво момче. — Фигурата направи представление от това небрежно да почеше тила си. — Колко драматично! Колко вълнуващо! Ако имаше нещо, което да бъде развълнувано. Носи си белезите тогава, като жалка почит към някого, който никога не е съществувал. Нека бъдат последната следа от битието ѝ. Дали искам да си тръгнеш? Да, и причината е, че предпочитам Кенит. Той е по-подходящ спътник за моите амбиции. Искам Кенит да ме придружава.

— Искаш, така ли? — Гласът на Ета беше тих и студен.

Уинтроу се стресна, но фигурата изглеждаше единствено развеселена.

— Както и ти, сигурна съм — промърмори корабът. Тя остави погледа си да обходи Ета. Устата ѝ се изкриви в одобрителна усмивка. Тя освободи Уинтроу от вниманието си, за да се съсредоточи върху Ета.

— Ела по-близо, скъпа моя. Това коприна от Верания ли е? Леле, той наистина те глези. Или може би глези себе си като показва съкровището си на всички. В този цвят сияеш като скъпо бижу сред екзотичен обков.

Ръката на Ета се повдигна почти несъзнателно, за да докосне тъмносинята коприна на ризата си. По лицето ѝ премина колебание.

— Не знам откъде е дошъл платът. Но ми беше даден от Кенит.

— Почти съм сигурна, че пред очите ни стои коприна от Верания. Най-добрата, която съществува, но без съмнение той не би ти предложил нещо по-малко от това. Когато бях в правилната си форма, нямах нужда от платове, разбира се. Собствената ми скъпа кожа проблясваше и искреше по-красиво от всичко, което можеха да сътворят човешките ръце. И все пак знам това-онова за коприната. Само във Верания могат да постигнат такъв нюанс на драконово синьо. — Тя наклони глава към Ета. — Отива ти. Ярките тонове са ласкави за тена ти. Кенит има право да те гизди в сребърно, а не в златно. Среброто блещука на кожата ти, докато златото би стояло просто топло.

Ета докосна гривните на китката си. Още по-наситена руменина докосна страните ѝ. Тя се приближи със стъпка-две до перилата. Очите ѝ срещнаха тези на дракона и за известно време двете изглеждаха омаяни една от друга. Уинтроу се почувства отхвърлен. За негова изненада през него премина тръпка на завист. Той не разбра дали не искаше да споделя Вивачия с Ета, или искаше да предпази Ета от дракона.

Ета леко поклати глава сякаш за да се освободи от омаята. Това накара черната ѝ лъскава коса да се залюлее. Погледна към Уинтроу и на челото ѝ изникна леко смръщване.

— Не трябва да се излагаш на вятър и слънце. Те обелват кожата от плътта, която все още се опитва да заздравее. Трябва да останеш в каютата си поне още ден.

Уинтроу внимателно се вгледа в нея. Нещо не беше наред. Подобна загриженост не беше типична за нея. По-скоро би очаквал да му каже, че трябва да се калява, вместо да се възстановява. Опита се да разчете очите ѝ, но тя се взираше покрай него, без да среща погледа му.

Драцената беше по-пряма.

— Тя би желала да говори с мен насаме. Напусни, Уинтроу.

Той игнорира заповедта ѝ и заговори на Ета:

— Не вярвам на много от това, което казва тя. Все още не сме чули истината за Вивачия. Легендите, описващи опасностите от разговарянето с дракони, са широко разпространени. Тя ще ти каже онова, което знае, че искаш да…

Неочаквано тя отново беше там, в съзнанието му. Този път усети присъствието ѝ като физическо неудобство. Сърцето му прескочи един удар, след което се завълнува неравномерно. По челото му изби пот. Не можеше да си поеме дъх нормално.

— Горкото момче — изрази съчувствие драцената. — Виждаш ли как се олюлява, Ета? Въобще не е на себе си днес. Напусни, Уинтроу — повтори тя. — Иди си почини. Стори го.

— Бъди предпазлива — успя да прошепне на Ета. — Не ѝ позволявай… — Надви го замайваща слабост. В него се надигна гадене; не посмя да заговори, за да не повърне. Опасяваше се, че ще припадне. Изведнъж денят стана болезнено ярък. Постави ръка пред очите си и се запрепъва по бака към стълбата. Тъмнина. Имаше нужда от тъмнина, тишина и неподвижност. Нуждата от тези неща надви всичко друго.

Едва когато се озова в каютата си, симптомите заглъхнаха. Замени ги страх. Тя можеше да му причини това по всяко време. Можеше да го излекува, но можеше и да го убие. Как щеше да помогне на Вивачия, ако драцената имаше такава власт над него? Опита се да потърси утеха в молитва, но го завладя страшно изтощение и той потъна в дълбок сън.

Ета поклати глава подире му.

— Погледни го. Едва се държи на краката си. Казах му, че се нуждае от почивка. А и предишната нощ пи прекалено много. — Тя завъртя главата си, за да срещне погледа на фигурата. Очите ѝ се завихряха като разтопено злато, красиви и завладяващи. — Коя си ти? — Думите ѝ бяха по-дръзки, отколкото се чувстваше. — Не си Вивачия. Тя никога не заделяше и една учтива дума за мен. Искаше само да ме прогони надалеч, за да запази Кенит единствено за себе си.

Сочните устни на кораба се разтегнаха в още по-широка усмивка.

— Най-накрая. Трябваше да се досетя, че първият разумен човек, с когото говоря, ще е от някогашния ми пол. Не. Не съм Вивачия. Нито искам да те прогоня или да ти отнема Кенит. Помисли за мъжа, който е Кенит. Няма нужда да има съперничество между нас. Той се нуждае и от двете ни. Изпълнението на амбициите му ще изисква помощта и на двете ни. Ти и аз ще станем по-близки и от сестри. Сега. Нека помисля за име, с което да се обръщаш към мен. — Драцената присви златните си очи в размисъл. Усмивката ѝ се разшири.

— Мълния. Мълния ще свърши работа.

— Мълния?

— Едно от по-ранните ми имена, на древен език е нещо като „Зачената в гръмотевична буря в мига на мълниеносен гръм“. Но вие сте народ с краткотраен живот, склонен да съкратява всяко житейско изживяване, с надеждата да го разбере. Ще ти се оплете езикът от толкова много думи. Така че можеш да ме наричаш Мълния.

— Нямаш ли истинско име? — осмели се Ета.

Мълния се засмя сърдечно, отметнала глава назад.

— Сякаш бих го споделила. Хайде, жено. За да заплениш Кенит, трябва да притежаваш повече лукавост. Ще трябва да направиш нещо повече от това просто да ме попиташ за тайните ми с невинно изражение. — За кратко по издълбаните черти на лицето ѝ се изписа шок.

— Кормчия! — извика тя. — Два пункта надясно каналът става по-дълбок и течението е по-благоприятно. Отведи ни там.

Джола беше на руля. Без да задава въпроси, той премести кораба. Ета се смръщи за миг. Какво щеше да каже Кенит за това? Преди време беше казал на мъжете, че който и да е на вахта, трябва да следва командите на кораба все едно идват от него. Но това беше преди тя да се промени. Корабът смени курса си и Ета почувства как се понесе по-бързо и плавно. Тя повдигна лице към вятъра, милващ страните ѝ, и огледа хоризонта. Кенит бе казал, че плават към Заграба, но това нямаше да го спре да плячкосва по пътя. Уинтроу се възстановяваше добре — нямаше нужда да се бърза за лечител. Пък и лечителят не можеше да му помогне кой знае колко много. Щеше да носи белезите до края на дните си.

— Имаш поглед на ловец — одобрително отбеляза Мълния. Тя обърна голямата си глава, за да огледа хоризонта от край до край. — Двете с теб бихме ловували чудесно заедно.

Непривична тръпка пробяга по гръбнака на Ета.

— Не би ли трябвало подобни думи да са насочени към Кенит, а не към мен?

— Към мъжкар? — попита Мълния с лека нотка на презрение в смеха си. — Знаем ги какви са мъжкарите. Мъжките дракони ловуват, за да напълнят собствените си търбуси. Когато една кралица полети в търсене на жертва, тя го прави, за да съхрани цялата раса. Ние сме тези, които знаят до мозъка на костите си, че такава е целта на всяко наше движение. Да продължим вида.

Ета положи ръка на плоския си корем. Макар и облечена, пак можеше да усети малката издутинка на черепния талисман върху пръстена на пъпа ѝ. И той като фигурата на кораба беше издялан от магическо дърво. Не ѝ позволяваше да зачене. Носеше го от години, откакто бе станала курва по времето, когато бе била малко по-голяма от момиче. Досега трябваше да се е превърнал в част от нея. В последно време обаче бе започнал да я протрива и дразни, както физически, така и психически. Откакто бе намерила малката бебешка фигурка на Плажа на съкровищата, която без да иска бе отнесла със себе си, бе започнала да усеща повика на собственото си тяло за дете.

— Свали го — предложи Мълния.

Ета замръзна на мястото си.

— Откъде знаеш за него? — попита с мъртвешки тих глас.

Мълния дори не я погледна, а продължи да разглежда внимателно водната шир пред тях.

— О, моля ти се! Имам си нос. Мога да го помириша по теб. Свали го. Не носи никаква чест нито на този, от когото някога е бил част, нито на теб, затова, че го използваш по този начин.

Мисълта, че талисманът някога е бил част от дракон накара кожата ѝ да настръхне. Закопня да го свали, но…

— Първо трябва да го обсъдя с Кенит. Той ще ми каже, когато е готов да имаме дете.

— Никога — отвърна Мълния с равен тон.

— Какво?

— Никога не чакай на мъжкар за подобно решение. Ти си кралицата. Ти решаваш. Мъжете не са направени за подобни решения. Виждала съм го безброй пъти. Ще искат да чакаш да дойдат дни на слънце, богатство, изобилие. Но за един мъжкар достатъчното никога не е задоволително, а изобилието никога не е постигнато. Кралицата знае, че когато времената са най-тежки и дивечът е най-оскъден, тогава трябва да се тревожи най-много за продължаването на вида. Някои решения не принадлежат на мъжките. — Тя повдигна ръка и приглади косата си назад. Отправи към Ета поверителна усмивка, изведнъж изглеждаща изключително човешка. — Все още не съм свикнала с косата. Очарователна е.

Ета осъзна, че се усмихва въпреки себе си. Облегна се на перилата. Бе изминало дълго време, откакто бе имало жена, с която да си поприказва, да не говорим за жена, говореща толкова открито сякаш самата тя беше курва.

— Кенит не е като другите мъже — дръзна да каже.

— И двете знаем това. Избрала си си добър мъж. Но какво му е доброто, ако спре дотам? Свали го, Ета. Не чакай той да ти каже да го направиш. Огледай се. Да не би да казва на всеки мъж кога е най-подходящото време да изпълни задълженията си? Разбира се, че не. Ако трябваше да го прави, по-добре да свърши всичко сам. Той е мъж, който очаква другите да мислят сами. Ще си позволя един облог. Не ти ли е намеквал вече, че се нуждае от наследник?

Ета се замисли над думите му, след като му бе показала издяланото бебе.

— Така е — меко призна тя.

— Е, нима тогава ще го чакаш да ти заповяда? Срамота. Никоя женска не трябва да чака командата на мъжкия за това, което си е нейна работа. Ти трябва да си тази, която да му казва подобни неща. Свали го, кралице.

Кралица. Ета знаеше, че драцената имаше предвид просто женска. Женските дракони бяха кралици, като котките. И въпреки това, когато Мълния изрече думата, тя заплашваше да зароди идея, която Ета дори не смееше да обмисли. Ако Кенит щеше да бъде крал на Пиратските острови, какво значеше това за нея? Може би щеше просто да е неговата жена. Но ако му родеше дете, тогава със сигурност…

Макар че се скастри за подобни амбиции, ръката ѝ все пак се плъзна под копринената ѝ риза към топлата плът на корема ѝ. Малкият талисман от магическо дърво, оформен като човешки череп, беше окачен на тънка сребърна верижка. Беше закопчана с кукичка и клупче. Тя го притисна с пръсти и верижката се разкопча. Измъкна внимателно талисмана, особено около кукичката, и го задържа в дланта си. Черепът ѝ се усмихваше. Тя потрепери.

— Дай ми го — тихо каза Мълния.

Ета отказа да мисли за това. Протегна ръка и след като Мълния подаде своята, го пусна в широката длан на кораба. Той лежа там за момент, сребърната верижка проблясваше на слънцето. Тогава, като дете, налапващо сладка, Мълния надигна свитата си в шепа ръка към устата си. Смеейки се, тя показа на Ета празната си длан.

— Изчезна! — каза и от този момент решението беше необратимо.

— Какво ще кажа на Кенит? — почуди се гласно Ета.

— Абсолютно нищо — безгрижно ѝ отвърна корабът. — Абсолютно нищо.

Плетеницата бе растяла на брой, докато не бе станала най-голямата група от змии, предани на една-единствена змия, която Шривър бе виждала. Понякога се разделяха, за да търсят храна, но всяка вечер ги заварваше отново заедно. Идваха при Молкин във всякакви цветове, размери и състояния. Не всички помнеха как да говорят, а някои бяха по животински диви. Други носеха белези от злополуки или гнойни рани от срещи с враждебни кораби. Някои от дивите плашеха Шривър с възможността си да надскочат всички граници на цивилизованото поведение. Малка част от тях, като призрачно бялата змия, ѝ причиняваха болка с едва сдържаната агония, която ги обгръщаше. Белият, в частност, сякаш беше замръзнал в мълчание от гняв. И все пак всички следваха Молкин. Когато вечер се скупчваха заедно, те се закотвяха в поле от полюшващи се змии, които напомняха на Шривър за море от водорасли.

Числеността им, изглежда, подсилваше увереността им във водачеството на Молкин. Сега той почти блестеше, златните му очи отразяваха блясъка по цялото му тяло. Числеността им осигуряваше и това, което можеше да липсва на всеки поотделно. Носеха утеха един на друг чрез спомените, които всеки пазеше, и често дума или име от един предизвикваше припомняне у друг.

Въпреки количеството им обаче, не бяха по-близо до намирането на верния път за преселение. Споделената памет само правеше лутането им по-досадно. Тази вечер Шривър не можеше да стои спокойно. Тя се разплете от спящите си другари и се остави да се носи свободно, взирайки се надолу към живата гора от змии. Имаше нещо примамливо познато в това място, нещо точно на ръба на спомените ѝ. Беше ли идвала тук и преди?

Чувствителен към настроенията ѝ заради дългата им дружба, Сесурея се заизвива нагоре, за да се присъедини към нея. Той тихо се включи в наблюдението ѝ на морското дъно. Двамата отвориха очите си широко за бледата лунна светлина, която достигаше до тези дълбини. Шривър изучаваше разположението на земята под слабата луминесценция на двете змии и дребния морски живот. Нещо.

— Права си. — Това бяха първите думи на Сесурея. Той я остави и кротко се заизвива надолу към един конкретен неравен участък от морското дъно. Бавно завъртя глава назад и напред. Тогава, за неин ужас, внезапно сграбчи голямо листо на водорасло в челюстите си и го откъсна. Хвърли го настрана, захапа друго и се разправи с него по същия начин.

— Сесурея? — протръби въпросително, но той я пренебрегна. Туфа след туфа от водорасли беше откъсвана и захвърляна. Тогава, точно когато вече си мислеше, че е полудял, той се спусна на дъното и бясно замаха с опашка, разбутвайки десетилетната тиня.

Нейният зов и странното буйство на Сесурея бяха събудили някои от останалите. Те се присъединиха към нея, загледани надолу към него. Той изскуба още водорасли и отново замаха с опашка.

— Какво прави? — попита слаба синя змия.

— Не знам — отвърна печално.

Сесурея спря бесните си извивания толкова внезапно, колкото ги бе започнал. Той се стрелна бързо нагоре към тях. Приведе се в приличен вид, преди да се увие развълнувано около нея.

— Виж. Беше права. Е, изчакай малко, докато тинята се слегне. Ето. Виждаш ли?

За известно време тя виждаше единствено носеща се утайка. Сесурея се беше задъхал, хрилете му се задъхваха от вълнение. Миг по-късно синята змия до нея ненадейно затръби с все сила:

— Това е Пазител! Но не може да е тук в Обилието. Това не е както трябва!

Шривър се ококори объркано. Думите на синята бяха толкова извън контекст, че не можеше да намери смисъла им. Пазителите бяха дракони пазители. Нима на дъното на морето имаше мъртви дракони? Тогава, както се взираше, неясните форми сред носещата се утайка изведнъж започнаха да добиват друга форма. Тя видя. Беше Пазител, очевидно женски. Простираше се настрана, с едното ѝ крило повдигнато, а другото — все още в калта. От едната ѝ повдигната лапа бяха счупени три нокътя. Част от опашката ѝ стоеше непривично вдигната нагоре отстрани до нея. Статуята бе счупена при падане; това поне беше ясно. Но как се бе озовала тук, под морето? Беше стояла над градските порти в Ируран. Тогава очите на Шривър откриха паднала колона. А ето там, онова трябваше да е атриумът, който Десмоло Нетърпеливия бе построил, за да приюти всички екзотични растения, донесени му от драконовите му приятели от четирите края на света. А отвъд него беше потъналият купол на Храма на водата.

— Целият град е тук — тихо протръби тя.

Изведнъж сред тях се появи Молкин.

— Цяла провинция е тук — поправи я той. Всички погледи го последваха надолу към разкритите останки на света, който почти си спомняха. Той си проправи път през тях с извиване, като докосваше първо една, после друга от оголените забележителности. — Плуваме там, където някога сме летели. — Издигна се бавно към тях. Цялата плетеница вече беше будна и наблюдаваше нежните му вълнообразни движения. Те оформиха живо, движещо се кълбо, с Молкин в центъра. Тялото и думите му се преплитаха, докато говореше.

— Ние се опитваме да се завърнем у дома, в земите, където ловувахме и летяхме. Страхувам се, че пристигнахме. Предният път, когато намерихме статуя или арка, се престорих, че по случайност една или две крайбрежни сгради са се сринали във водата. Но Ируран беше навътре в сушата. Под нас се простират потъналите руини. — Той обгърна надеждите им с бавно отрицание. — Това не е бил дребен земетръс. Всички особености са се променили отвъд разпознаване. Търсим река, която да ни отведе у дома. Но се боя, че без водач от света над нас, никога няма да я намерим. Такъв водач не е идвал при нас. Бяхме и на север, и на юг, и все още не сме открили път, който да ни зове. Всичко е твърде различно; накъсаните спомени, които успяхме да съберем, не са достатъчни за тази задача. Изгубени сме. Единствената ни надежда е Помнещ. А дори и това може да се окаже недостатъчно.

Телур, слаба зелена змия, дръзна да протестира.

— Търсихме такъв, но без успех. Започваме да се изморяваме. Още колко дълго трябва да се лутаме и да копнеем, Молкин? Ти събра огромна плетеница и въпреки това сме малко в сравнение с онова, което бяхме някога. Нима всички са загинали? Другите плетеници, от които сега трябваше да гъмжи навсякъде? Ние ли сме всичко, което е останало от нашите хора? И ние ли трябва да умрем в лутане? Възможно ли е да няма река, да няма дом, в който да се върнем? — изпя той мъката и отчаянието си.

Молкин не ги излъга.

— Може би. Може би ще загинем и видът ни ще изчезне. Но няма да си идем без битка. За един последен път ще потърсим Помнещ, но този път ще вложим всичките си усилия в начинанието. Ще намерим водач или ще умрем, докато опитваме.

— Тогава ще умрем. — Гласът му беше мъртъв и студен, като дебел пропукващ лед. Бялата змия се запровира към центъра на кълбото и обидно се изви пред Молкин. Гривата на Шривър се изправи от ужас. Той провокираше Молкин да го убие. Наглите му пози приканваха смъртта. Всички изчакваха присъдата му.

Но Молкин се сдържа. Той самият заизвива тялото си в по-обширна последователност, която обхвана обидите на белия, забранявайки на другите да действат срещу него. Не каза нищо, макар че гривата му се надигна и започна да изпуска слаба диря от токсини във водата, докато плуваше. Тишината и отровите се превърнаха в мрежа около бялата змия. Движенията ѝ се забавиха; тя увисна толкова неподвижно, колко бе постижимо за змия. Молкин не беше отправил въпрос към белия, но той въпреки това заговори гневно:

— Защото аз говорих с Помнеща. Бях див и без разсъдък, звяр, колкото която и да е от онези змии, глупавите, които сега те следват. Но тя ме хвана и ме задържа, като насилваше спомените си в мен, докато не се задавих с тях. — Той се завъртя в бърз, яростен кръг сякаш щеше да атакува себе си. По-бързо и по-бързо. — Спомените ѝ бяха отрова! Отрова! По-токсични от всичко, изпускано някога от грива. Когато си припомням какви сме били, какво трябва да сме сега и го сравня с това, в което сме се превърнали… се давя. Бих отдал този нечестив живот, който продължаваме да прегръщаме!

Молкин не бе спрял безмълвния си, извиващ танц. Движенията му оформяха преграда между белия и заслушаните змии.

— Прекалено късно е. — Белият протръби всяка дума отчетливо. — Твърде много сезони минаха. Времето за промяна дойде и си отиде многократно. Спомените на Помнещата са от отдавна отишъл си свят! Дори да успеем да намерим реката, водеща към земите на пашкулите, няма кой да ни помогне с оформянето на обвивките. Всички са мъртви. — Той започна да говори по-бързо, думите му бликаха като бързотечаща река: — Няма родители, които да ни чакат, за да вложат спомените си в нашите обвивки. Ще излезем от метаморфозата си толкова невежи, колкото и когато сме я започнали. Тя ми даде спомените си и ви казвам, че те не бяха достатъчни! Разпознавам малко неща тук, а това, което наистина си спомням, е разположено погрешно. Ако сме обречени да изчезнем, нека изгубим гласовете и разсъдъка си, преди да умрем. Нейните спомени не си заслужават агонията, която нося. — Изправената му грива изведнъж изпусна облак от парализиращи токсини. Той зарови собственото си лице в него.

Молкин удари, бърз като че ли улавяше плячка. Златните му очи проблеснаха, докато увиваше белия и го откъсваше от собствената му отрова.

— Достатъчно! — изрева той. Думите му бяха гневни, но гласът му бе спокоен. Глупавата бяла змия се забори, но Молкин я стисна сякаш беше делфин.

— Ти си само един! Не можеш да решаваш за цялата плетеница, камо ли за целия вид. Имаш дълг и ще го изпълниш, преди да отнемеш собствения си, глупав, безсмислен живот. — Молкин изпусна собствено кълбо от токсини. Бясно въртящите се червени очи на белия се забавиха и станаха замъглено кафяви. Челюстта му висеше лениво отворена, докато токсините си вършеха работата. Молкин заговори меко:

— Ти ще ни направляваш до Помнещата. Вече сме поели някои от спомените на сребристите кърмители. Ако се налага, можем да поемем още. С това, което ще получим от Помнещата, може би ще е достатъчно. — И добави с неохота: — Имаме ли друг избор?

Кенит пазеше равновесие пред огледалото, като обръщаше лице ту на едната, ту на другата страна пред отражението си. Косата и подрязаната му брада лъщяха от лимоновото масло. Мустаците му бяха елегантно завити, но не чак претенциозни. Безупречна бяла дантела се спускаше надолу по гърдите и от маншетите на тъмносиния му жакет. Дори столчето на чашата му бе полирано до блясък. Сложи си големи сребърни обици. Изглеждаше като мъж, готов да се впусне в ухажване, разсъди той. И в известен смисъл си беше така.

Не беше спал добре след разговора си с кораба предната нощ. Проклетият талисман го бе държал буден, шепнещ и хихикащ, като го подканяше да приеме условията на дракона. Именно това подканяне тревожеше Кенит най-много. Смееше ли да има доверие на проклетото нещо? Смееше ли да го пренебрегне? Беше се въртял и мятал, а когато Ета се бе присъединила към него в леглото му, дори нейните нежни разтривки по врата и гърба му не бяха успели да го приспят. Едва когато изгревът бе прошарил небето, той най-сетне се бе унесъл. След като се събуди, откри тази решителност в себе си. Щеше да спечели кораба обратно, да започне отначало. Поне този път нямаше да се налага да се бори с привличането ѝ към Уинтроу.

Не знаеше много за драконите, затова се съсредоточи върху това, което знаеше. Тя беше женска. Затова той щеше да приглади четината си, да предлага подаръци и да види какво ще му донесе това. Доволен от външния си вид, Кенит се върна обратно до леглото и огледа находките. Колан от сребърни пръстени, украсени с лапис лазули, щеше да предложи като гривна. Ако ѝ харесаше, имаше и две сребърни гривни, които можеха да се преправят като обици. На Ета нямаше да ѝ липсват. Една тежка манерка съдържаше количество глициниево масло. Вероятно бе ограничено само до калсидските парфюмерии. Не знаеше какви други осезателни предмети можеха да я удовлетворят. Ако тези съкровища не я разчувстваха, щеше да прибегне до друга тактика. Но щеше да я спечели. Пусна даровете си в една кадифена чанта и я привърза за колана си. Най-добре се движеше, когато ръцете му бяха свободни. Не искаше да изглежда неумел пред нея.

В коридора пред каютата му се натъкна на Ета, ръцете ѝ бяха натежали от чисти чаршафи. Погледът ѝ така го обходи, че се почувства почти оскърбен от откритото ѝ преценяване. Одобрението, което блестеше в очите ѝ, обаче го увери, че подготовката му е била успешна.

— Леле! — отбеляза почти безочливо тя. По устните ѝ се появи лека усмивка.

— Отивам да говоря с кораба — дрезгаво отвърна той. — Никой да не ни безпокои.

— Ще предам вестта незабавно — съгласи се тя. Усмивката ѝ се разшири и добави: — Мъдро си постъпил да се явиш в този вид. Това ще ѝ се хареса.

— Какво знаеш ти за подобни неща? — каза той, докато куцукаше покрай нея.

— Поприказвахме си тази сутрин. Искаше да мине за любезна пред мен, затова говори открито относно възхищението си към теб. Нека види, че и ти ѝ се възхищаваш — това ще погъделичка суетността ѝ. Може да е дракон, но природата ѝ е достатъчно женска, че да се разбираме. — Тя замлъкна, но после добави: — Казва да я наричаме Мълния, от мълниеносен гръм. Името ѝ приляга много добре. Тя сияе от светлина и енергия.

Кенит спря. Обърна се да я погледне.

— Какво предизвика това ново съюзничество? — запита неспокойно.

Ета наклони глава и сякаш се замисли.

— Сега тя е различна. Това е всичко, което мога да кажа. — Неочаквано се усмихна. — Мисля, че ме харесва. Каза, че можем да бъдем като сестри.

Той се надяваше, че е прикрил изненадата си.

— Тя го е казала?

Курвата стоеше, притиснала чаршафите към пазвата си, и се усмихваше.

— Каза, че и двете ще сме ти нужни, за да постигнеш целите си.

— Аха — отвърна той, обърна се и се отдалечи тежко. Корабът я беше спечелил. Просто така, с няколко мили думи? Не му се струваше много вероятно. Ета не беше жена, на която да повлияеш лесно. Какво ѝ беше предложила драцената? Власт? Богатство? Но по-същественият въпрос беше защо. Защо искаше да се съюзи с курвата?

Усети, че се е забързал и нарочно забави ход. Нямаше да се срещне с драцената припрян. Успокой се. Ухажвай я бавно. Спечели я и тогава приятелството ѝ с Ета няма да е заплаха.

Веднага щом излезе на палубата, усети промяна. Сред въжетата горе, мъжете сменяха платната, като междувременно си подмятаха шеги. Джола изкрещя поредна заповед и мъжете скочиха да я изпълняват. Един от тях се подхлъзна, но се задържа с едната от яките си ръце. Засмя се гласно и се изтегли отново нагоре. Откъм фигурата се понесе възторжен вик заради ловкостта му. Кенит мигновено разбра, че морякът изобщо не се беше подхлъзнал. Фукаше се пред фигурата. Беше накарала целия екипаж да ѝ демонстрира мореплавателните си умения за нейно одобрение. Те се надпреварваха за вниманието ѝ като ученици.

— Какво си направила, че да им повлияе така? — поздрави я той.

Тя се изкиска топло и погледна назад към него през едното си голо рамо.

— Нужно е толкова малко, за да ги измамиш. Усмивка, дума, предизвикателство дали не биха могли да опънат платната по-бързо. Малко внимание, много малко внимание и те се съревновават за още.

— Изненадан съм, че въобще ги намираш достойни за вниманието ти. Снощи изглеждаше сякаш нямаш нужда от което и да е човешко същество.

Тя подмина думите му.

— Обещах им плячка преди утрешния залез. Но само ако уменията им отговарят на сетивата ми. Недалеч оттук има търговски съд. Пренася подправки от островите Мангардор. Скоро ще го настигнем, ако държат платната ми изпънати.

Изглежда, бе приела новото си тяло. Той реши да не го коментира.

— Можеш да видиш кораба отвъд хоризонта?

— Не ми е нужно. Вятърът ми донесе миризмата му. Карамфил и сандалово дърво, хесийски пипер и пръчки от кимори. Мирисът на самия остров Мангардор. Само кораб с богат товар би могъл да отнесе миризмите толкова далеч на север. Скоро ще го забележим.

— Наистина ли обонянието ти е толкова остро?

Усмивка на ловец изви устните ѝ.

— Плячката не е чак толкова далече. Тя подбира пътя си през тези острови. Ако зрението ти беше толкова зорко, колкото моето, щеше да я различиш. — Усмивката слезе от устните ѝ. — Познавам тези води като кораб. Като дракон обаче не е така. Всичко е изключително различно от последния път, когато летях. Познато и не съвсем. — Тя се намръщи. — Познаваш ли островите Мангардор?

Кенит сви рамене.

— Знам за скалите Мангардор. Опасност, скрита сред мъгла, която по време на някои приливи се показват достатъчно, за да разкъса дъното на всеки кораб, дръзнал да се доближи.

Думите му бяха последвани от продължителна, напрегната тишина.

— Значи — тихо каза накрая тя, — или нивото на световните океани се е покачило, или земите, които познавах, са потънали. Чудя се какво ли е останало от дома ми. — Замълча. — Въпреки това Островът на Чуждите, както го наричате, не изглежда да се е променил. Тогава част от моя свят е останал непроменен. Това е загадка за мен, загадка, която мога да разреша само когато се върна у дома.

— У дома? — Опита се въпросът му да прозвучи небрежно. — И къде е това?

— У дома е една възможност. Нищо, за което да има нужда да се тревожиш в момента — отвърна тя. Усмихна се, но гласът ѝ бе охладнял.

— Възможно ли е това да е нещото, което ще поискаш, когато го поискаш? — притисна я той.

— Може би. А може би не. Ще те уведомя. — Притихна за малко. — В крайна сметка още не съм те чула да се съгласяваш с условията ми.

Внимателно, внимателно.

— Не съм припрян човек. Все още бих искал да узная какви са те.

Тя се засмя на глас.

— Каква незначителна тема за обсъждане. Съгласен си. Защото имаш дори по-малко избор и от мен относно живота, който трябва да споделим. Какво друго ни остава, освен че имаме един друг? Донесъл си ми дарове, нали? Това е по-правилно, отколкото осъзнаваш. Но дори няма да чакам да ми ги покажеш, преди да ти разкрия, че аз съм далеч по-ценна находка, отколкото някога си си представял, че можеш да спечелиш. Мечтай по-смело, отколкото някога си мечтал, Кенит. Мечтай за кораб, който може да привиква змии от дълбините, за да ни помогнат. Те са под моя власт. Какво ще им заповядаш? Да спрат кораб и да го оплячкосат? Да придружат друг кораб, за да пристигне в безопасност, където пожелае? Да те насочват през мъгла? Да пазят пристанището на града ти от всеки, който може да го застраши? Мечтай по-смело и дори още по-смело, Кенит. И след това приеми каквито условия ти предложа.

Той прочисти гърло. Устата му беше пресъхнала.

— Предлагаш ми твърде много — дръзко каза той. — Какво искаш, какво бих могъл да ти дам, което да е достойно за предлаганото от теб?

Тя се изкикоти.

— Ще ти кажа, щом не можеш сам да го съзреш. Ти си дъхът на тялото ми, Кенит. Завися от теб и екипажа ти, за да се движа. Щом трябва да съм заклещена в този кораб, тогава ми трябва смел капитан, който да ми даде крила, пък дори да са само от платно. Нуждая се от капитан, който разбира насладата от лова и стремежа към власт. Имам нужда от теб, Кенит. Приеми. — Гласът ѝ стана по-тих и нежен. — Приеми.

Той пое дъх.

— Приемам.

Тя отметна глава назад и се засмя. Беше сякаш биеха камбани. Самият вятър като че задуха по-силно, развълнуван от звука.

Кенит се облегна на перилата ѝ. Обзе го радостна възбуда. Едва можеше да повярва, че всичките му мечти са достъпни за него. Затърси да каже нещо.

— Уинтроу ще бъде много разочарован. Горкото момче.

Корабът кимна с лека въздишка.

— Той заслужава малко щастие. Да го изпратим ли обратно в храма му?

— Мисля, че това ще бъде най-мъдро — потвърди Кенит. Той прикри изненадата си, че предложението дойде от нея. — И въпреки това ще ми е тежко да го видя как си отива. Сърцето ми се скъса да видя красотата му така унищожена. Беше много миловиден младеж.

— Сигурна съм, че ще бъде по-щастлив в храма си. Един монах няма нужда от гладка кожа. И все пак… да го излекуваме ли, ей така, като подарък на изпроводяк? Напомняне, което да носи винаги със себе си, за това как го оформихме? — Мълния се усмихна, разкривайки бели зъби.

Кенит не можеше да повярва.

— И това ли можеш да правиш?

Корабът се усмихна заговорнически.

— И това можеш ти да правиш. Много по-ефектно, не мислиш ли? Иди в каютата му. Постави ръцете си върху него и му пожелай всичко добро. Аз ще те насочвам за останалото.

Странна летаргия бе обгърнала Уинтроу. В опитите си да медитира, съзнанието му бе потъвало все по-дълбоко и по-дълбоко в някаква въображаема бездна. Захвърлен там, той отнесено се чудеше какво се случва с него. Беше ли успял най-накрая да овладее по-дълбоко ниво на съзнанието? Смътно усети как вратата се отваря.

Почувства ръцете на Кенит върху гърдите си. Направи усилие да отвори очи, но не можа. Не можеше да се събуди. Нещо го задържаше в унес като задушаваща ръка. Чу гласове, Кенит приказваше, а Ета му отговаряше. Ганкис каза нещо тихо. Уинтроу се забори да се събуди, но колкото повече се бореше, толкова повече светът му се изплъзваше. Той се зарея, изтощен. Пипалата на осъзнаването го достигнаха. От разстланите ръце на Кенит потече топлина. Тя обля кожата му, след което се просмука дълбоко в тялото му. Кенит говореше нежно, вдъхвайки му кураж. Пламъците на жизнената му сила неочаквано се разгоряха. За неговото съзнание беше като свещичка, внезапно пламнала със светлината и горещината на клада. Започна да се задъхва сякаш участваше в надбягване нагоре по хълм. Сърцето му се мъчеше да не изостава от забързаното му дишане. Спри, искаше да замоли Кенит, моля те, спри, но думите му убягваха. Изкрещя молбата си сред собствената си чернота.

Чуваше. Чуваше стъписаните въздишки и благоговейните викове на гледащите го отвън. Разпозна гласовете на другарите си от екипажа.

— Гледай, можеш да видиш как се променя!

— Дори косата му расте.

— Това е чудо. Капитанът го лекува.

Запасите на тялото му се изчерпваха бързо. Усети, че години от живота му бяха използвани за това действие, но не можа да му се противопостави. Възобновяващата се кожа сърбеше неимоверно, но той не можеше да помръдне и мускулче. Собственото му тяло беше извън неговия контрол. Успя да изхленчи, дълбоко навътре в гърлото си. Беше пренебрегнат. Лечението го поглъщаше отвътре навън. Убиваше го. Светът избледня. Той се носеше, дребен сред мрака.

След известно време осъзна, че ръцете на Кенит ги няма. Болезненото туптене на сърцето му утихна. Някой говореше от много далеч. В гласа на Кенит отекваха гордост и умора.

— Ето така. Сега го остави да почива. В следващите няколко дни вероятно ще се буди само за да яде и отново ще изпада в дълбок сън. Нека никой не се тревожи. Това е необходима част от възстановителния му процес. — Той чу дълбокото, накъсано дишане на пирата. — Това ме изцеди, но той го заслужава.

Кенит се събуди рано вечерта. За известно време лежа неподвижно, наслаждавайки се на еуфорията си. Сънят го бе възстановил напълно. Уинтроу бе излекуван. От неговите ръце. Никога досега не се беше чувствал толкова могъщ, както когато ръцете му бяха положени върху Уинтроу и волята му бе излекувала плътта на момчето. Тези от екипажа, които бяха станали свидетели на случката, го гледаха с дълбоко страхопочитание. Цялото крайбрежие на Прокълнатите брегове беше негово за плячкосване. Ета с право сияеше от любов и възхищение към него. Той отвори очи и загледа талисмана, вързан около китката му — дори малкото личице му се усмихваше хищно. За един перфектно балансиран момент всичко в света му беше наред.

— Щастлив съм — каза гласно Кенит. Ухили се, щом се чу да изрича така чужди за себе си думи.

Надигаше се вятър. Той се заслуша как свисти покрай платната на кораба и се зачуди. Не бе виждал признаци за задаваща се буря, нито пък корабът се клатеше като подхванат от вятъра. Нима драцената имаше влияние и над неща като зараждаща се буря?

Стана припряно, сграбчи патерицата и излезе на палубата. Вятърът, който развяваше косата му, бе благоприятен и спокоен. Не се виждаха буреносни облаци, а вълните бяха ритмични и равномерни. И въпреки това, дори докато стоеше и се оглеждаше, звукът от надигащ се вятър отново докосна слуха му. Той забърза към източника му.

За негово удивление, целият екипаж се бе събрал около бака. Сред изпълнено с възхищение мълчание, те му направиха път да мине. Той закуцука между тях и се насили да се качи по стълбата към бака. Докато стъпваше на крака, звукът от надигащия се вятър долетя отново. Този път видя източника му.

Мълния пееше. Не можеше да види лицето ѝ. Главата ѝ бе отметната назад, така че дългата коса се спускаше по раменете ѝ. Сребристото и лаписът от подаръците му блестяха на фона на вилнеещите черни къдрици. Тя пееше с гласа на извил се вятър, след което със звука на вълни, през които плющеше вятър. Гласът ѝ се простираше от дълбок прилив до високо свистене, които никое човешко гърло не би могло да възпроизведе. Това беше песента на вятъра, на която бе дадена гласност, и тя го вълнуваше както никоя човешка мелодия не бе могла. Говореше дълбоко в него, на езика на самото море, и Кенит разпозна майчиния си език.

Тогава друг глас се присъедини към нейния, виещ чисти ноти около и през морската песен на Мълния. Всички глави се извърнаха. Всеки човешки глас на кораба бе усмирен от пълна тишина. Почуда замени първоначалния миг на страх, сграбчил Кенит. Тя също бе красива като кораба му. Вече виждаше това. Зелено-златната змия се издигна с поклащане от дълбините, а челюстите ѝ бяха широко разтворени в песен.

Зима

Глава дванадесета

Съюзи

— Парагон, Парагон. Какво да правя с теб?

Дълбокият глас на Брашън беше много мек. Трополящият дъжд, който се сипеше върху палубата, бе по-шумен от капитанския му глас. Не изглеждаше да съдържа някакъв гняв, само тъга. Парагон не отвърна. Откакто Брашън бе забранил на другите да говорят с него, той самият бе пазил мълчание. Дори когато една нощ Лавой бе дошъл до перилата му и се бе опитал да го развесели, Парагон бе останал ням. Когато помощникът без пренасочил опитите си към симпатия, му бе било по-трудно да удържи решимостта си, но бе успял. Ако Лавой наистина смяташе, че Брашън е бил несправедлив, щеше да направи нещо по въпроса. Фактът, че не беше, доказваше, че в действителност е на страната на Брашън.

Брашън хвана парапета със студените си ръце и се облегна. Парагон почти трепна при досега с нещастието му. Брашън не беше наистина от неговото семейство, така че не можеше винаги да разчита емоциите му. Но в случаи като този, когато имаше контакт между плът и магическо дърво, Парагон го усещаше достатъчно добре.

— Не си го представях така, корабе — каза му Брашън. — Да бъдеш капитан на жив кораб. Искаш ли да знаеш за какво си мечтаех? Че по някакъв начин ще ме направиш истински и значителен. Не някакъв прост моряк, посрамил семейството си и завинаги изгубил мястото си в Бингтаун. Капитан Трел от живия кораб Парагон. Добре звучи, не мислиш ли? Мислех, че заедно ще изкупим греховете си, корабе. Представях си как се връщаме в Бингтаун тържествуващи, аз, командващ отличен екипаж, а ти, плаващ като сивокрила чайка. Хората щяха да ни гледат и да казват „Ето това се казва кораб, а и човекът, който го ръководи, знае какво прави.“ И семействата, които отхвърлиха и двама ни, може би щяха да се зачудят дали не са били глупаци да го сторят.

Брашън изсумтя леко с презрение към наивните си мечти.

— Но не мога да си представя, че баща ми някога ще ме приеме обратно. Дори не мога да си го представя да си размени две любезни думи с мен. Страхувам се, че ще остана завинаги сам, корабе, и че краят ще ме завари като стар, затъпял прокуденик, изхвърлен на някакъв незнаен бряг. Когато мислех, че имаме шанс, си казах, е, капитанският живот е самотен. Едва ли ще си намеря жена, която да ме търпи за повече от един сезон. Но мислех, че с жив кораб поне винаги ще имаме един друг. Наистина мислех, че мога да направя нещо добро за теб. Представях си, че някой ден ще легна и ще умра на твоята палуба със знанието, че част от мен ще продължи да съществува чрез теб. По едно време не изглеждаше като толкова лоша идея.

— Но погледни ни сега. Позволих ти да убиеш отново. Плаваме право към пиратски води с екипаж, който не може да прави друго, освен да си се пречка в краката. Нямам план или молитва, за да оцелее който и да е от нас, а с всяка вълна, която прорязваме, се приближаваме до Заграба. По-сам не съм бил през целия си живот.

Трябваше да наруши мълчанието си, за да го стори, но Парагон не можа да устои да не нанесе още един удар на мъжа.

— И Алтея ти е бясна. Гневът ѝ е толкова силен, че от горещ е станал студен.

Беше се надявал, че Брашън ще изпадне в ярост. С гнева можеше да се справи по-добре, отколкото с тази дълбока меланхолия. Всичко, което трябваше да направиш, за да се справиш с гнева, беше да крещиш по-силно от опонента си. Вместо това почувства ужасяващото прескачане на сърцето му.

— Това също — окаяно призна Брашън. — И дори не знам защо, а тя почти не си говори с мен.

— Говори ти — отвърна ядно Парагон. Студеното мълчание принадлежеше на него. Никой не беше толкова добър в това, колкото него, със сигурност не и Алтея.

— О, да, говори — съгласи се Брашън. — „Да, сър“, „Не, сър“. А тези нейни така черни очи остават безразлични и студени като мокра скала. Въобще не мога да достигна до нея. — Думите изведнъж се заизливаха от мъжа; думи, които — Парагон усети — Брашън би затаил в себе си, ако можеше: — А аз имам нужда от нея. За да ме подкрепя, ако не друго. Имам нужда от един човек сред този екипаж, за когото да знам, че няма да ми забие нож в гърба. Но тя просто си стои там и гледа покрай мен — или през мен — и аз се чувствам като нищожество. Никой друг не може да ме накара да се чувствам толкова зле. И това ме кара да искам просто…

Думите му заглъхнаха.

— Просто я хвърли по гръб и я вземи. Това ще те направи истински за нея — допълни Парагон вместо него. Със сигурност това щеше да предизвика някакво избухване от Брашън.

Думите му бяха последвани единствено от мълчаливото отвращение на Брашън. Никаква експлозия от ярост или погнуса.

— Къде се научи да си такъв? — след малко попита Брашън. — Познавам Лъдчънс. Трудни хора, зле с парите и безмилостни в пазаренето. Но бяха свестни. Тези, които познавах, не бяха склонни към изнасилване или убийство. Откъде идва у теб?

— Може би Лъдчънс, които аз познавах, не са били толкова придирчиви. Виждал съм купища изнасилвания и убийства, Брашън, точно там, където си застанал.

И може би не съм просто нещо, оформено от Лъдчънс. Може би съм имал форма и същина много преди някой Лъдчънс да е сложил ръка на руля ми.

Брашън мълчеше. Бурята се надигаше. Вятърът изплющя по мокрите платна на Парагон, като го принуди леко да се наклони. Двамата с кормчията го спряха, преди да стане по-сериозно. Той почувства как Брашън затяга хватката си върху парапета.

— Боиш ли се от мен? — попита го корабът.

— Трябва — простичко отвърна Брашън. — Имаше период, когато бяхме само приятели. Смятах, че те познавам добре. Знаех какво говореха хората за теб, но си мислех, че вероятно си бил докаран до това състояние. Когато уби онзи човек, Парагон… когато те видях как изтръскваш живота от него… нещо в сърцето ми се промени. Така че, да, боя се от теб. — С по-тих глас додаде: — И това не е добре за нито един от двама ни.

Той отмести ръце от перилата и тръгна да се отдалечава. Парагон облиза устните си. Сладководният порой на зимната буря се стичаше по нарязаното му лице. Брашън щеше да е подгизнал и измръзнал както само смъртните можеха да бъдат. Опита се да измисли думи, които да го накарат да се върне. Неочаквано не искаше да бъде сам, плаващ на сляпо сред тази буря, като се доверява единствено на кормчията, който мислеше за него като за „тази проклета лодка“.

— Брашън! — извика ненадейно.

Капитанът му спря несигурно. После се върна обратно по повдигащата и спускаща се палуба, за да застане отново до парапета.

— Парагон?

— Не мога да обещая, че няма да убия отново. Знаеш това. — Той се помъчи да открие оправдание. — Ти самият може да имаш нужда да убивам. Но, е, тогава аз ще съм обвързан с обещанието си…

— Знам. Опитах се да измисля какво да искам от теб. Да не убиваш. Винаги да се подчиняваш на заповедите ми. И знаех, че и двамата сме наясно, че никога не би могъл да обещаеш тези неща. — После добави с натежал глас: — Не искам да ми даваш такива обещания. Не искам да ме лъжеш.

Изведнъж изпита жал към Брашън. Мразеше, когато чувствата му превключваха така от едно на друго. Ала не можеше да ги контролира.

— Обещавам да не убивам теб, Брашън — импулсивно предложи той. — Това помага ли?

Почувства шокираното сътресение на Брашън от думите му. Парагон изведнъж осъзна, че Брашън никога не бе обмислял възможността, че корабът можеше да убие него. Фактът, че го обещаваше сега, го накара да осъзнае, че беше бил способен да го направи. И все още беше, ако решеше да наруши думата си.

— Разбира се, че помага — безжизнено отвърна Брашън след секунда. — Благодаря ти, Парагон.

Той отново се нагласи да си тръгне.

— Чакай! — повика го Парагон. — Сега ще позволиш ли на другите да говорят с мен?

Почти почувства въздишката на мъжа.

— Разбира се. Няма много смисъл да те лишавам от това.

В Парагон се надигна горчивина. Бе възнамерявал с обещанието си да утеши човека, но мъжът настояваше да бъде опечален от него. Човеци. Никога не бяха доволни, независимо какво жертваш за тях. Ако Брашън беше разочарован от него, вината си беше негова. Защо не бе осъзнал, че първите, които трябваше да убие, са тези най-близо до него, тези, които го познаваха най-добре? Това беше единственият начин да премахне заплахата за себе си. Какъв беше смисълът да убиеш непознат? Непознатите нямаха интерес да те наранят. Това винаги се правеше най-добре от собствените ти семейство и приятели.

Дъждът носеше целувката на зимата. Той се сипеше, досаден, но безобиден по разгърнатите криле на Тинтаглия. Те махаха неотклонно, докато тя летеше нагоре по течението на Дъждовната река. Скоро отново щеше да ѝ се наложи да убие и да яде, но дъждът бе прогонил всичката плячка към подслона на дърветата. Беше трудно да ловува сред блатистото крайбрежие по протежение на Дъждовната река. Дори в сух ден беше лесно да затънеш там. Нямаше да рискува.

Студеният сив ден подхождаше на настроението ѝ. Търсенето на морето се бе оказало по-лошо от безуспешно. На два пъти бе мернала змии. Но щом бе прелетяла ниско, тръбейки към тях за поздрав, те се бяха гмурнали в дълбините. На два пъти бе обикаляла и кръжала, и обикаляла, тръбейки и ревейки настоятелно да се върнат. Всичките ѝ усилия се бяха оказали напразни. Сякаш змиите не я разпознаваха. Плашеше я до дъното на душата ѝ, че расата ѝ бе оцеляла, но не искаше да я признае. Ужасно чувство за безполезност, примесващо се с натякващия глад до тлеещ гняв, се надигна в нея. Ловът по дължината на плажа беше слаб; миграционните морски бозайници, от които брегът трябваше да гъмжи, просто не бяха там. Не беше много учудващо, предвид че брегът, който тя помнеше, също не беше там.

Разузнаването ѝ бе отворило очите за това колко много се бе променил светът, откакто нейният вид се бе реял за последно в небето. Целите покрайнини на континента бяха потънали. Планинската верига, която някога се бе издигала над дългата плажна ивица на крайбрежието, сега се изразяваше единствено във върховете на дълга последователност от острови. Така плодородната континентална равнина, която някога бе изобилствала от стада с плячка — както дива, така и опитомена — сега беше необятно блато от дъждовна гора. Вътрешното, изпускащо изпарения море, което някога бе заобиколено от суша, сега се изливаше в океана през множество реки, провиращи се през обширна морава. Нищо не беше както трябва. Не трябваше да се изненадва, че собствените ѝ родственици не я познават.

Човеците се бяха размножили като мухи върху умиращ заек. Техните мръсни димящи селища покриваха света. Беше зърнала малките им островни селца и пристанищните им градове, докато беше търсила змии. Беше прелетяла високо над Бингтаун в една изпълнена със звезди нощ и го бе видяла като черно петно, изпъстрено със светлина. Трехог не беше нищо повече от съвкупност от катеричи хралупи, свързани с паяжини. Почувства неохотно възхищение към човешкото умение да си измайстори дом, където пожелае, макар да презираше съществата, безпомощни дотам, че да не могат да се справят с природната среда без изкуствено създадени постройки. Древните поне бяха строили с великолепие. Тя се замисли за грациозната им архитектура, за онези величествени, приветливи градове, които сега бяха сринати до отломки или се издигаха като ехтящи руини, и беше отвратена, че Древните са погинали и хората са наследили земята.

Беше оставила човешките коптори зад гърба си. Щом трябваше да живее сама, щеше да живее близо до Келсингра. Дивечът там беше богат, а земята — достатъчно стабилна за приземяване, без да затъне до колене. Ако пожелаеше закрила срещу елементите, старите конструкции на Древните щяха да ѝ я осигурят. Очакваха я дълги години живот. Най-малкото можеше да ги прекара на място, където имаше поне спомен за величие.

Докато летеше през неспирния порой, тя оглеждаше бреговете на реката за дивеч. Не таеше големи надежди да намери нещо живо. От последния трус насам реката течеше побеляла и киселинна, смъртоносна за всичко без люспи.

Далеч от Трехог, нагоре по реката забеляза борещата се змия. Първоначално реши, че е пън, който речното течение въртеше надолу по реката. Тя премигна и изтръска дъждовната вода от очите си, след което погледна отново. Улови змийската миризма и се спусна от висините надолу, за да потърси смисъл във видяното.

Реката беше плитка, стремително течаща млечнобяла вода, обливаща нащърбени скали. Това също се различаваше от спомените ѝ. Някога реката бе предлагала чудесен дълбок канал, който водеше навътре в сушата до градове като Келсингра и до земеделските общности и търговските градове отвъд. Не само змиите, но и големи кораби бяха плавали по него с лекота. Сега, пребитата синя змия немощно се бореше срещу течението на води, които дори не я покриваха.

Направи два кръга, преди да открие участък от реката, където можеше безопасно да се приземи. Загази надолу по реката, забързана към жалката картинка, която представляваше изпадналата в безпомощност змия. Отблизо, положението ѝ бе отчайващо. Беше стояла заклещена тук известно време. Слънцето бе изгорило гърба ѝ, а упорстването ѝ върху каменната повърхност бе направило кожата ѝ на парцали. След като защитната ѝ люспеста кожа бе разкъсана веднъж, речната вода бе разяла плътта надълбоко. Толкова бе наранена, че Тинтаглия не можеше дори да разбере пола ѝ. Напомняше ѝ на снесла яйцата си сьомга, изтощена и отнесена сред плитчините да умре.

— Добре дошла у дома — каза ѝ Тинтаглия без сарказъм или горчивина. Змията я погледна с едно око и изведнъж удвои усилията си да си пробие път нагоре по течението. Бягаше от нея. Паниката на съществото бе непогрешима, както и смрадта на смърт, която се носеше от него.

— Леко, леко, перкатото ми. Не съм дошла да те нараня, а да ти помогна, ако мога. Нека те избутам до по-дълбоки води. Кожата ти се нуждае от намокряне. — Тя говореше нежно, влагайки в думите си музика и добрина. Змията спря да се съпротивлява, ала повече от изтощение, отколкото от спокойствие. Очите ѝ все още шареха в търсене на път за бягство, което тялото ѝ бе твърде отмаляло да опита. Тинтаглия направи ново усилие. — Тук съм, за да те приветствам и да ти покажа пътя към дома. Можеш ли да говориш? Разбираш ли ме?

Вместо отговор, змията надигна главата си над водата. Направи немощен опит да наежи гривата си, но никаква отрова не се появи.

— Махай се — изсъска съществото. — Убия — заплаши.

— Не говориш смислено. Тук съм, за да ти помогна. Помниш ли? Когато дойдеш нагоре по реката, за да оформиш пашкула си, драконите те посрещат и ти помагат. Ще ти покажа най-добрия пясък, с който да направиш обвивката си. Слюнката ми в пашкула ти ще вложи спомените на вида ни. Не се страхувай от мен. Не е твърде късно. Зимата наближава, но аз ще те пазя добре през студените месеци. Дойде ли лятото, ще издраскам листата и калта, които ще са те покрили. Слънцето ще докосне пашкула ти и той ще се разтопи. Ще станеш чудесен дракон. Ще бъдеш Господар на Трите царства. Обещавам.

Съществото спусна клепки над очите си, след което отново ги отвори. Тя можеше да види как в тях се съревновават неверие и отчаяние.

— По-дълбока вода — примоли се змията.

— Да — съгласи се Тинтаглия. Тя повдигна глава и се огледа, но наоколо нямаше по-дълбока вода, освен ако не завлечеше горкото създание надолу по течението, където нямаше да намери нито храна, нито място да оформи пашкула си. Градът Трехог отбелязваше първия терен за пашкулите. Той беше погълнат от покачващото се ниво на реката. Беше имало и друг, не чак толкова нагоре по течението. Но реката се бе изместила в широкото си корито и течеше плитка и камениста покрай някога богатите на сребриста пясъчна кал брегове. Как можеше да помогне на змията да стигне до там? И след като вече беше там, как да събере на едно място кал, вода и змия, така че змията да погълне течната тиня и да си оформи пашкул?

Змията повдигна изнемощялата си глава и нададе слаб тръбеж на отчаяние. Тинтаглия почувства нуждата да действа. Бе повдигнала и пренесла двама души с лекота, но теглото на змията бе почти равно на нейното. Щом опита да я завлече в малко по-дълбок канал, близо до брега, ноктите ѝ одраскаха изнежената кожа и потънаха дълбоко в отворените рани. Съществото завика и бясно се замята. Плющящата му опашка цапардоса Тинтаглия и я накара да се олюлее. Тя запази равновесие като стъпи и на четирите си крака. В това време, опипващият ѝ слепешката крак намери нещо гладко, твърдо и обло на дъното на реката. То се извъртя и изхрущя под тежестта ѝ. Подчинявайки се на внезапен импулс, тя сви нокти около него и го извади на повърхността.

Череп. Змийски череп. Киселинната вода на реката бе разяла тежката кост дотам, че я бе направила крехка; тя се счупи между ноктите ѝ. Зарови в плитчините с угнетяваща увереност. Тук бяха три дебели гръбначни кости, все още висящи една от друга. Още един череп ето там. Разрови дъното и откри още ребра и челюстна кост, в различни фази на разлагане. Някои все още имаха парчета хрущяли, висящи от ставите им, а други бяха гладко излъскани или проядени. Костите на расата ѝ бяха тук. Тези, които бяха успели да си спомнят поне толкова от миграционния си път, се бяха сблъскали с това последно препятствие и бяха загинали.

Безпомощната змия лежеше на една страна и тежко вдишваше и издишваше болката си. Няколкото капки отрова, които бе успяла да изцеди, се стичаха от гривата в собствените ѝ очи. Тинтаглия закрачи към нея и се надвеси, загледана. Съществото спусна за кратко клепки над големите си очи. После издиша една-единствена дума:

— Моля.

Тинтаглия отметна главата си назад и нададе разтърсващ вик на гняв и омраза към настоящия момент. Позволи на гнева да се разбушува свободно в нея, позволи му да замъгли ума и очите ѝ в червена мъгла. Сетне удовлетвори молбата на създанието. Мощните ѝ челюсти сграбчиха врата на змията малко под сълзящата токсини грива. С единствено жестоко захапване тя прекъсна гръбначния ѝ стълб. Тялото се разтресе, върхът на опашката изплющя и изплиска във водата. Тинтаглия стоеше надвесена над създанието, докато то умираше. Очите му се завъртяха бавно за един последен път. Челюстите се отвориха и затвориха конвулсивно. Накрая застина.

Вкусът на змийската кръв беше трапчив и горчеше в устата ѝ. Немощните токсини жилеха езика ѝ. В този момент тя позна жизнения цикъл на съществото. Мигновено, тя беше него и трепереше от изтощение и болка. Над всичко бе обзелото я объркване. Докато се съвземаше, пълната безполезност на живота на змията я разтърси. Отново и отново тялото ѝ бе реагирало на сигналите, които ѝ казваха да мигрира и да се преобрази. Не можеше да каже колко често жалкото създание бе напускало богатите терени за хранене на юга и бе мигрирало на север.

Докато извиваше врат и поглъщаше плътта му, всичко ѝ се изясни. Съвкупността от спомените му се бе прибавила към нейната. Ако светът се бе въртял както трябва, тя щеше да предаде както своите, така и неговите спомени на потомството си. Все някой щеше да се е облагодетелствал от неговия пропилян живот. Създанието нямаше да е умряло напразно. Видя всичко, което и то беше видяло и бе било. Узна всичките му отчаяния и беше него, когато отчаянието бе дегенерирало до объркване и накрая до скотство. При всяка миграция змията бе търсила познати морски пейзажи и Помнеща. И всеки път бе оставала разочарована. Зимите я бяха подтиквали отново на юг, за да се храни и възобновява запасите на тялото си, докато завъртането на годините не я запратеше за пореден път на север. Знаеше това от драконовата си перспектива. Беше цяло чудо, че змията бе достигнала дотук само чрез спомените от змийските си минали животи. Тя погледна надолу към оголените кости и мръсотията на плътта в устата си. Дори да бе успяла да помогне на създанието да се добере до по-дълбоки води, то пак щеше да умре. Загадката на змиите, които бяха избягали от нея, бе разкрита. Тинтаглия изрови още кости и започна да ги изучава внимателно. Тук беше нейният народ; тук беше нейната раса. Тук беше бъдещето и тук беше миналото.

Обърна гръб на останките на змията. Нека реката ги унищожеше, както бе направила с толкова много други. Несъмнено ѝ предстоеше да унищожи още, докато не останеше никой. Тинтаглия беше безпомощна да промени това. Не можеше да принуди реката да стане по-дълбока, нито да промени курса си и отново да се приближи до бреговете на земите, прошарени в сребристо. Изсумтя. Господари на Трите царства. Владетели на Земята, Морето и Небето, и въпреки това повелители на никое от тях.

Реката я охлаждаше, а киселинната целувка на водите започваше да я дразни. Дори нейната кожа с гъстите си люспи не бе непроницаема за реката, когато течеше толкова буйно. Тя закрачи от крайбрежието към центъра на реката, където над нея се разкриваше небето, разпери криле и пренесе тежестта на задните си крайници. Скочи само за да се стовари отново тежко във водата. Пясъкът се бе изместил под ноктестите ѝ крака и попречи на тласъка ѝ. Беше изморена. За момент изпита копнеж по отъпканите терени за приземяване, които Древните с такава любов бяха предвидили за крилатите си гости. Ако Древните бяха оцелели, расата ѝ все още щеше да процъфтява, помисли си тя. Щяха да са оградили това плитко място в реката за доброто на драконовите си родственици. Но Древните бяха измрели и бяха оставили жалките човеци като свои наследници.

Бе приклекнала в опит за нов скок, когато мисълта потръпна в нея. Хората строяха неща. Можеха ли да разкопаят реката, да прокарат канал и да направляват течението на водата през този участък, така че да го направят достатъчно дълбок за змия? Можеха ли да отбият реката, така че отново да потече близо до сребристата земя, необходима за подобаващо опашкулване? Обмисли какво бе видяла от творенията им.

Можеха. Но щяха ли да го направят?

Изпълни я решителност. Скочи мощно, махащите ѝ криле удържаха теглото ѝ и я повдигнаха. Трябваше да убие отново, да промие мръсния вкус на развалената змийска плът от устата си. Щеше да го направи, но междувременно щеше да разсъждава. Принуда или подкуп? Пазарене или заплаха? Щеше да обмисли всяка възможност, преди да се върне в Трехог. Човеците можеха да ѝ послужат. Видът ѝ все още можеше да оцелее.

Почукването по вратата на каютата му бе съвсем леко по-силно. Брашън се изправи в стола си, стиснал зъби. Смъмри се да не прибързва със заключенията. Пое дълбоко дъх и каза тихо:

— Влез.

Лавой влезе и плътно затвори вратата. Вахтата му беше приключила току-що. Брезентовите му дрехи го бяха запазили сух, но когато свали кепето си, косата му бе толкова мокра, че бе прилепнала за скалпа. Бурята не беше свирепа, но постоянството на дъжда беше обезсърчително. Вледеняваше човека до мозъка на костите.

— Искали сте да ме видите — поздрави го Лавой.

Брашън отбеляза липсата на „сър“.

— Да, така е — съгласи се спокойно. — В бюфета има ром. Сгрей се. След това искам да ти дам някои инструкции.

Ромът беше учтивост към всеки другар по време на подобна студена буря. Брашън щеше да му я даде, въпреки че се готвеше да го мъмри.

— Благодаря ви, сър — отвърна Лавой. Брашън го наблюдаваше, докато си наливаше и обръщаше чашата. Това бе свалило гарда му. Държанието му не беше така грубо, когато се приближи към масата на Брашън и застана пред него. — Инструкции, сър?

Брашън подбра думите си внимателно.

— Искам да изясня предварително как да бъдат изпълнявани заповедите ми, особено що се отнася до теб.

Това отново вдърви мъжа.

— Сър? — попита студено.

Брашън се отпусна назад в стола си и задържа гласа си равен.

— Изпълнението на екипажа по време на нападението беше под всякаква критика. Бяха разединени и неорганизирани. Трябва да се научат да се бият заедно. Наредих ти да смесиш бившите роби с останалата част от екипажа. Това не бе направено достатъчно задоволително. Затова инструкциите ми към теб са да ги пренасочиш към вахтата на втория помощник и да оставиш на нея въпроса с интегрирането. И нека са наясно, че това не е поради някакво недоволство спрямо тяхното изпълнение. Не искам да си мислят, че биват наказвани.

Лавой си пое дъх.

— Най-вероятно ще го приемат точно така. Те са свикнали да работят за мен и може да са недоволни от промяната.

— Погрижи се да не бъдат — кратко заповяда Брашън. — Втората част от инструкциите ми касае разговарянето с фигурата. — Очите на Лавой се разшириха, съвсем за кратко, съвсем леко, но това бе достатъчно, за да увери Брашън. Лавой вече бе нарушил тази заповед. Сърцето му натежа още повече. Беше по-зле, отколкото се бе страхувал. Задържа гласа си равен и продължи:

— Ще отменя заповедта, забраняваща на екипажа да говори с Парагон. Искам обаче да е ясно, че на теб все още ти е забранено. Ще позволя ограничението да си остане само между мен и теб, поради причини, засягащи дисциплината и доверието на кораба. Но няма да търпя дори и намек за нарушението му. Няма да разговаряш с фигурата.

Ръцете на първия помощник се свиха в юмруци. Фасадата на уважение изтъня, докато изръмжаваше:

— И може ли да попитам защо, сър?

Брашън отвърна невъзмутимо:

— Не. Не е необходимо.

Лавой се опита да реагира като невинен човек. На лицето му се появи маска на мъченически протест.

— Не знам за какво се отнася това, сър, или кой е говорил против мен, но не съм направил нищо лошо. Как да изпълнявам задълженията си, след като заставате между мен и екипажа? Какво се предполага да направя, когато корабът ми говори? Да го игнорирам? Как мога…

На Брашън му се искаше да го стисне за гушата, но остана на мястото си и успя да продължи да се държи като капитан.

— Ако работата не е по силите ти, Лавой, кажи. Можеш да се оттеглиш. На борда има достатъчно способни хора.

— Което ще рече онази жена. Ще ме изтеглите от поста и ще позволите на нея да стане първи помощник. — Очите му потъмняха от ярост. — Е, ще ви кажа нещо — тя няма да оцелее през първата си вахта като помощник. Мъжете няма да я приемат. Вие двамата може да се преструвате, че притежава нужните умения, но не е така. Тя е…

— Достатъчно. Имаш заповедите си. Върви. — Това бе всичко, което Брашън успя да направи, за да остане на мястото си. Не искаше нещата да приключат с удари. Лавой не беше човек, който се учи от бой. Само щеше да таи злоба.

— Лавой, аз те взех, когато никой друг не те искаше. Това, което ти предложих, беше ясно: възможност да се докажеш. Все още я имаш. Стани първия помощник, който можеш да бъдеш. Но не се опитвай да бъдеш повече на този кораб. Приемай нарежданията ми и съблюдавай изпълнението им. Това е единственото ти задължение. Направи по-малко, и ще те отпратя от този кораб при първа възможност. Няма да те задържа като обикновен моряк. Ти не би позволил това да е от полза за когото и да е от нас. Помисли над нещата, които казах. Сега излез.

Мъжът се взираше в него с мрачно мълчание, след което се обърна и тръгна към вратата. Брашън проговори за последно:

— Все още съм склонен да оставим този разговор само между нас. Предлагам да сториш същото.

— Сър — отвърна Лавой. Не беше съгласие. Беше просто потвърждение, че Брашън е проговорил. Вратата се затвори след него.

Брашън се отпусна назад в стола си. Гръбнакът го болеше от напрежение. Не бе оправил нищо. Може би си беше осигурил още малко време. Намръщи се. С неговия късмет, щеше да задържи нещата, докато не стигнеха в Заграба, където всичко щеше да се сгромоляса.

Постоя така известно време, от страх да пристъпи към последната си задача за нощта. Бе говорил с Парагон и се бе опълчил на Лавой. Все още имаше да оправи нещата с Алтея, но си спомни заяждането на кораба: гневът ѝ е толкова силен, че от горещ е станал студен. Много добре знаеше какво имаше предвид корабът и не се съмняваше в истинността на думите му. Опита се да намери кураж да я повика, след което внезапно реши да почака до края на вахтата ѝ. Така щеше да е по-добре.

Отиде до леглото, събу ботушите и отхлаби ризата си, след което се изтегна по гръб. Не заспа. Опита се да се тревожи за Заграба и какво щеше да прави там. Призракът на студената ярост на Алтея пламтеше по-мрачно от сянката на който и да е пират. Срещата го плашеше не заради думите, които тя щеше да му отправи, а заради това колко силно желаеше да си намери извинение, за да бъде насаме с нея.

Дъждът беше отвратителен — студен и пронизващ, но навяващият го вятър беше стабилен. Тази вечер Алтея бе поставила Кипрос на руля. Задължението не изискваше нищо друго, освен да стоиш там и да го държиш стабилно. Джек беше на наблюдателен пост на бака. Пороят можеше да е повлякъл плаващи трупи от заобикалящите ги острови. Джек имаше зорко око за подобни опасности и щеше да предупреди кормчията предварително. Парагон предпочиташе Джек пред другите от вахтата ѝ. Макар Брашън да бе забранил на всички да говорят с фигурата, тя имаше благоразумието да направи тишината дружелюбна, а не обвинителна.

Докато обхождаше палубата, Алтея предъвкваше проблемите си. Брашън не беше сред тях, упорито си каза тя. Най-голямата ѝ грешка беше, че бе позволила един мъж да я разсее от целите ѝ. Сега, след като знаеше истинското му мнение за нея, можеше да го остави настрана и да съсредоточи усилията си върху това отново да поеме живота си в свои ръце. Веднъж щом спря да мисли за него, всичко се изясни.

От деня на битката Алтея бе повишила собствените си очаквания за себе си. Докато се придържаше към собствения си висок стандарт, нямаше значение, че Брашън я смята за неспособна и слаба. Бе съсредоточила живота си върху кораба и безпроблемното му плаване. Бе стегнала дисциплината на вахтата си, при това не с удари и крясъци, както правеше Лавой, а просто с настоятелност всяка задача да бъде изпълнявана точно както е наредила, и бе открила слабите и силните страни на моряците си. Симой не беше пъргав, но притежаваше богато познание за корабите. По време на първата част от това пътешествие бе страдал ужасно, тъй като не бе имал достъп до алкохол. Лавой го бе пратил в нейната вахта като безполезна досада с треперещи ръце, но след като отново бе стъпил на моряшките си крака, Симой бе показал, че знае изключително много трикове относно такелажа и платната. Лоп беше глупав и не се справяше с взимането на решения и стреса, но що се отнасяше до скучните, рутинни задължения по плаването на кораба, бе неуморим. Джек беше негова противоположност, пъргава и наслаждаваща се на предизвикателства, но бързо се отегчаваше — и ставаше небрежна — от рутинна работа. Алтея се ласкаеше, че вече всички задачи на вахтата ѝ бяха подходящо разпределени. Не ѝ се бе налагало да говори остро на никого от два дни.

Така че не бе имало причина Брашън да се появява на палубата по време на вахтата ѝ, когато всъщност трябваше да спи. Можеше да го пренебрегне, ако бурята изцеждаше силите на хората ѝ до последната капка, само че времето бе просто неприятно, не и опасно. Бе го срещнала два пъти по време на обиколките си на палубата. Първият път бе срещнал погледа ѝ и ѝ бе пожелал добър вечер. Тя мрачно бе отвърнала на любезността му и бе продължила по пътя си. Отбеляза си, че бе тръгнал към бака. Може би „наблюдаваше“ Джек по време на дежурството ѝ, бе разсъдила иронично.

Вторият път бе имал благоприличието да изглежда смутен. Спря пред нея и направи някакъв несъществен коментар относно бурята. Тя се съгласи, че е неприятна, и се опита да го подмине.

— Алтея. — Гласът му я спря и тя се извърна обратно към него.

— Сър? — попита изпълнително.

Той стоеше и се взираше в нея. Сенките по лицето му се меняха според поклащането на корабния фенер. Видя го как примигна, за да премахне студения дъжд от очите си. Така му се падаше. Нямаше реално поръчение, което да го доведе навън в това време. Наблюдаваше го, докато се мъчеше да си намери извинение. Той пое дъх.

— Исках да те уведомя, че в края на твоята вахта ще отменя забраната да не се говори с кораба. — Въздъхна. — Не съм сигурен, че имаше някакъв ефект върху него. Понякога се боя, че изолацията само ще го подтикне към още по-голямо неподчинение. Затова ще отменя нареждането.

Тя кимна.

— Казахте го вече. Разбрах, сър.

Той се задържа още малко сякаш очакваше тя да каже още нещо. Вторият помощник обаче нямаше какво друго да каже на капитана относно това съобщение. Той щеше да промени нареждане; тя щеше да се увери, че хората ѝ ще се подчинят. Продължи да го гледа очаквателно, докато той не кимна леко и не се отдалечи от нея. След това се върна към работата си.

Значи щеше да им е позволено отново да говорят с Парагон. Не знаеше дали изпитва облекчение или не. Това вероятно щеше да разведри Янтар. Дърводелката бе мрачно замислена, откакто Парагон беше убил. Когато говореха за това, тя винаги обвиняваше Лавой, като настояваше, че помощникът го бе подбудил. Самата Алтея не можеше да се съгласи, но и един втори помощник не можеше да се съгласи с такова твърдение. Затова бе сдържала езика си, което единствено бе вбесило Янтар.

Чудеше се какво ли щеше да е първото, което жената щеше да каже на Парагон. Щеше ли да го смъмри, или щеше да настоява да ѝ даде обяснение? Алтея знаеше какво самата тя би направила — щеше да се отнесе към това, както се бе отнасяла към всички прегрешения на Парагон досега. Щеше да го игнорира. Нямаше да говори по този въпрос с кораба, не и повече, отколкото някога бе говорила за двата пъти, в които се бе преобърнал и бе убил целия си екипаж. Някои действия бяха твърде чудовищни, за да бъдат потвърдени с думи. Парагон знаеше мнението ѝ спрямо деянията му. Той беше стар жив кораб, построен с голямо количество магическо дърво по протежение на цялата си конструкция. Не можеше да докосне никое място, без да му предаде ужаса и удивлението си. За съжаление, всичко, което усещаше от него като отговор, бе непокорство и гняв. Той чувстваше, че стореното от него е оправдано и се ядосваше, че никой друг не споделя тази емоция. Тя добави това към безкрайния си списък от загадки, свързани с Парагон.

Направи още една бавна обиколка на палубата, но не откри нищо нередно. Щеше да е облекчение да намери някаква проста задачка. Вместо това усети как мислите ѝ се насочиха към Вивачия. С всеки изминал ден надеждите ѝ да си върне кораба намаляваха. Болката от раздялата им вече беше стара болка. Тя крещеше дълбоко в нея, като нараняване, което не искаше да се изцели. Понякога, като сега, Алтея я проучваше като че разклащаше болен зъб. Подхващаше болката и подклаждаше нови пламъци само за да докаже, че душата ѝ е още жива. Казваше си, че само да си върнеше кораба, и всичко щеше да се нареди. Ако под краката си имаше палубите на Вивачия, никоя от останалите ѝ тревоги нямаше да има значение. Можеше да забрави Брашън. Тази вечер мечтата да си върне кораба изглеждаше безнадеждна. От казаното от онова момче, преди Парагон да го убие, се разбираше, че Кенит нямаше да бъде склонен на откуп, със сигурност не и на толкова скромен. Това оставяше единствено сила или измама. Защитата на екипажа по време на нападението не я караше да изпитва голяма увереност в уменията им да принудят когото и да било да стори нещо.

Оставаше измамата. И все пак идеята да се преструват на бегълци, избягали от Бингтаун с надеждата да станат пирати, ѝ се струваше по-подходяща за представление на сцена, отколкото за план за действие. В крайна сметка можеше да се окаже нещо по-лошо от нелеп или безполезен. Можеше да се окаже подходящ за интересите на Лавой. Очевидно той и татуираният му екипаж одобряваха идеята. Наистина ли се надяваше тя да го доближи до това да превземе Парагон и наистина да го използва като пиратски кораб? Ако разиграеха ситуацията, беше неизбежно идеята да достигне до съзнанието на всеки моряк. Бингтаунските палубни стъргалки, които бяха взели за екипаж, нямаше да окажат силна морална съпротива на подобна промяна в професионалното развитие и целите. Що се отнасяше до самия кораб, вече не знаеше. Цялото това приключение бе разкрило аспекти на Парагон, за които не бе и подозирала. Нуждаеше се от време — време, през което да състави по-добър план; време, през което да разбере този тъжен, побъркан кораб. Но времето се изплъзваше през ръцете ѝ като побесняло въже. Всяка вахта ги приближаваше до Заграба, укреплението на Кенит.

Дъждът понамаля с идването на утрото. Вахтата ѝ бе към края си, когато слънцето проби облачното було и запрати обширни лъчи светлина да докоснат водата и осеялите я острови. Вятърът забушува и започна да мени посоката си. Тя нареди на хората си да се съберат, за да чуят промяната в заповедта на Брашън, докато мъжете на Лавой излизаха на палубата. Той я погледна, докато я подминаваше, но враждебността му вече не я изненадваше. Беше част от работата ѝ.

След като всички се струпаха на палубата, Брашън изнесе речта си. Тя слушаше невъзмутимо как вдига забраната си относно говоренето с фигурата. Както бе и очаквала, лицето на Янтар изразяваше облекчение. Брашън продължи, за да смени част от хората ѝ с тези от бившите роби, и тя успя да запази самообладание. Без дори да се посъветва с нея, той бе разрушил всичките ѝ внимателни усилия да направи вахтата си максимално ефективна. Сега, докато с всеки изминал ден навлизаха все по-дълбоко в пиратска територия, той я бе направил отговорна за мъже, които почти не познаваше, мъже, които Лавой най-вероятно бе подтиквал към метеж. Чудесна добавка към вахтата ѝ. Отвътре ѝ кипеше, но с нищо не издаде възмущението си.

Щом приключи, Брашън освободи моряците ѝ да отидат да се нахранят и поспят или каквото друго развлечение можеха да намерят. Гневът бе убил апетита ѝ. Тя тръгна към каютата си, като ѝ се искаше да бе изцяло нейна, а не да се налага да дели тясното пространство с други две жени. Като никога, беше празна. Джек щеше да се храни, а Янтар вероятно вече беше при Парагон. За миг почувства вина, че бе отбягнала фигурата. После обаче се концентрира върху гнева си и реши, че е било за добро. Беше премахнала не само Брашън от по-нежните си вълнения, а и кораба, и Янтар. Така беше по-просто, по-добре. Щеше да действа най-добре като помощник, ако между нея и задълженията ѝ не се намесваха лични съображения.

Реши, че сънят е нещото, от което се нуждае. Беше извадила подгизналата си от дъжда риза от панталоните и бе започнала да я съблича през глава, когато чу почукване на вратата. Тя изсвистя раздразнено.

— Какво има? — запита през дървото. Гласът на Клеф каза нещо тихо от другата страна на вратата. Тя навлече отново ризата си, отвори рязко вратата и настоя:

— Какво?

Клеф отстъпи две крачки.

— Капитанът иска да ви види — избълва той. Стъписаното му лице беше като кофа студена вода, върнала я в реалността. Тя пое дъх и чертите ѝ омекнаха.

— Благодаря — отвърна кратко и затвори вратата. Защо Брашън не се бе погрижил за каквото и да ставаше дума, когато беше на палубата, заедно с всички останали? Защо трябваше да се прекъсва малкото усамотение и сън, които можеше да намери? Затъкна отново ризата в панталоните си и затръшна вратата на излизане.

— Влез! — отвърна на чукането на вратата Брашън. Вдигна поглед от картите си в очакване да види Лавой или някой от моряците с важни новини. Вместо това в стаята влезе Алтея и закрачи през нея, за да застане пред него.

— Изпратили сте Клеф да ме повика, сър.

Сърцето му се сви.

— Така е — потвърди и не можа да каже нищо повече. — Седни — покани я след миг, но тя се доближи до стола сковано, сякаш ѝ беше наредил. Седна и срещна погледа му с нетрепващ поглед. Капитан Ефрън Вестрит винаги бе успявал да го победи в това съревнование по взиране.

— Когато баща ти се взираше така в мен, знаех, че ме чака мъмрене, от което да ми запищят ушите.

При вида на стъписаното ѝ лице, осъзна, че го е казал на глас. Макар че беше ужасѐн, с усилие потисна порива да се засмее на изражението ѝ. Облегна се назад и успя да запази лицето си сдържано, както и да добави със спокоен глас:

— Защо просто не го кажеш и да приключим с това?

Тя го изгледа. Можеше да забележи трупащото се в нея напрежение. Не можеше да устои на поканата му. Той се стегна, щом тя си пое дълбоко дъх сякаш щеше да му крещи. После обаче изненадващо го издиша. С тих, овладян глас, който все още леко потреперваше, каза:

— Не ми влиза в работата, сър.

— Сър. — Придържаше се към официалния тон и въпреки това напрежението ѝ вибрираше по него. Той нарочно му даде тласък, решен да изчисти нещата между тях.

— Вярвам, че току-що ти дадох разрешение. Нещо те притеснява. Какво? — Тя продължи да мълчи и той усети, че неговият гняв започва да нараства. — Говори! — сопна ѝ се той.

— Много добре, сър. — Тя изплю думите, а черните ѝ очи проблеснаха. — Намирам за трудно да изпълнявам задълженията си, когато капитанът ми очевидно няма никакво уважение към мен. Ти ме унизи пред екипажа, а после очакваш да следя за реда по време на вахтата си. Не е правилно и не е честно.

— Какво? — възмутено настоя той. Как можеше да говори подобни неща, след като я беше взел за помощник, бе ѝ доверил личните си планове, дори се бе посъветвал с нея за това какво беше най-добро за кораба? — Кога съм те „унизил пред екипажа“?

— По време на битката — каза през зъби тя. — Правех всичко по силите си да отблъсна качващите се на борда. Ти не само че се намеси и пое моята задача, но и ми каза „Назад. Пази се.“ — С разгарянето на гнева ѝ гласът ѝ се извисяваше. — Сякаш бях дете, което трябваше да предпазиш. Сякаш бях по-некомпетентна и от Клеф, когото държеше до себе си.

— Не е вярно! — защити се той, след което се спря, видял пристъпа на ярост, изписан на лицето ѝ. — Вярно ли е?

— Вярно е — отвърна му студено тя. — Попитай Клеф. Сигурна съм, че си спомня.

Той мълчеше. Не можеше да си спомни да е изричал подобни думи, но си спомняше как сърцето му се бе изпълнило със страх, когато бе видял Алтея насред битката. Беше ли казал подобно нещо? Сърцето му се сви от вина. В разгара на битката и хладния допир на страха… вероятно го беше казал. Представи си публичното оскърбление върху гордостта и увереността ѝ. Как бе могъл да ѝ каже подобно нещо по време на битка и да очаква от нея да опази самоуважението си? Заслужаваше гнева ѝ. Навлажни устни.

— Предполагам, че съм. Щом казваш, че съм, значи съм. Не беше правилно. Извинявай.

Той вдига очи към нея. Извинението му я беше шокирало. Очите ѝ бяха ококорени. Можеше да пропадне в дълбините им. Поклати леко глава и сви рамене. Тя продължаваше просто да го гледа в мълчание. Непринудената искреност на извинението му бе пропукала сдържаността му към нея. Той отчаяно се помъчи да запази контрола си.

— Силно вярвам в теб, Алтея. Ти си била до мен и заедно сме се изправяли пред вербовчици и змии… Заедно върнахме този проклет кораб във водата. Но по време на битката аз просто… — Гърлото го стегна. — Не мога да правя това — каза внезапно. — Не мога да продължавам повече така.

— Какво? — отвърна бавно тя сякаш не го беше чула правилно.

Той скочи на крака и се приведе над масата.

— Не мога да продължавам да се преструвам, че не те обичам. Не мога да се преструвам, че да те видя в опасност, не ме плаши до смърт.

Тя скочи на крака сякаш я беше заплашил. Извърна се от него, но две крачки го отведоха между нея и вратата. Тя стоеше като сърна, хваната на мушка.

— Поне ме изслушай — примоли се той. Думите се заизливаха от него. Не се замисляше колко глупаво щяха да ѝ прозвучат или че нямаше да може да си ги върне обратно. — Казваш, че не можеш да изпълняваш задълженията си без уважението ми. Не знаеш ли, че същото важи и за мен? По дяволите, един мъж трябва да вижда отражението си някъде, за да е сигурен, че е истински. Аз виждам себе си в твоето лице, в това как очите ти ме следват, когато съм се справил добре с нещо, в това как ми се подсмихваш, щом направя нещо глупаво, но накрая успея да го оправя, така че всичко да завърши добре. Когато ми отнемеш това, когато…

Тя просто стоеше там, стъписана и гледаща. Сърцето му се сви. Думите му излязоха като молба.

— Алтея, толкова съм самотен. Най-лошото е да знам, че независимо дали се провалим, или успеем, аз пак ще те загубя. Да знам, че всеки ден си тук, на същия кораб като мен, и да не мога да споделя дори една вечеря с теб, камо ли да докосна ръката ти, е достатъчно мъчение. Когато не искаш да ме погледнеш или да говориш с мен… Не мога да продължа с тази студенина между нас. Не мога.

Страните на Алтея бяха поруменели. Подгизналата ѝ от дъжда коса тъкмо бе започнала да съхне, като се измъкваше от опашката ѝ на къдрави кичури, които ограждаха лицето ѝ. За момент трябваше да затвори очи, за да преодолее сладката болка от копнежа си по нея. Думите ѝ успяха да достигнат до него.

— Един от нас трябва да е разумен. — Гласът ѝ беше скован. Стоеше точно пред него, нямаше дори ръка разстояние помежду им. Тя уви плътно ръце около себе си сякаш се страхуваше, че ще се разпадне. — Пусни ме да мина, Брашън. — Гласът ѝ беше спаднал до шепот.

Не можеше.

— Просто… остави ме да те прегърна. Само за момент и после ще те пусна — примоли се той, като напълно осъзнаваше, че лъже.

Той лъжеше, и двамата го знаеха. Само за момент нямаше да е достатъчно за никого от тях. Алтея дишаше тежко и щом мазолестата му длан докосна челюстта ѝ, тя се замая. Опря длан на гърдите му, колкото да се уравновеси, дори може би да го отблъсне, нищо повече. Не беше толкова глупава, че да допусне това, но кожата му беше топла под ризата и тя можеше да усети туптенето на сърцето му. Предателската ѝ ръка се вкопчи в плата и го придърпа по-близо. Той залитна напред, след което ръцете му се увиха около нея и я задържаха толкова здраво, че едва си поемаше дъх. Известно време не помръднаха. Тогава той въздъхна сякаш някаква болка в него се бе успокоила. Заговори нежно:

— О, Алтея. Защо всичко с нас трябва да е толкова сложно?

Дъхът му беше топъл върху главата ѝ, докато целуваше нежно косата ѝ. Изведнъж всичко ѝ се стори много просто. Той се приведе да целуне ухото и врата ѝ, но тя се извърна, за да пресрещне устните му със своите, и затвори очи. Нека се случи тогава.

Усети как извади ризата от панталоните ѝ. Кожата на ръцете му беше груба, но допирът му беше нежен, докато ръцете му се плъзгаха под ризата. Едната му ръка обгърна гърдата ѝ и се заигра с изпъкналото ѝ зърно. Тя не можеше да помръдне, а после можеше. Ръцете ѝ откриха ханша му и го притиснаха до нея.

Той прекрати целувката.

— Чакай — предупреди я. Пое си дъх. — Спри.

Беше се вразумил. Тя се олюля от разочарование, когато той се отдръпна от нея. Отиде до вратата. С треперещи ръце, той заключи. Върна се и хвана ръката ѝ. Целуна дланта ѝ, след което я пусна и застана мълчаливо, загледан надолу в нея. Чакаше. Тя реши. Взе ръцете му в своите и нежно го придърпа към леглото.

Янтар говореше унило и бавно.

— Не мисля, че разбираш напълно какво направи. Затова мога да ти простя. Но само този път. Парагон, трябва да научиш какво означава за един мъж да умре. Не мисля, че разбираш окончателността на постъпката си.

Бурният вятър биеше в нея, но тя стискаше перилата му и чакаше отговор. Той се опита да измисли нещо, което да я зарадва. Не искаше да е тъжна заради него. Мъката ѝ, когато го оставеше да я почувства, бе по-горестна от тази на всеки човек. Беше почти толкова нетърпима, колкото и неговата.

Парагон насочи всичките си сетива навътре, в търсене. Нещо се случваше. Нещо опасно, нещо плашещо. Беше го преживявал и преди и се стегна за сгърчващата агония и срама. Когато човеците се събираха по този начин, това винаги означаваше болка за по-слабия. Защо Брашън ѝ беше толкова ядосан? Защо тя го позволяваше, защо не се бореше? Нима беше толкова уплашена от него, че не можеше да се съпротивлява?

— Парагон. Слушаш ли ме?

— Не. — Той пое лек дъх през отворената си уста. Не разбираше. Мислеше си, че знае какво означава това. Ако Брашън не се опитваше да я накаже, ако не се опитваше да я подчини чрез болка, тогава защо го правеше? Защо Алтея го допускаше?

— Парагон?

— Шшт. — Стисна ръцете си в юмруци и ги притисна към гърдите си. Нямаше да крещи. Нямаше. Янтар му говореше, но той заглуши слуха си и включи останалите си сетива. Това не беше каквото си мислеше. Мислеше, че разбира хората и начините, по които се нараняваха, но това беше различно. Това беше нещо друго. Нещо, което почти можеше да си спомни. Плахо, той затвори очите, които вече не притежаваше. Остави мислите си да се носят и почувства в него да се реят древни спомени.

Алтея притискаше Брашън в обятията си и почувства как сърцето му бие в гърдите. Той дишаше тежко и облъхваше шията ѝ. Косата му се пилееше по лицето ѝ. Пръстите ѝ проследиха нежно дългия прорез на едва зарасналата рана върху ребрата му. Постави дланта си отгоре ѝ сякаш можеше да я изцели само с докосване. Въздъхна. Той миришеше добре — като морето и кораба, и като себе си. Докато го държеше в прегръдките си, държеше и всички тези неща вътре в себе си.

— Почти — прошепна тя. — Почти помислих, че летим.

Глава тринадесета

Оцеляване

— Мамо? Пристанището на Бингтаун вече се вижда.

Кефрия повдигна туптящата си глава от възглавницата. Силдин стоеше в рамката на вратата на малката каюта, която споделяха на Кендри. Не беше наистина заспала. Просто се бе свила около мъката си в опит да открие как да живее с нея. Погледна към сина си. Устните му бяха напукани, бузите и челото — зачервени и ожулени от вятъра. В очите му, от премеждията му в затрупания град насам, се бе появил отнесен поглед сякаш го бе изгубила, въпреки че стоеше пред нея. Силдин беше последното ѝ живо дете. Това трябваше да я е накарало отчаяно да иска да го обгрижва. Трябваше да желае да е до нея във всеки един миг. Вместо това то само бе принудило сърцето ѝ да изстине за него. По-добре да не го обича прекалено. Можеше да ѝ бъде отнет по всяко време, също като другите.

— Идваш ли да видиш? Изглежда много странно. — Силдин замлъкна. — Някои от хората на палубата плачат.

— Идвам — отвърна уморено. Беше време да се изправи пред реалността. През целия път дотук бе избягвала да говори със Силдин за това какво можеха да заварят. Измъкна краката си от леглото. Заоправя косата си, но после се отказа. Един шал щеше да я покрие. Намери един, все още мокър от последното ѝ излизане на палубата, заметна го около себе си и последва Силдин навън.

Денят беше сив, а дъждът непрестанен. Почувства, че така е правилно. Присъедини се към другите пътници, гледащи към Бингтаун. Никой не приказваше или сочеше — стояха загледани в мълчание. По лицата на някои се стичаха сълзи.

Пристанището на Бингтаун беше гробище. Мачтите на разрушените съдове се подаваха от водата. Кендри внимателно се придвижваше покрай потъналите кораби, насочил се не към обичайния док за живи кораби, а към друг, наскоро поправен. Чистата жълтеникава дървесина контрастираше непривично със сивото и черното от похабеността и обгарянето на останалите. На дока ги очакваха мъже, за да ги посрещнат. Поне се надяваше, че беше, за да ги посрещнат.

Силдин се облегна на нея. Тя разсеяно повдигна ръка и я сложи на рамото му. Цели участъци от града представляваха черни руини, а изгорелите скелети на сградите лъщяха под падащия дъжд. Момчето се притисна по-близо до нея.

— Баба добре ли е? — попита с приглушен глас.

— Не зная — изтощено отвърна тя. Толкова ѝ беше писнало да му казва, че не знае. Не знаеше дали баща му е жив. Не знаеше дали брат му е жив. Не знаеше какво се е случило с Малта. Кендри бе търсил надолу по Дъждовната река до устието и не бе открил нищо. Заради неистовото настояване на Рейн бяха обърнали и бяха търсили и нагоре по реката чак до Трехог. Не бяха открили никаква следа от малката лодка, която Рейн твърдеше, че е видял. Кефрия не го бе изричала гласно, но се чудеше дали Рейн не си я е въобразил. Може би толкова силно бе искал Малта да е жива, че беше заблудил сам себе си. Кефрия бе добре запозната с това.

В Трехог, на борда на Кендри се бе качила Яни Купрус. Преди да напуснат Дъждовния град, бяха изпратили птица до Бингтаун, която уведомяваше Съвета, че не са открили сатрапа, но продължават търсенето. Беше лъжлива надежда, но нито Кефрия, нито Рейн бяха готови да я загърбят.

По време на това последно пътуване надолу по Дъждовната река, Кефрия бе прекарала всяка вечер на палубата, взираща се сред падащия здрач. Всеки път се кълнеше, че е зърнала малка гребна лодка в реката. Веднъж бе видяла Малта да стои изправена в лодката, повдигнала едната си ръка в зов за помощ, но се бе оказало само дънер, откъснал се от крайбрежието, чиито корени се протягаха отчаяно нагоре, докато той отплаваше покрай тях.

Беше продължила с нощните си бдения на палубата дори след като Кендри бе оставил реката зад гърба си. Не можеше да разчита, че наблюдателят ще следи с майчин поглед. Снощи, през смразяващия пороен дъжд бе мернала калсидски кораб, който Кендри бе изпреварил с лекота. Плавателният калсидски съд беше сам, но по време на пътешествието им, наблюдателят беше забелязал и други — галери в групи от по две или три и два по-големи калсидски платнохода. Всички или бяха пренебрегнали Кендри, или го бяха подгонили чисто символично. Капитанът се бе почудил какво ли чакат. Към устието на реката ли напредваха? Или към Бингтаун? Бяха ли част от флота, който щеше да превземе Прокълнатите брегове? Рейн и Яни се бяха присъединили към безплодните дебати на капитана, но Кефрия не виждаше смисъл в предполагането.

Малта я нямаше. Кефрия не знаеше дали е умряла в погребания град, или е загинала в реката. Това, че никога нямаше да узнае, я разяждаше като язва. Щеше ли някога да разбере какво се е случило с Уинтроу и Кайл? Опита се да затаи надежда, че все още са живи, но не можа. Надеждата беше като планина с прекалено стръмни склонове, та да може да ги изкачи. Боеше се, че веднъж щом надеждата се окажеше напразна, тя щеше просто да пропадне в бездна от отчаяние. Вместо това живееше в изолация от всякакво чувство. Настоящето бе всичко, което имаше значение.

Рейн Купрус стоеше до майка си. Дъждът напояваше воала му. Понякога вятърът го подхващаше и той леко пошляпваше лицето му. Пред тях беше Бингтаун и беше понесъл точно толкова щети, колкото си бе представял от съобщенията, които вестоносните птици бяха донесли в Трехог. Опита се да открие чувство, което да подхожда на гледката, но нищо подобно не бе останало в него.

— По-лошо е, отколкото се страхувах — промълви майка му до него. — Как бих могла да искам помощ от бингтаунския Съвет, когато собственият им град е в хаос, а пристанището им е заплашвано от калсидски кораби?

Това се предполагаше да е част от мисията им тук. Яни Купрус често бе представлявала Дъждовните Търговци пред бингтаунските им родственици, но рядко по такъв жизненоважен повод. След като официално се извинеше на Съвета за злощастната загуба на сатрап Косго и съветничката му, щеше да помоли за съдействие на Дъждовните Търговци от Трехог. Разрушението на Стария град беше почти пълно. С много внимателна работа части от града можеха евентуално да бъдат отворени отново. Междувременно, Търговските семейства, които бяха разчитали на странните, чудни предмети, които изкопаваха от града, за търговията си, бяха оставени да мизерстват. Тези семейства бяха гръбнакът на Трехог. Без града на Древните, който да оплячкосват, нямаше друга икономическа причина, поради която Трехог да съществува. Макар че хората му събираха някои хранителни продукти от Дъждовната гора, те нямаха ниви, на които да отглеждат зърно, или пасбища за добитък. Винаги бяха търгували за храна, като се запасяваха с необходимото чрез Бингтаун. Спирането на търговията заради калсидците вече се усещаше в Трехог. А предвид наближаващата зима, ситуацията скоро щеше да стане отчайваща.

Рейн знаеше от какво майка му се боеше най-много. Тя вярваше, че тази най-скорошна катастрофа може да унищожи Дъждовния народ. Популацията им бе намаляла за последните две поколения. Дъждовните деца често бяха мъртвородени или умираха през първите няколко месеца. Дори оцелелите нямаха дълголетието на обикновените хора. Самият Рейн не очакваше да живее много след тридесетата си година. Това бе една от причините Дъждовните Търговци да търсеха толкова често спътници сред бингтаунските си роднини. Подобни бракове имаха по-голяма възможност да се окажат плодовити, а децата от тях — по-силни. През последните две поколения обаче роднините им от Бингтаун бяха станали по-малко склонни да идват в Дъждовните земи. Подаръците за семейството на бъдещия съпруг или съпруга бяха нараснали по големина, ценност и количество. Собственото му семейство беше доказателство с това, че бе готово да опрости дълга за един жив кораб само за да осигури булка за Рейн. След като Малта бе изгубена, Яни знаеше, че Рейн никога няма да се ожени, нито да осигури деца за семейство Купрус. Брачните подаръци щяха да са отишли на вятъра. В просешкото положение, в което бе изпаднал Трехог, другите Дъждовни семейства щяха да изнемогват да изхранват децата си, камо ли да преговарят за съпрузи. Дъждовният народ можеше да изчезне завинаги.

Затова Яни бе дошла в Бингтаун — за да обясни загубата на сатрапа и да помоли за помощ. Комбинацията от двете нанасяше дълбоко оскърбление върху гордостта ѝ. Рейн изпита съжаление към майка си, но приглушено от собствената му мъка. Загубата на сатрапа щеше да предизвика война, която можеше да доведе до пълното унищожение на Бингтаун. Старият град, който обичаше, беше разрушен. Но тези трагедии бледнееха пред агонията, причинена му от загубата на Малта.

Той беше предизвикал смъртта ѝ. Беше я довел в града си и така я бе поставил на пътя на смъртта ѝ. Единственото същество, което обвиняваше повече от себе си, беше Тинтаглия, драцената. Презираше се заради романтичния начин, по който бе гледал на нея. Беше вярвал, че притежава благородство и мъдрост, беше я удостоил със специални грижи и внимание, тъй като бе последната от вида си. В действителност тя беше неблагодарен, тесногръд и егоистичен звяр. Със сигурност щеше да успее да спаси Малта, ако си го беше поставила за цел.

За доброто на майка си, се опита да каже нещо позитивно.

— Като че ли някои от хората са започнали да строят отново — отбеляза.

— Да. Барикади — изтъкна тя, докато корабът наближаваше кея. Беше права. С натежало сърце Рейн забеляза, че мъжете на дока бяха добре въоръжени. Бяха Търговци, тъй като разпозна някои измежду тях, а и капитанът на Кендри вече крещеше поздрави насреща им.

Някой прочисти гърло. Той се обърна и видя увитата с шал Кефрия Вестрит до себе си. Очите ѝ шаваха между майка му и него.

— Не знам какво ще открия у дома — каза тихо, — но гостоприемството на дома Вестрит е на ваше разположение. — Усмихна се измъчено. — При условие че е все още там.

— Не бихме искали да се натрапваме — нежно я увери Яни. — Не се притеснявай за нас. Все някъде в Бингтаун трябва да е останала някоя странноприемница.

— Няма да е никакво натрапване — настоя Кефрия. — Сигурна съм, че със Силдин ще се радваме на компанията ви.

Рейн изведнъж разбра, че зад тази покана може би се криеше нещо повече от обикновено гостоприемство. Оповести го гласно.

— Може да не е безопасно да се върнете в дома си сами. Моля ви. Нека с майка ми уредим нещата си, след което ще ви придружим, за да се настаните.

— Всъщност ще съм ви много благодарна за това — смирено призна Кефрия.

След миг тишина, майката на Рейн въздъхна.

— Умът ми беше толкова зает със собствените ми тревоги, че не се спрях да се замисля какво ще означава това завръщане за вас… Знаех, че ще има тъга, но не обмислих опасността. Много нехайно от моя страна.

— Ти си имаш твои грижи — каза ѝ Кефрия.

— И все пак — тъжно отвърна Яни. — Честността трябва да замени всички учтивости за известно време. И не само между теб и мен. Всички Търговци трябва да бъдат открити, ако искаме изобщо някой да преживее ставащото. О, Са, погледнете пазара. Половината го няма!

Докато екипажът подготвяше кораба за акостиране, погледът на Рейн обходи събралите се да го посрещнат мъже и забеляза Граг Тенира. Не го беше виждал от нощта на летния бал. Силата на смесените чувства, които се надигнаха в него, го хвана неподготвен. Граг беше приятел, но ето че сега го свързваше със смъртта на Малта. Щеше ли смъртта ѝ да обгърне всеки ден от живота му в болка? Изглежда, беше така.

Корабът бе прихванат към дока и се свързваше с него чрез подвижно мостче. Веднага щом достъпът до кораба бе подсигурен, тълпата се втурна нагоре и хората започнаха да крещят въпросите си към капитана и екипажа. Рейн си проби път през напиращите хора. Майка му, Кефрия и Силдин го последваха. В мига, в който кракът му докосна кея, Граг пристъпи пред него.

— Рейн? — попита с нисък глас.

— Да — потвърди Рейн. Протегна ръката си, облечена в ръкавица, към Граг и той я пое, но я използва, за да го придърпа по-близо. Приближи глава до неговата и попита тревожно:

— Успяхте ли да намерите сатрапа?

Рейн успя да поклати глава. Граг се намръщи и заговори припряно.

— Елате с мен, всички. Очаква ме фургон. Бях изпратил едно момче да следи от носа за Кендри през последните три дни. Побързайте. Напоследък из Бингтаун се носят разни безумни слухове. Това място не е подходящо за никого от вас. — Той извади изпод наметалото си друго, само че работно и дрипаво. — Покрий Дъждовните си одеяния.

За момент Рейн замлъкна стъписан. След това разгърна наметалото и го заметна върху майка си, преди да я предаде на Граг. Хвана ръката на Кефрия, без да се церемони.

— Елате с нас бързо и тихо — прошепна ѝ. Видя как Кефрия стисна ръката на Силдин по-здраво. Момчето усети, че нещо не беше наред. Очите му се опулиха и то забърза заедно с тях. Всичкият им багаж бе оставен на кораба. Беше неизбежно.

Фургонът на Граг беше отворена каруца, по-подходяща за извозване на товар, отколкото на пътници. От нея се носеше една определена миризма на риба. Двама мускулести млади мъже се бяха излегнали отзад. Носеха работните дрехи на рибарите от Трите кораба. Рейн помогна на жените да се качат, а Граг скочи на седалката и пое юздите.

— Някъде там отзад има брезент. Ако го разгърнете над вас, донякъде ще ви предпази от дъжда.

— И ще ни прикрие — кисело отбеляза Яни, но помогна на Рейн да го развие и разстеле. Те се сгушиха под него. Придружителите им седяха на края на каруцата и полюшваха крака, докато Граг направляваше престарелия кон.

— Защо пристанището е толкова празно? — попита Рейн един от рибарите. — Къде са корабите на Бингтаун?

— На дъното или в преследване на калсидците. Вчера ни предизвикаха. Два кораба приближиха пристанището с три други, задържащи се недалеч от сушата. Офелия пое след тях, а другите ни кораби я последваха. Са, как побягнаха! Но не се съмнявам, че корабите ни са ги настигнали. Все още ги чакаме да се върнат.

Това се стори нередно на Рейн, но не можа да определи какво точно го смущаваше. Конят теглеше каруцата през Бингтаун и той успя да зърне града на пресекулки изпод плющящото платно. Имаше някаква търговия, но из града се носеше смутно усещане. Хората бързаха по задачите си или подозрително наблюдаваха преминаващата каруца. Вятърът довя прилепващата смрад на отлива и изгорени къщи. На Рейн му се стори, че са поели по заобиколен път към владението Тенира. На портала, въоръжени мъже махнаха на Граг да влезе, след което затвориха крилата зад каруцата. Докато Граг спираше коня, вратата се отвори широко. Нария Тенира и две от сестрите на Граг бяха сред изсипалите се от къщата посрещачи. Лицата им бяха разтревожени.

— Намери ли ги? Добре ли са? — настоя майката на Граг, докато Рейн отмяташе платното, което ги покриваше.

Тогава Силдин задрапа да излезе от каруцата, като крещеше:

— Бабо, бабо!

На стълбището пред имението Тенира Роника Вестрит разтвори широко обятия, за да посрещне внука си.

Сатрап Косго, наследникът на Перления трон и Повелителят на справедливостта, чоплеше гърдите си и издърпа дълъг, подобен на хартия тънък пласт белеща се кожа. Малта погледна встрани, за да се въздържи от гримасничене.

— Това е непоносимо! — за пореден път се оплака сатрапът. — Кожата ми е съсипана. Какво отвратително розово се показва отдолу! Външният ми вид никога няма да е така хубав като преди. — Той я погледна обвинително. — Поетът Манке веднъж сравни кожата на челото ми с белотата на перла. А сега съм обезобразен!

Малта усети как коляното на Кеки побутна кръста ѝ. Самата Кеки лежеше на сламеника си до леглото на сатрапа, а Малта бе клекнала на пода до нея. Това беше мястото ѝ в малката стая. Тя трепна при побутването по болящия я кръст, но разбра намека. Зарови из ума си, след което излъга.

— В Бингтаун има поверие, че ако жената си мие лицето веднъж годишно с вода от Дъждовната река, никога няма да остарее. Процедурата е неприятна, но се казва, че придава на кожата младоликост и красота.

Кеки въздъхна одобрително. Малта се беше справила добре. Косго веднага се ободри.

— Красотата си има цена, но аз никога не съм трепвал пред малко неудобство. Все пак се чудя какво се случи с кораба, към който трябваше да се присъединим при устието на реката. Уморих се от това поклащане насам-натам. Кораб с такива размери не е подходящ да плава в открити води.

Малта сведе поглед и запази мнението си относно невежеството му за себе си. Калсидците пътуваха с месеци в галерите си. Способността им да устоят на оскъдните дажби и да издържат трудностите на живота на борда на открит съд беше легендарна; на това се дължеше и репутацията им на моряци и мародери.

Преди няколко дни бяха напуснали устието на реката. Сатрапът беше ядосан, че главният кораб на калсидците не беше там, за да го качи на борда си. Малта бе изпитала горчиво разочарование, че устието не се пазеше от живи кораби. Крепеше я представата, че бингтаунски живи кораби щяха да спрат галерата и да я спасят. Отчаянието, което я заля, щом галерата продължи да плава свободно напред, бе непоносимо. Беше глупачка да мечтае за спасение. Подобни мисли само я правеха по-слаба. Тя гневно пречисти сърцето си от тях: никакъв жив кораб на пост, никакъв Рейн, който да я търси, въобще — никакви мечти. Никой нямаше да се появи като на магия и да я спаси. Предполагаше, че оцеляването ѝ е в нейните ръце. Предполагаше много неща, които не споделяше със сатрапа и Кеки. Едно от тях беше, че галерата беше в беда. Наистина се поклащаше и изхвърляше много повече вода, отколкото трябваше. Несъмнено Дъждовната река бе нанесла щети по катранените му прослойки и вероятно по дъските. След като напуснаха реката, капитанът ги бе насочил на север, към Калсид. Галерата се придържаше към крайбрежието. Ако се разпаднеше, поне щяха да имат възможността да достигнат брега живи. Тя отсъди, че капитанът бягаше към дома, и заложи, че ще пристигне там с непокътнат кораб и непредвиден товар.

— Вода — изграчи Кеки. Напоследък говореше рядко и въобще не се изправяше. Малта я поддържаше чиста, доколкото можеше, и уморено я чакаше да умре. Устата на съветничката бе осеяна с рани, които се пропукваха и кървяха, докато Малта придържаше чашата към устните ѝ. Кеки успя да преглътне. Малта попи оцветените в розово струйки, стекли се от ъгълчетата на устата ѝ. Беше изпила твърде много речна вода, за да оживее, но не достатъчно, че да я убие бързо. Вътрешностите на Кеки вероятно бяха разранени също като устата ѝ. Мисълта накара Малта да се присвие.

Въпреки болката и отпадналостта, съветничката бе удържала на думата си. Малта я бе поддържала жива и ги бяха спасили, така че сега Кеки правеше всичко по силите си да научи Малта как да оцелява. Вече говореше съвсем малко, но с побутвания и кратки звуци ѝ напомняше за по-ранния си съвет. Малта трябваше винаги да отвръща на оплакванията на сатрапа или като изтъква позитивната им страна, или с комплимент за това колко е смел, мъдър и силен да търпи подобни неща. Първоначално думите почти я бяха задавили, но наистина го отклоняваха от мрънкането. Щом трябваше да е затворена с него, беше най-добре да го държи благосклонен. Ценеше часовете след вечерята му, когато пушенето с капитана го караше да придремва и само да кима.

Други от нещата, които Кеки ѝ бе казала, бяха по-важни. Първият път, в който Малта отнесе кофата им за изпразване, моряците я освиркаха и затракаха със зъби към нея. На връщане един от мъжете ѝ препречи пътя. Тя сведе поглед и се опита да го заобиколи. С мазна усмивка обаче той се измести, за да ѝ попречи да избяга. Сърцето ѝ блъскаше в гърдите. Тя погледна встрани и отново се опита да го подмине, но той се протегна иззад нея, сграбчи и стисна грубо едната ѝ гърда.

Тя извика от болка и безпокойство. Той се изсмя и я дръпна към себе си, като я притисна толкова здраво, че тя едва дишаше. Свободната му ръка се провря под блузата ѝ и хвана другата ѝ гърда. Мазолести пръсти погалиха грубо голата ѝ кожа. Тя замръзна и замлъкна шокирано. Той намести тялото си по задните ѝ части. Другите мъже го гледаха с искрящи очи и знаещи усмивки. Когато той се протегна, за да повдигне полите ѝ, тя изведнъж успя да овладее мускулите си. Тежката дървена кофа бе все още в ръката ѝ. Тя се обърна, завъртя я с все сила и го удари по рамото. Останалите по дъното отпадъци изпръскаха лицето му. Той извика от отвращение и я пусна, въпреки подигравателното насърчаване от страна на другарите му. Тя се втурна към платнения им подслон и се хвърли вътре.

Сатрапът не беше там. Беше отишъл да вечеря с капитана. Унизена и ужасена, тя се сви на пода до спящата Кеки. Всяка преминаваща стъпка можеше да е на моряка, който идваше за нея. Тя се разтресе така силно, че чак зъбите ѝ затракаха. Кеки се събуди, видя треперещата в ъгъла Малта, стиснала кофа за вода като единственото си оръжие, и измъкна случилото се от нея. Докато ѝ разказваше задъхано, Кеки слушаше сериозно, след което поклати глава. Говореше с кратки фрази, за да пази устата и гърлото си.

— Това е лошо… за всички ни. Трябва да се боят… да те докоснат… без позволението на Косго. Но те не се боят. — Тя спря замислено. После пое дъх, събрала сили. — Не бива да те изнасилват. Ако го сторят… и Косго не ги предизвика… ще изгубят всякакво уважение… към всички ни.

— Не казвай на Косго. Ще го използва… за да те накара да се подчиняваш. Да те заплашва. — Тя вдиша болезнено. — Или ще те даде на тях… в замяна на услуга. Като Серила. — Нов дъх. — Трябва да те защитим… за да защитим всички нас. — Кеки заопипва на сляпо около себе си, след което взе един от парцалите, с които Малта почистваше кръвта от устата ѝ. — Вземи. Носи това… между краката си. Винаги. Ако някой мъж те докосне, кажи Фа-шеви кол. Означава „кървя“. Той ще спре… щом го чуе… или види това.

Кеки поиска вода и пи. Въздъхна и отново събра сили да говори.

— Калсидските мъже се боят от женското време на кървене. Казват… — Кеки пое дъх и успя да се усмихне с розовозъба усмивка, — че тогава женските части са им ядосани. И могат да поразят мъжките.

Малта бе удивена, че някой може да вярва подобно нещо. Погледна към нашарения с кръв парцал.

— Това са глупости.

Кеки сви болезнено рамене.

— Радвай се, че са глупави — посъветва я тя. — Запази думите. Те знаят, че не може винаги да кървиш. — Лицето и очите ѝ помръкнаха. — Ако не спре… не се бори. Само ще те нарани повече. — Изхриптя с нов дъх. — Ще те нараняват… докато не спреш да се бориш. За да те научат къде е мястото на една жена.

Този разговор се бе случил преди дни. Това бе последният път, в който Кеки ѝ бе проговорила повече от няколко думи. Жената отслабваше с всеки ден, а миризмата от раните ставаше все по-силна. Нямаше да живее още дълго. За нейно добро Малта се надяваше смъртта да дойде скоро, макар за собственото ѝ добро смъртта на Кеки да бе плашеща. Щом съветничката умреше, щеше да загуби единствения си съюзник.

На Малта ѝ беше дошло до гуша да живее в страх, но нямаше голям избор. Всяко решение, което вземеше, го вземаше в страх. В центъра на живота ѝ бе страхът ѝ. Вече не напускаше помещението им, освен ако Косго не ѝ наредеше пряко. Тогава отиваше припряно, връщаше се бързо и се опитваше да не среща ничий поглед. Мъжете все още свиркаха и тракаха със зъби, но не я притесняваха, докато изпразваше кофата за отпадъци.

— Ти глупава ли си, или просто мързелива? — високо настоя сатрапът.

Малта вдигна стреснато поглед към него. Мислите ѝ я бяха отнесли.

— Съжалявам — каза тя и се опита да придаде искреност на гласа си.

— Казах, че съм отегчен. Дори храната не е интересна. Няма вино. Няма нищо за пушене, освен когато съм на масата на капитана. Можеш ли да четеш? — Тя кимна учудено, при което той изкомандва: — Иди виж дали капитанът има някакви книги. Може да ми почетеш.

Устата ѝ пресъхна.

— Не мога да чета калсидски.

— Твърде невежа си за думи. Аз мога. Иди заеми една книга за мен.

Тя се опита да не допусне страх в гласа си.

— Но аз не говоря калсидски. Как да помоля за книга?

Той изсумтя с погнуса.

— Как е възможно родителите да оставят децата си да растат толкова невежи! Бингтаун не граничи ли с Калсид? Някой би си помислил, че поне ще знаеш езика на съседите си. Колко ужасно провинциално. Нищо чудно, че Бингтаун не се разбира с тях. — Той въздъхна тежко, като онеправдан човек. — Е, не мога сам да си я взема, предвид как се бели кожата ми. Можеш ли да запомниш няколко думи? Почукай на вратата, коленичи и се унижи, след което кажи Ла-ний-ра-ке-же-лой-ен.

Той избълва сричките на един дъх. Малта не можеше дори да каже къде свършва една дума и започва друга.

— Ла-ний-ра-ке-ен — опита тя.

— Не, глупачке. Ла-ний-ра-ке-же-лой-ен. А, и добави ре-кал накрая, за да не си помисли, че се държиш грубо. Бързичко сега, преди да го забравиш.

Тя го погледна. Ако се примолеше да не ходи, щеше да разбере, че я е страх, и да иска да узнае защо. Тя нямаше да му даде в ръцете оръжието, с което да я тормози. Събра кураж. Може би моряците нямаше да я закачат, щом очевидно се бе насочила към капитанската каюта. На обратния път щеше да носи книга. Може би това щеше да я предпази; те нямаше да искат да повредят собствеността на капитана си. Докато напускаше стаята, замърмори сричките, като си създаде песничка.

Трябваше да извърви цялата дължина на галерата между и над пейките на гребците. Свиркането и тракането на зъби я ужасяваха; тя знаеше, че изплашеното ѝ изражение само ги насърчаваше. Принуди се да продължи да повтаря сричките. Достигна вратата на капитана, без никой да ѝ посегне, почука и отчаяно се занадява да не го е направила твърде силно.

Отвърна ѝ мъжки глас, изпълнен с досада. Тя се примоли да ѝ беше позволил да влезе, отвори вратата и плахо надникна. Капитанът се беше изтегнал на койката си. Той се надигна на лакът и я загледа гневно.

— Ла-ний-ра-ке-же-лой-ен! — избълва тя. После, внезапно спомнила си инструкциите на сатрапа, падна на колене и сведе ниско глава. — Ре-кал — добави със закъснение.

Той ѝ отвърна нещо. Тя дръзна да вдигне поглед към него. Не беше мръднал от мястото си. Взираше се в нея, след което повтори същите думи по-силно. Тя погледна към пода и поклати глава, като се замоли той да осъзнае, че не разбира. Той стъпи на крака и тя се стегна. Осмели се да погледне към него. Той посочи вратата. Малта пристъпи към нея, излезе, изправи се на крака, поклони се ниско и я затвори.

Веднага щом се озова извън каютата, дюдюканията и потракването на зъби се поднови. Другият край на съда изглеждаше невъзможно далеч. Никога нямаше да стигне безопасно дотам. Обвила плътно ръце около себе си, Малта се затича. Почти бе стигнала края на гребните пейки, когато някой се протегна и сграбчи глезена ѝ. Тя падна тежко, като удари челото, лактите и коленете си в грубите дъски. Остана слисана за миг. Замаяно се извъртя по гръб и погледна нагоре към смеещия се млад мъж, който стоеше над нея. Беше красив, висок и рус като баща ѝ, с честни сини очи и отзивчива усмивка. Той наклони глава и ѝ каза нещо. Въпрос?

— Добре съм — отвърна тя. Той ѝ се усмихна. Облекчението ѝ беше толкова голямо, че тя почти му се усмихна в отговор. После той се наведе и повдигна полите ѝ отпред. Смъкна се на едно коляно, а ръцете му се заеха с колана му.

— Не! — извика бясно тя. Опита се да издрапа надалеч, но той сграбчи глезена ѝ и нехайно я дръпна обратно. Другите мъже се заизправяха, за да виждат по-добре. Мъжът се разголи пред Малта и думите на Кеки достигнаха отново до нея.

— Фа-шеви кол! — изтърси тя. — Фа-шеви кол! — Той изглеждаше стъписан. Тя приглади косата назад от лицето си. Изведнъж той се отдръпна ужасено и изрази удивено отвращение. Не я интересуваше. Беше проработило. Отдръпна се рязко от него, успя да се изправи и пробяга последните няколко крачки до подслона, хвърли се през платнената врата и се свлече на пода. Поемаше дъх през хлипове, лактите я щипеха. Примигна, за да отмести нещо влажно от окото си, след което го избърса. Кръв. Падането отново бе отворило раната ѝ.

Сатрапът дори не вдигна глава от възглавницата си.

— Къде ми е книгата? — настоя той.

Малта пое дъх.

— Не мисля, че има такива — успя да промълви. Спокойни думи. Стабилен глас. Не му позволявай да разбере колко си изплашена. — Изрекох думите, които ми каза. Той просто ми посочи вратата.

— Колко досадно. Боя се, че ще умра от скука на този кораб. Ела и ми разтрий краката. Може би ще се унеса. Със сигурност няма какво друго да се прави.

Нямам избор, каза си Малта. Сърцето ѝ все още биеше бясно в гърдите, устата ѝ беше толкова пресъхнала, че едва дишаше през нея. Нямаше друг избор, освен болезнена смърт. Лактите и коленете я щипеха, беше ги ожулила. Измъкна от дланта си една треска, след което прекоси малката стая, за да седне на пода до краката му. Той я погледна и дръпна краката си от допира ѝ.

— Какво ти има? Какво е това? — Той се взря в челото ѝ.

— Паднах и раната ми се отвори отново — отвърна просто. Повдигна ръка и предпазливо я докосна. Пръстите ѝ станаха лепкави от кръв и гъста бяла гной. Малта се взря в нея с ужас. Взе един от парцалите на Кеки и забърса чело. Не болеше много, но голяма част от течността напои парцала. Малта започна да се тресе, докато го оглеждаше. Какво беше това, какво означаваше?

Нямаше огледало, в което да се погледне. Беше избягвала да докосва белега на челото си. Не искаше да си напомня, че е там. Сега позволи на пръстите си да го проследят. Болеше, но не толкова, колкото предполагаше всичката кръв и гной. Накара се да го изследва. Беше дълъг като показалеца ѝ и изпъкваше в дебела подутина, широка колкото два от пръстите ѝ. Беше неравен, набразден и жилав, като края на пилешки кокал. По тялото ѝ премина тръпка. Искаше ѝ се да повърне. Повдигна лице към сатрапа.

— Как изглежда? — запита тихо.

Той като че ли не я чу.

— Не ме докосвай. Иди се почисти и превържи с нещо това. Пфу! Не мога да го гледам. Махни се.

Тя се извърна от него, сгъна наново парцала и го задържа върху челото си. Той стана тежък и влажен. По китката ѝ капеше розова течност надолу към лакътя. Не спираше. Премести се да седне до Кеки в търсене на някаква компания. Беше твърде изплашена, за да плаче.

— Ами ако умирам от това? — промълви тя. Кеки не отговори. Малта погледна към нея и остана загледана.

Съветничката беше мъртва.

На палубата отвън някакъв моряк извика нещо развълнувано. Други подеха вика му. Сатрапът внезапно се изправи в сламеника си.

— Кораба! Те приветстват кораба! Вероятно сега вече ще има прилична храна и вино. Малта, донеси ми… ох, сега пък какво ти е? — Той я погледна раздразнено, след което проследи погледа ѝ към трупа на Кеки. Въздъхна.

— Мъртва е, нали? — поклати тъжно глава. — Колко досадно.

Серила бе наредила да поднесат обяда в библиотеката. Тя седеше в нетърпеливо очакване, което нямаше нищо общо с глада. Татуираната прислужница, която постави обяда пред нея, се движеше със сдържана учтивост, която лазеше по нервите на Серила.

— Остави това — почти остро ѝ каза тя, когато жената започна да ѝ налива чай. — С останалото ще се справя и сама. Свободна си. Моля те запомни, че не бива да ме притесняват.

— Да, госпожо. — Търпеливата жена кимна с глава и се оттегли към вратата.

Серила се насили да стои мирно на масата, докато не чу как вратата се затваря плътно след нея. После стана бързо, прокрадна се през стаята и спусна резето. Някоя прислужница бе разтворила завесите към мокрия зимен ден отвън. Серила ги затвори и крадешком провери дали краищата се застъпват. След като се увери, че никой не може да влезе в стаята или да я шпионира, се върна на масата. Пренебрегна храната, взе салфетката и я разтръска с надежда.

Нищо не изпадна от нея.

Разочарованието я стегна в хватката си. Последният път бележката бе дискретно сгъната в салфетката. Нямаше представа как Мингсли е успял, но тя се надяваше, че отново ще се свърже с нея. Беше отговорила на предисловието му със собствена бележка, която — по негово предложение — бе оставила под една саксия в занемарената градина зад къщата. Бе проверила малко по-късно и бележката я нямаше. Досега трябваше да е изпратил отговор.

Освен ако не беше някакъв номер и бележката беше изпитание, измислено от Род. Той подозираше всичко и всички. Беше открил силата на жестокостта, която бързо го покваряваше. Не можеше да пази тайна и все пак обвиняваше всички около себе си, че са източникът на слуховете, които заразяваха и тормозеха Бингтаун. Хвалеше се пред нея какво се случваше с онези, които говореха срещу него, но никога не признаваше да има пряка връзка с това.

— Дуикър изяде боя заради наглостта си. Бе въздадена справедливост.

Може би смяташе, че подобни приказки ще я държат вързана за него. Само че имаше обратен ефект. Бе почувствала такъв хлад и отвращение, че сега бе готова да рискува всичко, за да се освободи от него.

Когато бе пристигнала първата бележка от Мингсли, предлагащ съюзничество, тя се беше шокирала от дързостта му. Бележката бе изпаднала от салфетката в скута ѝ, докато вечеряше с представителите на бингтаунския Съвет, но ако някой от тях бе спомогнал за предаването ѝ, Серила не забеляза никакъв признак за това. Трябваше да е някой от прислугата. Те бяха лесно подкупни за подобни задачи.

Беше се измъчвала дали да отговори. Цял ден ѝ бе необходим, докато се реши, и щом най-накрая седна да състави писмото си, се зачуди дали не беше твърде късно. Знаеше, че е било взето. Защо той не отговаряше?

Беше ли твърде консервативна в писмото си? Мингсли не беше. Уговорката, която така безцеремонно бе предложил, така я беше втрещила, че до края на вечерта едва бе могла да разговаря. Най-напред Мингсли обявяваше лоялността си към нея и сатрапа, когото тя представляваше. След това се впускаше в обвинения срещу онези, които не бяха толкова лоялни. Не пести думи в разкритието, че „Нови Търговци изменници“ бяха възнамерявали да отвлекат сатрапа от къщата на Давад и дори че бяха получили парична подкрепа от джамаилските благородници и калсидските наемници. Но планът се провалил. Калсидците, които нападнали Бингтаун, предали съюза в името на бързата печалба. Джамаилските благородници, които ги подкрепили, се бяха хвърлили в собствени граждански размирици.

Някои предателски глупаци твърдели, че заговорниците от Джамаилия ще вдигнат флота на помощ и отново ще наложат контрола си над Бингтаун. Мингсли смяташе това за малко вероятно. Традиционалистите в град Джамаилия били по-силни, отколкото заговорниците предполагали. Заговорът се провалил с гръм и трясък и в Бингтаун, и в Джамаилия, благодарение на нейната намеса. Всички чули как тя смело бе измъкнала сатрапа. Слуховете предполагали, че сатрапът се намира в безопасност, под закрилата на семейство Вестрит.

Във фино, сбито написано послание Мингсли продължаваше да твърди, че той и другите честни Нови Търговци са изключително нетърпеливи да изчистят имената си и да спасят инвестициите си в Бингтаун. Смелото ѝ обявление, че Давад Рестарт не е предател на сатрапство Джамаилия, ги разчувствало. Простата логика показвала, че ако Давад е бил невинен, то това се отнасяло и за бившите му търговски партньори. Тези честни, но недооценени Нови Търговци били нетърпеливи да преговарят за мир с бингтаунските Търговци и да заявят ясно верността си към сатрапството.

След това започна да преговаря. „Лоялните“ Нови Търговци искаха Серила да се застъпи за тях пред бингтаунския Съвет, като най-напред се отърве от „буйния, изцапал ръцете си с кръв“ Род Каерн. Само тогава щели да работят с нея. В замяна на тази жертва, Мингсли и другите лоялни търговци щели да я снабдят със списък на тези от Новите Търговци, които бяха заговорничели срещу сатрапа. Списъкът съдържал имената на високопоставени джамаилски заговорници, както и на замесените калсидски лордове. Подобен списък, бе отбелязал вече не така предпазливо, би струвал една немалка сума пари. Жена, разполагаща с такава информация, можело да живее добре и самостоятелно до края на живота си, независимо дали останеше в Бингтаун, или се върнеше в Джамаилия.

Някой бе информирал Мингсли много добре за нея.

Когато най-накрая отговори на писмото му, ответът ѝ беше сдържан. Не вмъкна никакъв поздрав, който да го споменава по име, нито се подписа със собственото си име. Равният лист хартия лаконично отбелязваше, че смята предложението за интересно и примамливо. Бе намекнала, че измежду „настоящите ѝ съюзници“ ще се намерят и други благоразположени към подобни преговори. Дали би желал да избере време и място за срещата?

Докато съставяше писмото, си бе наложила да мисли хладнокръвно. В този тип политика нямаше никаква истина и почти липсваше морал. Имаше само позьорство. Старият сатрап я бе научил на това. Сега тя се опитваше да приложи ясните му възгледи към тази ситуация. Мингсли беше замесен в заговора за отвличането на сатрапа. Твърде обстойните му познания го издаваха. Но нещата се бяха обърнали срещу него и сега той желаеше да смени позицията си. Ако можеше, щеше да му помогне. Това само щеше да ѝ е от полза, особено предвид че тя се опитваше да стори същото. Щеше да използва съдействието му като средство да си осигури правдоподобност пред Роника Вестрит и другите членове на Съвета, които мислеха като нея. Искаше ѝ се старицата все още да бе в къщата. Не че съжаляваше за предупреждението, което ѝ бе отправила и което ѝ бе позволило да избяга: като осуети плана на Род, най-накрая успя да събере малкото необходим ѝ кураж, за да вземе живота си отново в ръце. Щом настъпеше подходящият момент, можеше да уведоми Роника кой ѝ е помогнал. Серила се усмихна унило. Ако избереше, можеше да е като Мингсли — да пренареди всичко, което бе направила, за да се постави в по-добра светлина.

Точно сега Търговката щеше да ѝ е от полза. Оплетените нишки на обвинения и подозрения бяха трудни за проследяване. Толкова много се основаваше на това какво знае или подозира Мингсли. Роника бе имала дарба в разплитането на подобни неща.

И дарба да я накара да мисли. Думите ѝ продължаваха да се връщат при съветничката. Миналото ѝ можеше да я изгражда като характер, без да я държи в плен. Имаше време, в което възприемаше тези думи само по отношение на изнасилването си. Сега се облегна назад в стола си и отвори съзнанието си за по-широко тълкувание. Съветничка на сатрапа. Трябваше ли това да определя бъдещето ѝ? Или можеше да го остави настрана и да стане жена от Бингтаун, живееща самостоятелно?

— Не искам да те пришпорвам — извини се Граг, докато влизаше в стаята на Рейн с куп дрехи. Затвори вратата зад себе си с ритник. — Другите обаче са се събрали и ни чакат. Някои от тях са тук от рано сутринта. Колкото повече чакат, толкова по-нетърпеливи започват да стават. Донесох сухи дрехи. Някои от тях трябва да са ти по мярка. Твоите дрехи ми пасваха достатъчно добре, когато бях Дъждовник на бала. — Вероятно бе забелязал трепването на Рейн, защото незабавно добави: — Съжалявам. Така и нямах възможност да ти го кажа. Съжалявам за случилото се с каретата и съжалявам, че Малта беше ранена.

— Да. Е. Предполагам, че това вече е без значение за нея. — Рейн чу колко грубо прозвучаха думите му. — Съжалявам. Не мога… Не мога да говоря за това. — Опита се да се занимае с дрехите. Взе една риза с дълъг ръкав. Нямаше ръкавици; щеше да се наложи да използва мокрите. И мокрия воал също. Нямаше значение, нищо нямаше значение.

— Боя се, че ще трябва да говориш за това. — В гласа на Граг имаше искрено съжаление. — Връзките ти с Малта ти навлякоха всичко това на главата. Слухът, който се носи из града, е или че тя е отвлякла сатрапа от мястото, на което са го държали Дъждовните Търговци, или че е подпомогнала бягството му. Род Каерн разправя наляво и надясно, че вероятно го е предала на калсидците, предвид че тя самата е калсидка и…

— Млъкни! — Рейн пое дълбоко дъх. — Извини ме за момент — каза пресипнало. Въпреки воала, се извърна с гръб към Граг. Приведе глава и стисна юмруци в желание да задържи сълзите и гърлото му да не се стяга и да го задавя.

— Съжалявам — извини се отново Граг.

Рейн въздъхна.

— Не. Аз трябва да се извиня. Ти не знаеш, няма откъде да знаеш всичко, което преживях. Изненадан съм, че изобщо си чул нещо. Слушай. Малта е мъртва, сатрапът е мъртъв. — В него се надигна странен пристъп на смях. — Аз трябва да съм мъртъв. Чувствам се сякаш съм умрял. Но… не. Слушай. Малта влезе в затрупания град заради мен. Там имаше дракон. Драконът… се намираше в състояние между два живота. В ковчег или в нещо прилично на пашкул… Не знам как да го нарека. Драконът ме измъчваше, нахлуваше в сънищата ми, объркваше мислите ми. Малта знаеше. Искаше да го накара да спре.

— Дракон? — Тонът на Граг поставяше под въпрос както думата, така и здравия разум на Рейн.

— Знам, че звучи като измислица! — Рейн реагира на прекъсването с диво отрицание. — Не ми задавай въпроси и не бъди скептичен. Просто слушай. — Той набързо разказа всичко случило се онзи ден. В края на разказа си повдигна воала от очите си, за да се противопостави на удивения поглед на Граг. — Ако не ми вярваш, попитай Кендри. Корабът също видя дракона. Той… го промени. Оттогава е все мрачен, все търсещ одобрението и близостта на капитана си. Бяхме се притеснили за него.

Рейн продължи с по-мек глас.

— Повече не видях Малта. Мъртви са, Граг. Нямаше никакъв заговор да отвлекат сатрапа от Трехог. Само едно момиче, което се опитваше да преживее земетресението. Не успя. Претърсихме реката по цялата ѝ дължина, два пъти. Нямаше и следа от тях. Реката е разяла лодката и те са загинали във водата. Това е ужасяващ начин да се удавиш.

— В името на Са — потрепери Граг. — Прав си, Рейн, не знаех. Всичко, което сме чували в Бингтаун, са само слухове. Чухме, че сатрапът е изчезнал или е умрял по време на труса. После плъзна слух, че семейство Вестрит са го отвлекли, за да го продадат на калсидците или за да го оставят на Новите Търговци да го убият. Роника Вестрит се крие тук при нас. Каерн е оповестил, че трябва да бъде заловена и задържана. По всяко друго време щяхме да поощрим Роника да излезе пред Съвета и да настоява да я изслушат. Но напоследък бяха взети някои наказателни мерки спрямо хора, които Род Каерн обвини за предатели. Не знам защо съветничката му вярва толкова много. Това разединява бингтаунския Съвет, тъй като някои твърдят, че трябва да слушаме нея — като представител на сатрапа, докато с баща ми смятаме, че е време Бингтаун да вземе нещата в свои ръце.

Той пое дъх. Тихо, сякаш се боеше, че думите му ще наранят Рейн, добави:

— Род твърди, че Вестрит са заговорничили с калсидците. Казва, че може би живият им кораб никога не е бил пленяван от пирати и намеква, че Кайл Хейвън е бил част от „заговора“ и е отвел Вивачия нагоре по Дъждовната река, за да прибере сатрапа и Малта. Но тъй като много от нас разпознават лъжата в това, той запя друга песен и сега казва, че не е нужно да е жив кораб, може да е и калсидски.

— Род е глупак — намеси се Рейн. — Не знае за какво говори. Имало е кораби — и калсидски, и други, които са се опитвали да се качат нагоре по реката. Тя ги разяжда. Опитват всички трикове, които ние вече знаем, че не действат: мажат корпусите си с грес или с катран. Един от корабите дори беше покрит с плочки от печена глина. — Рейн поклати забулената си глава. — Всички погиват, някои бързо, други бавно. Още повече че, откакто всичко това започна, в устието на Дъждовната река патрулират живи кораби. Щяха да ги забележат.

Граг трепна.

— Имаш повече вяра в патрулите ни, отколкото аз. Имаше нападения на калсидски кораби. Ние ги прогонваме от пристанището и докато ни няма, идва нова вълна. Изненадан съм, че сте преминали покрай тях толкова безпроблемно.

Рейн сви рамене.

— Предполагам, че си прав. Когато Кендри напусна устието на реката, наоколо нямаше други живи кораби. Забелязахме обаче няколко калсидски съда по пътя си насам. Повечето стояха на значително разстояние — благодарение на твоята Офелия на живите кораби вече им се носи славата. Един калсидски кораб като че ли се поинтересува от нас снощи, но Кендри бързо го остави зад гърба си.

Между тях настъпи тишина. Рейн обърна гръб на Граг и свали мократа си риза. Докато навличаше сухата, Граг каза:

— Толкова много неща се случват, че не мога да осмисля всичко. Дракон? Някак ми е по-лесно да повярвам в него, отколкото, че Малта е мъртва. Когато си помисля за нея, я виждам така, както изглеждаше онази нощ на дансинга в прегръдките ти.

Рейн затвори очи. Малко, бяло, извърнато нагоре лице се взираше в него от малка лодка, носеща се надолу по реката.

— Завиждам ти — отвърна тихо.

— Ти си Търговката на Вестрит. Ти решаваш от името на семейството. Ако не желаеш да се замесваш в това, ще те разбера. Но що се отнася до мен, аз оставам тук. — Роника пое дъх. — Тук стоя единствено като себе си. Но знай, че ако решиш да се изправиш пред Съвета на Бингтаун, там също ще стоя до теб, Кефрия. Там ти ще трябва да представиш възгледите ни. Съветът няма да ми позволи да говоря относно смъртта на Давад. Със сигурност ще откажат да ме изслушат по този въпрос. Но ще стоя до теб, докато ти говориш. И ще приема последствията.

— И какво да кажа? — изморено настоя Кефрия. — Ако им кажа, че не знам какво се е случило с Малта, да не говорим за сатрапа, ще прозвучи като измама.

— Имаш и друга възможност. Двамата със Силдин можете да избягате от Бингтаун. Може би в Ингълби ще ви оставят за известно време на мира. Освен ако някой не реши да си спечели услуга от Серила и Каерн, като ви проследи дотам.

Кефрия подпря чело на ръцете си. Без да се тревожи как може да изглежда в очите на другите, тя опря лактите си на масата.

— В Бингтаун не е така. Няма да се стигне до това. — Изчака някой да се съгласи, но никой не продума. Повдигна глава и огледа мрачните лица, които стояха пред нея.

Твърде много се случваше твърде бързо. Бяха ѝ дали време да се изкъпе и сега бе облечена в чиста рокля, принадлежала на някоя от жените на семейство Тенира. Беше вечеряла скромно в стаята си, след което я бяха повикали долу на тази среща. Не бе имала много време с майка си.

— Малта е мъртва — беше ѝ казала, докато тя я прегръщаше за поздрав. Роника се бе стегнала в ръцете ѝ и бе затворила очи, а след като ги отвори отново, Кефрия бе видяла мъката в очите ѝ заради смъртта на своенравната ѝ внучка. Тя блестеше като лед, студена и неизменна, твърде силна за сълзи. Споделиха тъгата си за кратко и — странно, но това запълни голяма част от пропастта помежду им.

Но докато Кефрия искаше да се свие някъде, докато невероятната болка отминеше, майка ѝ настояваше да продължат да живеят. За нея това означаваше също да се бори — да се бори за Бингтаун и за бъдещето на Силдин. Роника я бе придружила до стаята ѝ и ѝ бе помогнала да се преоблече в сухи дрехи. През това време разказваше припряно за Бингтаун. Думите се бяха изнизали и минали покрай ушите на Кефрия: бингтаунският Съвет бе изгубил способността си да управлява. Род Каерн и шепа млади Търговци тероризирали семействата, които не били съгласни с идеите им. Имало нужда да се създаде нов управляващ организъм на Бингтаун, който да включва всички хора, живеещи тук. Последното, което Кефрия искаше или от което се нуждаеше в момента, беше урок по политика. Беше кимала вдървено, продължително, докато Роника не бе напуснала, за да се посъветва с Яни Купрус. Бе минало известно време в тишина и спокойствие. После Кефрия бе слязла, заедно със Силдин, за да намери тази смесена компания от хора в голямата зала на имението Тенира.

Беше странна среща около голямата маса на Нария Тенира. Семейство Тенира заемаше една част от столовете. До тях, в редица, бяха представителите на поне шест Търговски семейства. Кефрия позна Девуше и Риш; останалите не познаваше по име. Запознанството се бе изплъзнало от изморения ѝ ум. Две жени и един мъж с татуирани лица запълваха следващите столове, а до тях седяха четирима души, които, според облеклото им, бяха имигранти от Трите кораба. Рейн и Яни Купрус бяха следващите, а тримата останали Вестрит завършваха кръга. Кефрия беше от лявата страна на Нария Тенира. Търговката бе настояла Силдин да седне на масата и настоятелно го беше посъветвала да следи всичко внимателно.

— Решава се бъдещето ти, момче. Имаш право да бъдеш свидетел на това, което го определя.

Първоначално, Кефрия бе помислила, че Нария просто се опитва да го приобщи и да го увери, че все още е важен. Откакто напуснаха Трехог, Силдин бе станал отнесен и не се отделяше от нея. Изглеждаше много по-малък от момчето, привикнало толкова бързо към дървесния град. Сега се питаше дали думите на Търговката Тенира не бяха пророчески. Силдин седеше заслушан във всичко с необичайно съсредоточение. Кефрия погледна малкия си син, когато заключи:

— Твърде изморена съм, за да бягам повече. Трябва да посрещнем онова, което се задава.

— Трябва да направиш много повече от това да го посрещнеш — поправи я Нария. — Трябва да се изправиш срещу него. Половин Бингтаун е толкова зает да се гуши в руините, че не осъзнава до каква власт са се домогнали Серила и подлизуркото ѝ Каерн. Отбелязахме добро начало с възвръщането на реда. После обаче започнаха да се случват неща. Търговецът Дуикър свика среща. Чул слух, че Серила преговаря с Новите Търговци за мир, като напълно заобиколила Съвета на Бингтаун. Целият Съвет осъждаше това. Каерн отрече от името на Серила. Тогава разбрахме колко близки са станали. — Тя спря и си пое дъх. — По-късно Дуикър бе намерен така жестоко пребит, че не проговори нито веднъж, преди да умре. На друг представител на Съвета бе подпалена плевнята. И двата пъти бяха обвинени Нови Търговци или роби, но из града се носят други, по-мрачни слухове.

Заговори една робиня.

— Чувате как са засегнати бингтаунски Търговци. На семействата на Татуираните се случват още по-лоши неща — каза мрачно тя. — Хора биват пребивани само защото са излезли навън да обменят стока или да си купят храна. Семейства биват изгаряни. Обвинявани сме за всяко престъпление в Бингтаун, а не ни е позволено да докажем невинността си. Всички познават и се боят от Каерн и шайката му. Семействата на Новите Търговци, които не могат да се защитят, са нападани в домовете си. През нощта се палят пожари, а бягащите хора, дори децата, биват нападани от засада. Страхлив и подъл начин за водене на война. Не таим големи симпатии към Новите Търговци, които ни поробиха, но и не искаме да участваме в избиването на деца. — Тя срещна погледа на седящите около масата Търговци. — Ако Бингтаун не успее да спре Каерн и бандитите му скоро, ще изгубите всякаква възможност за съюз с Татуираните. Чуваме слухове, че бингтаунският Съвет подкрепя Каерн; че щом бингтаунските Търговци поемат отново пълната власт над града, ще бъдем извозени заедно с Новите Търговци, прогонени от Бингтаун обратно към робството.

Роника поклати глава.

— Превърнали сме се в призрачен град, контролиран от слухове. Последният е, че Серила е назначила Род за глава на нова бингтаунска Стража и че той е свикал тайна среща с останалите представители на Съвета. Довечера. Ако днес постигнем съгласие, всички ще присъстваме на нея, за да сложим край на тези глупости и да спрем жестокостите на Каерн. Кога тайните срещи са били част от управлението на Бингтаун?

Мъжът с рижавата брада от Трите кораба заговори:

— Всички действия на бингтаунския съвет са били тайна за нас.

Кефрия го погледна озадачено.

— Винаги е било така. Търговските работи са за Търговците — обясни тя просто.

Червендалестото му лице стана по-ярко.

— Но вие твърдите, че управлението на целия град е работа на Търговците. Именно това изтласква хората от Трите кораба към периферията и ни задържа там. — Той поклати глава. — Ако ни искате на ваша страна, тогава трябва да ни приемете сред вас. Не отвъд стена или на каишка.

Тя се взираше неразбиращо в него. Дълбоко безпокойство се надигаше в нея. Бингтаун, който познаваше, се рушеше и изглежда, присъстващите в стаята бяха решени да забързат процеса. Да не би майка ѝ и Яни Купрус да се бяха побъркали? Нима щяха да спасят Бингтаун, като го разрушат? Наистина ли обмисляха да поделят властта с бивши роби и рибари?

Яни Купрус заговори тихо.

— Знам, че приятелката ми Роника Вестрит споделя чувствата ви. Тя ми каза, че хората в Бингтаун, които имат сходни цели, трябва да се съюзят, независимо дали са Търговци, или не. — Тя спря и завъртя забуленото си лице, така че да огледа всички присъстващи на масата. — С голямо уважение към тук присъстващите и към възгледите на скъпи приятели, но не зная дали подобно нещо е възможно. Връзките между бингтаунските и Дъждовните Търговци са стари и подсигурени с кръв. — Нова пауза. Раменете ѝ се повдигнаха и смъкнаха в красноречиво свиване. — Как бихме могли да предложим тази преданост на други? Бихме ли могли да настояваме за такава в замяна? Вашите групи склонни ли са да изковат толкова здрава връзка и да се придържат към нея както ние досега, и не само да обвържат себе си, но и децата на децата на децата си?

— Зависи. — Спарс Келтър, сети се изведнъж Кефрия, бе името на брадатия мъж. Той погледна към робите на масата сякаш вече бяха обсъждали този въпрос. — Ние също ще отправим искания в замяна на нашата преданост. Ще взема направо да ги изложа. Те са прости и можете да кажете да или не. Ако отговорът ви е не, няма смисъл да хабя риболовния прилив тук.

Кефрия изведнъж си спомни собствения си баща и нежеланието му да хаби време с префърцунени думи.

Келтър почака и след като никой не му възрази, заговори:

— Земя за всички. Човек трябва да притежава земята, на която е домът му, и не говоря за парче от плажа, едва отбягващо досега на прилива. Народът на Трите кораба е морски народ. Не искаме нищо повече от място, достатъчно за прилична къща, малко земя, където някоя кокошка да има да дращи, да расте зеленина и да поправяме мрежите си. Но онези, които имат предпочитания към земеделие или животни, ще имат нужда от повече.

Погледът му продължаваше да обхожда събралите се, за да види как ще се възприеме казаното, когато една Татуирана жена проговори:

— Без робство — каза дрезгаво. — Нека Бингтаун се превърне в място, където робите могат да избягат, без да се боят, че ще бъдат върнати на господарите си. Без робство и земя за тези, които вече сме тук. — Жената се поколеба, след което продължи решително: — И всяко семейство получава право на глас в бингтаунския Съвет.

— Гласовете в Съвета винаги са вървели с притежанието на земя — отбеляза Нария Тенира.

— И докъде ни доведе това? Дотук, до тази каша. Когато Новите Търговци предявиха претенции към гласовете, защото притежаваха земя, закупена от финансово нестабилни Търговци, бяхме достатъчно глупави да им ги дадем. Ако не беше Съветът на Търговците, досега да управляват цял Бингтаун. — Тихият глас на Девуше някак успя да предотврати думите му да прозвучат обидно.

— И преди сме водили Съвета на Търговците отделно — предложи Кефрия. Тези хора я разколебаваха, но тя чувстваше, че трябва да запази нещо за Силдин. Не можеше просто да седи и да остави положението на бингтаунски Търговец да остане празна титла. — Не можем ли да го направим отново? Да имаме един Съвет, където да гласуват всички земевладелци, и отделен съвет, където да гласуват само бингтаунските Търговци?

Спарс Келтър скръсти ръце пред гърдите си. Жената до него така приличаше на него, че вероятно му беше роднина, реши Кефрия.

— Ако го направите, всички знаем у кого ще остане властта в действителност — каза тихо. — Без каишки. Справедливо вземане на решения в Бингтаун.

— Чухме исканията ви, но не и какво предлагате в замяна — рече друг Търговец. Кефрия се възхити на начина, по който избегна наблюдението на Келтър, макар в същото време да се зачуди какво всъщност правеха. Какъв беше смисълът да задават който и да е от тези въпроси? Никой тук нямаше властта да вземе обвързващо решение.

Отново заговори Спарс Келтър.

— Предлагаме честни ръце, здрави гърбове и познание, и искаме същото в замяна. Позволете ни да застанем рамо до рамо с вас, за да споделим работата по възстановяването на Бингтаун. Предлагаме помощта си в защитата му не само от пирати и калсидци, но и от самата Джамаилия, ако се наложи. Или мислите, че Перленият трон ще ви позволи да се изплъзнете от хватката му и няма да обели и дума, за да ви порицае?

Пълната картина на обсъжданото осени Кефрия.

— Говорим да отделим Бингтаун напълно от Джамаилия? Да станем самостоятелни, сами, между Джамаилия и Калсид?

— Защо не? — настоя Девуше. — Идеята е обсъждана и преди, Търговке Вестрит. Вашият баща често говореше поверително за нея. Няма да имаме по-добра възможност от тази. За добро или лошо, сатрапът е загинал. Перленият трон е празен. Птиците, които дойдоха от Джамаилия, донесоха вести за граждански размирици, бунтове сред джамаилската войска заради неплатени дългове, въстания на робите и дори Осъждане на държавата от страна на Храма на Са в Джамаилия. Сатрапството е прогнило. Открият ли, че сатрапът е мъртъв, тамошните благородници ще са твърде заети да се боричкат за власт в Джамаилия, за да ни обърнат някакво внимание. Никога не са се отнасяли с нас като с равни. Защо да не се откопчим сега и да направим от Бингтаун място, където всеки мъж да може да започне на чисто и всеки да е равен на другия?

— И всяка жена също. — Трябваше да е дъщеря на Спарс, помисли си Кефрия. Дори гласът ѝ наподобяваше неговия.

Девуше я погледна с изненада.

— Просто така се изразих, Еке — меко отвърна той.

— Както говориш, така започваш и да мислиш. — Тя повдигна брадичка. — Не съм тук просто като дъщеря на Спарс Келтър. Имам собствена лодка и мрежи. Ако този съюз се осъществи, ще искам земя за себе си. Хората на Трите кораба знаят, че е по-важно какво имаш в главата, отколкото между краката. Жените ни няма да се откажат от мястото си до мъжете само за да кажат, че са част от Бингтаун. Това също трябва да бъде ясно.

— Разбира се — ловко се застъпи за нея Граг Тенира. Той се усмихна топло към жената от Трите кораба и добави: — Огледай се наоколо и виж кой говори. Бингтаун има дългогодишна традиция от силни жени. Някои от най-силните седят тук днес. Тази традиция няма да се промени.

Еке Келтър се облегна назад в стола си. С лекота отвърна на усмивката на Граг.

— Просто исках да го чуя изречено на глас тук — потвърди тя. После кимна към Граг и Кефрия се запита дали двамата не се бяха уговорили. Дали Еке не бе изказала мнението си със знанието, че Граг Тенира ще застане на нейна страна? Броеше ли Граг и нея, Кефрия, като една от тези силни жени? Но макар това бързо да бе възбудило интереса ѝ, тя се поколеба. Пое дъх и огласи мислите си.

— Какво правим тук? Говорим за съглашения, но никой от нас няма властта да ги наложи на цял Бингтаун.

Собствената ѝ майка я опроверга.

— Имаме толкова власт, колкото и всеки друг в Бингтаун напоследък. Повече от Съвета на Търговците, тъй като ние не се боим да я използваме. Те не смеят да се срещнат без позволението на Серила. А тя не смее да го даде, без да се допита до Каерн. — Жената се усмихна мрачно на дъщеря си. — Ние сме повече от тези, които виждаш, Кефрия. Голяма част не могат да се съберат, защото се страхуват да не привлекат внимание. Един от представителите на Съвета е на наша страна; той ни каза за тайната среща. След тази вечер няма да се боим да се събираме открито. Силата ни идва от нашето разнообразие. Тези от нас, които са били направени роби, имат вътрешен поглед над Новите Търговци и техните притежания. Новите Търговци се надяват да отбраняват придобитото чрез хората, които са татуирали. Но дали Татуираните ще се бият за господарите си, след като бъдат освободени? Съмнявам се. Когато Новите Търговци бъдат лишени от робите си, числеността им ще намалее драстично. А и те не защитават дом и семейство като нас — техните домове и законните им семейства са в Джамаилия. На Прокълнатите брегове, да споделят рисковете на тукашния живот са довели своите любовници и копелета, а не законните си наследници. Предвид че в Джамаилия бушува гражданско недоволство, Новите Търговци няма да получат помощ оттам. Много от тях ще се втурнат обратно към Джамаилия, за да защитават тамошните си наследствени притежания.

— Пиратите също трябва да се вземат предвид. В крайна сметка Джамаилия може да изпрати армия срещу нас, за да ни подчини отново, само че първо ще трябва да си проправи път през Пиратските острови. От собствения си горчив опит знам колко мъчно е това пътуване в последно време.

— Да не би да казваш, че Новите Търговци не са заплаха за Бингтаун? — невярващо попита Яни Купрус.

Роника се усмихна горчиво.

— По-малка, отколкото някои биха искали да вярваме. Първата опасност идва от тези хора в града ни, които искат да покварят Търговците и начина ни на живот. Тази вечер ще ги надвием. След това истинската опасност ще дойде от обичайното място — Калсид. Докато Джамаилия води вътрешните си битки, а ние се гоним един друг по улиците с мечове, Калсид има възможността да нахлуе и да покори Бингтаун. — Погледът ѝ отново обгърна хората, седнали около масата. — Но ако се обединим, ще можем да ги отблъснем. Имаме търговски кораби, живи кораби и работещите съдове на семействата от Трите кораба. Познаваме нашите води по-добре от всеки друг.

— И все пак говориш за един град държава срещу цял Калсид. Вероятно и Джамаилия — каза друг от бингтаунските Търговци. — Може и да ги удържим за известно време, но в дългосрочен план могат да ни уморят от глад. Никога не сме си били напълно самодостатъчни. И трябва да разполагаме с пазари за обмен на стоките си. — Той поклати глава. — Трябва да запазим връзката си с Джамаилия дори това да означава да стигнем до компромис с Новите Търговци.

— Трябва да се направят някои компромиси с Новите Търговци, така е — съгласи се Роника. — Не всички биха си тръгнали просто така. Компромисите трябва да включват търговските спогодби с Джамаилия относно честен и свободен обмен на стоки. Но тези компромиси трябва да са по нашите условия, а не по техните. Никакви бирници. Никакви тарифи. — Погледът ѝ обходи масата в търсене на подкрепа.

— Да не се правят компромиси с Новите Търговци. Да се съюзим с тях. — Към Кефрия се насочиха учудени погледи. Едва можеше да повярва, че именно тя говори, но знаеше, че в думите ѝ има смисъл. — Трябва да ги поканим да застанат до нас довечера, когато нахълтаме на тайната среща на Серила и представителите на Съвета. — Пое си дъх и премина границата. — Помолете ги, смело, да прекъснат връзките си с Джамаилия, да застанат рамо до рамо с нас и да приемат начина ни на живот. Щом Бингтаун трябва да е единен, то трябва да е единен днес. Сега. Трябва да изпратим вест до приятеля на Давад… как му беше името? Мингсли. Изглеждаше, че има влияние сред тяхната общност. — Тя стегна гласа си. — Един обединен Бингтаун е единственият ни шанс срещу Калсид и Джамаилия. Други съюзници нямаме.

Мрачна тишина последва думите ѝ.

— Може би драцената ще ни помогне. — Пискливият тенор на Силдин беше стряскащ.

Всички очи се обърнаха към сина ѝ, който седеше изключително изправен на стола си. Очите му бяха широко отворени, но не гледаха към никого.

— Драцената може да ни предпази от Джамаилия и Калсид.

Настъпи смутена тишина. Най-накрая Рейн проговори с натежал от чувства глас:

— Драцената не я е грижа за нас, Силдин. Тя ни го показа, когато остави Малта да загине. Забрави я. Или по-скоро я помни с презрение.

— Какви са тези приказки за някакъв дракон? — настоя Спарс Келтър.

Нария отбеляза нежно:

— Младият Силдин е преживял много в последно време.

Момчето стегна челюсти.

— Не се съмнявайте в мен. Не се съмнявайте в нея. Бях носен в ноктите ѝ и гледах надолу към нашия свят. Знаете ли колко сме малки всъщност, колко са жалки дори най-големите ни сгради? Почувствах как бие сърцето ѝ. Когато ме докосна, осъзнах, че може да има и нещо отвъд доброто и злото. Тя… е над всичко. — Той се взираше невиждащо. — В сънищата ми летя с нея.

Тишина последва думите му. Възрастните размениха погледи, някои развеселени, някои изпълнени със съжаление, някои раздразнени от подобно прекъсване на делата им. Кефрия почувства жегване, че се отнасяха така към сина ѝ. Не беше ли преживял достатъчно?

— Драконът е истински — заяви тя. — Всички го видяхме. И съм съгласна със Силдин. Той може да промени всичко. — Думите ѝ ги шокираха, но си заслужаваше заради погледа, който ѝ отправи Силдин. Не можеше да си спомни кога за последно синът ѝ я бе гледал с така искрящи очи.

— Не се съмнявам, че драконът е истински — бързо се намеси Спарс. — Самият аз видях няколко преди няколко години, когато плавах далеч на север. Те прелетяха над нас, блестящи като бижута на слънцето. Бъкип ги събра срещу чуждоземците.

— Пак старата песен — промърмори някой и Спарс се намръщи към него.

— Този дракон е последният от вида си. Тя се излюпи в разпадащите се руини на Стария град точно преди блатото да ни залее — оповести Рейн. — Но тя не е наш съюзник. Тя е вероломно и егоистично създание.

Кефрия огледа кръга от лица. Неверието пламтеше ярко. С поруменяло лице, Еке Келтър предложи:

— Може би трябва да се върнем на темата за Новите Търговци.

Баща ѝ плесна по масата с разтворена длан.

— Не. Сега разбирам, че трябва да чуя цялата история за случилото се в Дъждовните земи. Твърде дълго ни държаха в неведение относно случващото се нагоре по тази река. Нека това бъде първият знак на откритост от страна на бингтаунските Търговци към новите им съюзници. Искам подробно описание на тази драконова история и това как са загинали Малта Вестрит и сатрапът.

Настъпи тягостна тишина. Единствено извръщането на забулените глави издаваше, че Рейн и майка му се съветваха. Всички други Търговци на масата запазиха мълчанието на предците си. Кефрия знаеше, че това е грешка. Но не можеше да го промени. Дъждовните земи трябваше да решат дали да се разкрият, или да останат скрити. Рейн се облегна назад. Скръсти ръце пред гърдите си.

— Добре тогава — тежко заяви Спарс Келтър. Постави широките си, почервенели от работа ръце на масата и избута стола си, за да стане.

Силдин погледна към Кефрия, стисна я кратко за ръката и ненадейно се изправи до стола си. Това не го направи много по-висок, но изражението на лицето му настояваше за признание.

— Всичко започна — изписка детският глас на Силдин, — когато казах на Малта, че знам таен вход към Стария град.

Всички погледи се извърнаха към момчето. То срещна удивения поглед на Спарс Келтър.

— Историята е моя, колкото и на всеки друг. Бингтаунските и Дъждовните Търговци са роднини. А и аз бях там. — С погледа, който хвърли на Рейн, той му се опълчваше. — Тя е толкова мой дракон, колко и твой. Ти може и да си ѝ обърнал гръб, но аз не съм. Тя спаси живота ни. — Той си пое дъх. — Време е да споделим тайните си, за да можем всички да оцелеем. — Погледът на момчето обходи събраните около масата.

С внезапно движение Рейн отметна воала си. Свали и качулката, като разтърси свободно тъмната си къдрава коса. Погледна с блестящите си медни очи всяко лице на масата, като ги предизвикваше да се взрат в люспите, които очертаваха устните и веждите му, както и изпъкналата нацепена кожа, очертаваща челото му. Когато очите му достигнаха Силдин, в тях се четеше уважение.

— Започна много преди спомена на младия ми родственик — каза тихо. — Предполагам, че съм бил някъде на половината на годините на Силдин, когато баща ми за първи път ме заведе в стаята на драцената, дълбоко под земята.

Глава четиринадесета

Заграба

— Просто не съм сигурен. — Брашън стоеше на бака до нея. Мъглата на късната вечер навлажняваше косата му, като я накъдряше, и проблясваше на сребристи мъниста върху палтото му. — Сега всичко изглежда различно. Не е само мъглата, а и нивото на водата, растителността, крайбрежната линия. Всичко е различно от онова, което помня. — Ръцете му бяха подпрени на парапета, на един дъх от нейните. Алтея се гордееше, че може да устои на изкушението да го докосне.

— Можем просто да изчакаме тук. — Тя говореше тихо, но гласът ѝ се носеше непривично сред мъглата. — Да изчакаме друг кораб да влезе или да излезе.

Брашън поклати бавно глава.

— Не искам да ни предизвикат или да ни вземат на абордаж. Това така или иначе може да ни се случи, щом стигнем Заграба, но не искам да изглежда сякаш се размотавам наоколо. Ще влезем наперени и все едно всичко ни е познато, ще отплаваме дотам и ще пуснем котва в Заграба, убедени, че ни очаква топло посрещане. Ако им заприличам леко на самохвалко и глупак, ще свалят гарда си по-бързо. — Усмихна ѝ се накриво сред падащия мрак. — Не би трябвало да ми коства големи усилия да оставя подобно впечатление у тях.

Бяха закотвени край бреговата линия, формирана от блато и дървета. Зимните дъждове бяха напълнили реките и потоците на региона до преливане. При прилив солената и речната вода се смесваха във възсолените тресавища. На фона на здрача и живите, и мъртвите дървета надзъртаха от плавно диплещата се мъгла. От време на време в нея се появяваха пролуки, които разкриваха плътни стени от дървета, овързани с висящи увивни растения и покрити със завеса от мъх. Дъждовната гора се спускаше до самата водна граница. След усърдно наблюдение, Брашън и Алтея бяха забелязали няколко възможни отвора, всеки от които можеше да бъде тясното устие на виещата се река, водеща към бавнотечащата лагуна, която гледаше към Заграба.

За пореден път Брашън примижа към одрипавелия къс платно в ръката си. Той представляваше оригиналната му скица, съставена набързо, докато беше помощник на Пролетна вечер.

— Мисля, че това е било предназначено да обозначи група водорасли, които по време на отлив се показват над водата. — Той отново огледа заобикалящата го среда. — Просто не знам — призна тихо.

— Избери някой — предложи Алтея. — Най-лошото, което може да стане, е да загубим време.

— Най-доброто, което може да стане, е да загубим време — поправи я Брашън. — Най-лошото е значително по-лошо. Може да затънем в тинестото дъно на някой тесен пролив и течението да ни приклещи там. — Пое си дълбоко дъх. — Но предполагам, че ще избера нещо и ще поемем риска.

Корабът беше много тих. По заповед на Брашън екипажът ходеше внимателно и разговаряше само чрез шептене. Не бяха окачени никакви светлини. Дори корабът се опитваше да приглуши малките шумове на дъсченото си тяло. Всички платна бяха събрани и подсигурени. Звукът се носеше твърде свободно сред тази мъгла. Искаше му се да може да чуе, ако от нея ги приближеше друг кораб. Янтар се промъкна горе, за да застане тихо до тях.

— Ако имаме късмет, част от мъглата ще се разсее на сутринта — отбеляза с надежда Алтея.

— Със същия успех може и да ни обгърне по-плътно — отвърна Брашън. — Но ще изчакаме да видим какво ще ни предложи дневната светлина, преди да опитаме. Ето там. — Той посочи и Алтея последва посоката на ръката му. — Мисля, че това е пролуката. Ще я пробваме по изгрев.

— Не си сигурен? — прошепна с тих ужас Янтар.

— Ако Заграба беше лесна за откриване, нямаше да оцелява като пиратско укрепление през всички тези години — изтъкна Брашън. — Цялата уловка на мястото е, че ако не знаеш, че е там, никога няма да се сетиш да го потърсиш.

— Може би — колебливо поде Янтар. — Може би някой от бившите роби може да помогне. Те дойдоха от Пиратските острови…

Брашън поклати глава.

— Питах. Всички заявиха, че са в пълно неведение относно Заграба и отрекоха някога да са пиратствали. Питай който и да е от тях. Били синове на избягали роби, които се установили на Пиратските острови, за да започнат нов живот. Калсидски или джамаилски похитители на роби ги заловили и те били татуирани и продадени в Джамаилия. Оттам били отведени в Бингтаун.

— Толкова ли е трудно за вярване? — попита го Янтар.

— Не — с лекота отвърна Брашън. — Но едно момче почти винаги добива основно познание за града, в който е израснало. Тези мъже проповядват твърде голямо невежество относно всичко, за да вярвам в историите им.

— Те са добри моряци — добави Алтея. — Очаквах неприятности, когато бяха преместени в моята вахта, но нямаше такива. Те предпочитаха да се държат настрана, но аз не го позволих и те не възразиха. Залавят се усърдно за работа точно както когато се качиха за първи път на борда, за да работят тайно. Мисля, че Харг негодува заради загубата на част от властта си над останалите. Под мое командване всички са просто моряци наравно с останалите. Но са добри моряци… твърде добри, за да се вярва, че това е първото им плаване.

Янтар въздъхна.

— Признавам, че когато предложих да ги вземем на борда и да им позволим да заменят труда си за възможността да се върнат по домовете си, не предполагах, че може да имат противоречия относно верността си. Сега изглежда очевидно.

— Заслепена от възможността да направиш добро на някого — усмихна се Алтея и приятелски побутна Янтар. Жената ѝ отвърна със знаеща усмивка. Алтея почувства моментно неудобство.

— Смея ли да попитам дали Лавой би могъл да ни помогне с това? — меко продължи Янтар.

Брашън не отговори и Алтея поклати глава.

— Картите на Брашън са всичко, с което разполагаме. Предвид смяната на сезоните и постоянните промени в самите острови, става малко сложно.

— Понякога се чудя дали изобщо гледам правилния отрязък блато — кисело се намеси Брашън. — Може въобще да не е тази река.

— Правилният отрязък е. — Дълбокият глас на Парагон беше много тих и звучеше по-скоро като музика, отколкото като говорене. — Дори устието на реката е правилното. Което можех да ви кажа преди часове, ако някой си беше направил труда да ме попита.

Тримата човеци стояха напълно неподвижно сякаш ако мръднеха или проговореха, щяха да развалят някаква магия. В ума на Алтея проблесна подозрение, което винаги бе таяла в себе си.

— Права си, Алтея — отговори корабът на негласните ѝ мисли. — Бил съм тук и преди. Влизал съм и съм излизал достатъчно често от Заграба, за да мога да доплавам дотам и в най-тъмната нощ, при всякакво течение. — Дълбокият му смях завибрира по целия бак. — Тъй като загубих очите си много преди да се придвижа нагоре по реката, няма значение какво виждам или не виждам.

Янтар се осмели да заговори на глас.

— Откъде знаеш къде сме? Винаги си казвал, че се боиш да плаваш в открито море на сляпо. Защо сега си толкова безстрашен?

Той се изкиска доволно.

— Има голяма разлика между необятното открито море и устието на река. Има много други сетива, освен зрението. Не можете ли да помиришете смрадта на Заграба? Дървените им огнища, външните им клозети, костната яма, където изгарят мъртвите си? Онова, което не достига до мен по въздуха, ми го носи реката. Горчивият вкус на Заграба се носи по нея. С всяка фибра на дъските си вкусвам водата от лагуната — гъста и зелена. Така и не я забравих. Мазна е точно толкова, колкото и когато там управляваше Игрот.

— Можеш да ни отведеш до там, дори и в най-тъмната нощ? — предпазливо попита Брашън.

— Това казах. Да.

Алтея чакаше. Да се довери на Парагон или да се страхува от него. Да постави живота на всички им под негова грижа или да изчакат изгрева и да си проправят път нагоре по обгърнатата в мъгла река… Усети, че в думите на кораба се крие изпитание. Изведнъж се почувства доволна, че Брашън беше капитанът. Това не беше решение, което би искала да вземе.

Вече беше толкова тъмно, че едва различаваше профила на Брашън. Видя как раменете му се повдигнаха, щом си пое дъх.

— Ще ни отведеш ли там, Парагон?

— Да.

Работеха на тъмно, без фенери, опъваха платната и вдигаха котвата му. Доставяше му удоволствие да си ги представя как се щурат в мрака, невиждащи като него. Работеха с брашпила, без да говорят, като единствените звуци идваха от въртенето на механизма и подрънкването на веригата. Той разтвори сетивата си за нощта.

— Дясно на борд. Съвсем леко — каза тихо, когато вдигнаха платната му и вятърът го побутна. Чу как командата се предава с шепот по протежението на палубата му.

Брашън беше на руля. Беше добре да разполага със стабилните му ръце. Още по-добре беше той да е този, който решава как да плава, и да усеща как моряците скачат да изпълнят заповедите му. Нека разберат какво е да оставиш живота си в ръцете на този, от когото се боиш. А те всички се бояха от него, дори Лавой. Помощникът говореше с красиви думи за приятелства, простиращи се отвъд времето и вида, но в действителност се боеше от кораба много повече от всеки друг на борда.

И трябваше да се боят, помисли си Парагон със задоволство. Ако познаваха истинската му природа, щяха да се напикаят от страх. Щяха да се хвърлят с писъци в дълбините и да сметнат това за милостива смърт. Парагон повдигна високо ръце и разпери пръстите си. Беше жалко подобие как този влажен вятър прелиташе покрай ръцете му, докато платната му го тласкаха към устието на реката, но беше достатъчно, за да може душата му да издържи. Нямаше очи, нямаше крила, но душата му все още си беше душа на дракон.

— Красива е — каза му Янтар.

Той се стъписа. Макар да беше от дълго време на борда, понякога все още беше прозрачна за него. Тя бе единствената, чийто страх към него не можеше да усети. Понякога улавяше емоциите ѝ, но никога мислите, а когато доловеше оттенък от чувствата ѝ, подозираше, че е защото тя му бе позволила. В резултат на това, думите ѝ го объркваха повече от тези на другите. Тя бе единствената, която можеше да го излъже. Сега лъжеше ли?

— Коя е красива? — запита тихо. Тя не отговори. Парагон насочи вниманието си към належащата задача. Брашън искаше от него да ги заведе нагоре по реката колкото се може по-безшумно. Искаше Заграба да се събуди с гледката на акостиралия в пристанището кораб. Идеята му харесваше. Нека се пулят и крещят, щом видят, че се е завърнал от света на мъртвите. Ако сред тях въобще имаше такива, които да си го спомнят.

— Нощта е красива — каза най-сетне Янтар. — И ние сме красиви в нощта. Някъде над нас има луна. Тя кара мъглата да свети в сребристо. Тук-таме очите ми откриват късчета от теб. Редица сребърни капчици, които висят от здраво опънато въже. Или мъглата се отдръпва за миг и луната огрява пътя ни нагоре по реката. Движиш се толкова леко и плавно. Слушай. Това е водата, която се удря в носа ти — мърка като котка, а вятърът ни изпровожда с шепот. Реката е толкова тясна тук. Сякаш прорязваме пътя си през гората, разделяме дърветата, за да ни позволят да преминем. Вятърът, който ни тласка напред, раздвижва и листата на дърветата. Мина толкова време, откакто за последно чух вятъра сред дърветата и долавях мириса на земята. То е като да си в сребърен сън на магически кораб.

Парагон установи, че се усмихва.

— Аз съм магически кораб.

— Знам. О, знам чудесно какво чудо си ти. В нощ като тази, движещ се пъргаво и тихо в мрака, почти усещам сякаш можеш да разгърнеш криле и да ни понесеш в самите небеса. Не го ли усещаш, Парагон?

Разбира се, че усещаше. Притеснителната част беше, че тя също го усеща и го облече в думи. Той не говореше за това.

— Това, което усещам, е, че проливът е по-дълбок отдясно. Насочете ме плавно натам, съвсем леко. Ще ви кажа кога.

Лавой се качи на палубата. Парагон усети, че крачи назад, към мястото, където Брашън държеше руля. В походката му личаха гняв и агресия. Тази нощ ли щеше да се случи? Парагон се зачуди и почувства как го обхваща вълнение. Може би тази вечер двамата мъжкари щяха да се предизвикат, щяха да се обикалят и след това да нападнат, разменяйки си удари, докато един от тях не бъдеше повален и не прокървеше. Той се насили да чуе какво ще каже Лавой.

Но Брашън заговори пръв. Тихият му, дълбок глас се понесе студен през дървото на Парагон.

— Какво те води на палубата, Лавой?

Парагон почувства колебанието на Лавой. Страх, несигурност или просто стратегия. Не можеше да определи ясно.

— Очаквах, че цяла нощ ще сме закотвени. Движението ме събуди.

— И сега, след като видя какво става?

— Това е лудост. Можем да попаднем на суша всеки момент и тогава ще сме лесна плячка за всеки, който се натъкне на нас. Трябва да пуснем котва сега, ако можем да го направим безопасно, и да изчакаме сутринта.

В гласа на Брашън се прокрадна нотка на веселие.

— Нямаш ли вяра в кораба ни и неговите насоки, Лавой?

Помощникът снижи дълбокия си глас до шепот и изсъска в отговор. Парагон почувства тръпка на гняв. Лавой не шепнеше за доброто на Брашън. Шепнеше, защото не искаше Парагон да научи истинското му мнение.

За разлика от него, Брашън говореше отчетливо. Знаеше ли, че Парагон ще чуе всяка дума?

— Не съм съгласен, Лавой. Да, вярвам му с цената на живота си. Както правя всеки ден, откакто пътешествието ни започна. Някои приятелства се простират отвъд лудостта или здравия разум. Сега, след като изрази мнението си относно преценката на капитана си и надеждността на кораба си, предлагам да се върнеш в койката си, докато не дойде реда на твоята вахта. Имам някои специални задължения за теб утре. Може да се окажат доста изморителни. Лека нощ.

Лавой се застоя за още пет вдишвания. Парагон можеше да си представи как стояха, оголили зъби, с леко повдигнати криле, дългите, мощни вратове извити за удар. Но този път предизвикващият извърна очи, наведе глава и сниши криле. Той бавно се отдалечи, с което изразяваше — но без особено желание, раболепието си. Доминиращият мъжкар наблюдаваше оттеглянето му. Дали очите на Брашън искряха и се въртяха в тържество? И знаеше ли, че предизвикателството не беше уредено, а само отложено?

Пуснаха котва много преди изгрев. Дрънченето на веригата бе най-силният шум, който бяха издали, откакто напуснаха устието на реката. Бяха навлезли плавно в стоянката на пристанището, не твърде близо до трите кораба, които бяха закотвени там. На борда на другите съдове цареше тишина. Горко им на онези, които бяха оставени да наблюдават — утре със сигурност щяха да бъдат наказани. Брашън бе изпратил екипажа долу, с изключение на внимателно подбрана котвена вахта. След това бе наредил на втория си помощник да се присъедини към него на задната палуба.

Брашън стоеше край перилата и гледаше към светлините на Заграба. Те блещукаха като жълти очи през мъглата, намигащи и проблясващи през нейните разместващи се дипли. Една го озадачаваше — единствена светлина, по-ярка и много по-нависоко от останалите. Да не би някой да беше забравил горящ фенер на върха на някое дърво? В това нямаше смисъл, затова той го пропъди от съзнанието си. Най-вероятно мистерията щеше да се разреши под светлината на изгрева. Останалите разпръснати светлини не съвпадаха съвсем точно със спомените му от града, но несъмнено мъглата имаше нещо общо с това. Заграба, отново. Шумният малък град никога не спеше. Мъглата донасяше странни откъслеци от изопачени звуци до ушите му. Весели крясъци, част от пиянска песен, кучешки лай. Брашън се прозя. Зачуди се дали смее да пробва да поспи няколко часа, преди изгревът да разкрие Парагон и екипажа му на Заграба.

Зад него леко затупаха боси крака.

— Няма я — разочаровано прошепна Алтея. — Поне не я забелязах никъде на пристанището…

— Не. Не мисля, че Вивачия е закотвена тук тази вечер. Това би означавало да си насилваме късмета. Но беше тук последният път, когато и аз бях, така че мисля, че е твърде възможно отново да дойде. Търпение. — Той се обърна към нея. Осмели се да хване ръката ѝ сред прикритието на мъглата и да я придърпа към себе си. — Ти как си го представяше? Че ще я намерим тук, тази вечер и някак ще успеем да я отмъкнем без бой?

— Детски мечти — призна Алтея. Тя опря за миг чело в рамото му. Така силно му се искаше да я вземе в обятията си и да я задържи там…

— Наречи ме дете тогава, защото аз имах същите празни надежди. Че въобще нещо може да е лесно и просто за нас.

Тя се изправи с въздишка и се отдръпна от него. Влажната вечер сякаш стана по-студена.

Обхвана го копнеж.

— Алтея? Мислиш ли, че някога ще има време и място, където всичко ще е лесно и просто за нас? Време, когато ще мога да се разхождам по улицата с теб под ръка на дневна светлина?

Тя отвърна бавно.

— Не съм си позволявала да мисля толкова напред в бъдещето.

— Аз съм — непринудено каза Брашън. — Мислил съм занапред — как ти ръководиш Вивачия, а аз продължавам да съм капитан на Парагон. Това е най-щастливото развитие, което можем да очакваме от тази мисия. Но после се питам докъде ще ни отведе това? Кога и къде най-сетне ще можем да си направим собствен дом?

— Понякога и двамата ще сме в пристанището по едно и също време.

Той поклати глава.

— Това не ми е достатъчно. Искам те през цялото време, да си винаги до мен.

— Брашън — тихо отвърна тя. — Точно сега не мога да си позволя да мисля за това. Боя се, че всичките ми бъдни планове трябва да започват със семейния ми кораб.

— А аз се боя, че винаги ще е така. Че всичките ти планове винаги ще започват с кораба ти. — Неочаквано осъзна, че звучи като ревнив любовник.

Изглежда, Алтея също го беше усетила.

— Брашън, трябва ли да говорим за тези неща сега? Не можем ли за момента да се задоволим с това, което имаме, без да мислим за утрешния ден?

— Мислех, че аз трябва да съм този, който да говори подобни неща — отвърна след малко, навъсено. — И все пак знам, че засега трябва да съм доволен от това, което имам. Откраднати мигове, тайни целувки. — Той се усмихна унило. — Когато бях на седемнайсет, си мислех, че това е въплъщението на романтиката: потайна страст на борда на кораб. Прикрити целувки на задната палуба в мъглива нощ. — Пристъпи напред, взе я в обятията си и я целуна страстно. Не я беше изненадал. Беше ли чакала да го направи? Тя не се сдържаше — тялото ѝ пасна чудесно до неговото. Непринуденият ѝ отклик разбуди нещо дълбоко в него и той изръмжа от копнеж. Неохотно отдели тялото си от нейното.

Успя да си поеме дъх.

— Но вече не съм момче. Сега това просто ме вбесява. Искам повече, Алтея. Не искам напрегнатост, кавги и ревност. Не искам да се промъквам наоколо и да крия чувствата си. Искам удовлетвореността от знанието, че си моя, и гордостта от признанието на всички останали за това. Искам те всяка вечер до мен в леглото ми и всяка сутрин на масата срещу мен. Искам да знам, че след години, ако стоя някъде на някоя друга палуба, в някоя друга нощ, ти пак ще си до мен.

Тя се извърна, за да погледне невярващо нагоре към него. Едва различаваше чертите му. Шегуваше ли се? Гласът му звучеше сериозно.

— Брашън Трел, да не би да ми предлагаш брак?

— Не — каза припряно. Настъпи продължителна, неловка тишина. После той се засмя тихо. — Да. Предполагам, че е така. Брак или нещо близо до него.

Алтея вдиша дълбоко и се облегна назад на парапета.

— Никога не спираш да ме изненадваш — разтреперано отбеляза тя. — Аз… нямам отговор за теб.

Неговият глас също трепереше, макар тя да знаеше, че се опитва да звучи лекомислено.

— Предполагам, че няма проблем, предвид че в действителност все още не съм задал въпроса. Но щом всичко това приключи, ще го направя.

— Щом всичко това приключи, ще имам отговор за теб — обеща тя, с пълното съзнание, че нямаше представа какъв ще е той. Трескаво избута тази тревога към дълбините на съзнанието си. Други неща, каза си тя, имаше други, по-належащи неща, с които трябваше да се занимае, макар тези други неща да не караха сърцето ѝ да трепка по същия начин. Опита се да успокои забързаното си дишане и да потисне стремежите на плътта си.

— Какво ни предстои? — попита и посочи към приглушените светлини.

Той контрира въпроса ѝ с друг въпрос.

— От всички на борда, на кого вярваш най-много? Дай ми две имена.

Това беше лесно.

— Янтар и Клеф.

Краткият му смях беше печален.

— Моят отговор е същият. На кого вярваш най-малко?

Отново нямаше нужда да се замисля.

— Лавой и Арту.

— Тогава те отпадат от списъка с хората, които ще вземем на брега. Няма да носим проблемите си с нас, нито да ги оставим безнадзорно на кораба.

Ние. Харесваше ѝ как звучи.

— Кого ще вземем тогава?

Той не се поколеба.

— Джек. Кипрос и Керт. Бих искал да взема и двама от твоите бивши роби, за да създадем впечатлението, че сме смесен екипаж. Ще трябва да ги избереш. — Той се спря замислено. — Ще оставя Лоп с Янтар. Ще уведомя Хаф, че трябва да я подкрепя, ако го помоли. Ще ѝ дам правото да издаде нареждането Лоп да закара Клеф на брега, за да ни намери, ако възникне някакъв проблем, независимо вътре или вън от кораба.

— Очакваш неприятности от Лавой?

Той издаде пренебрежителен звук.

— Не очаквам. Предвиждам всякакви възможности.

Тя сниши гласа си.

— Не може да продължава така. Какво ще правиш с него?

— Ще го оставя да действа пръв — бавно отвърна той. — А после, когато всичко приключи, ще видя какво е останало. Може би ще успея да направя от него полезен моряк.

Изгревът настъпи сред разочарование. Високото жълто слънце разкъсваше мъглата на блуждаещи призраци. Довяха се облаци, покрили слънцето, и надолу се стрелна нерадостен, хладен дъжд. Брашън нареди да се подготви корабната лодка, а през това време той се взираше към Заграба. Едва можеше да разпознае града. Издигнатата светлина от предната нощ се оказа наблюдателна кула. Кейовете бяха преместени, опрели гърбове в складове, построени с пресен дървен материал. В покрайнините на града стояха кухите останки от изгорели постройки, сякаш разгърнал се пожар бе сътворил изградения наново град. Съмняваше се, че е било злополука. Наблюдателницата говореше за хора, решени да не допуснат да бъдат изненадани отново.

Той се усмихна хищнически. Вероятно щяха да се разстроят, след като забележеха странния съд в пристанището си. Обмисли възможността да изчака на борда човека, когото щяха да изпратят да го разпита, но се отказа. Щеше да бъде самоуверен и дързък като името си[3]. Щеше да се престори, че очаква радушно посрещане, и да види докъде ще го отведе.

Вдиша дълбоко. Усмивката му го изненада — трябваше да е изтощен. Беше стоял буден почти цялата нощ и бе станал отново преди изгрев само заради удоволствието да изкара Лавой от леглото му. Беше дал нарежданията си на първия помощник. Трябваше да поддържа реда на борда и да не позволява на екипажа да напуска или да разговаря с когото и да е от хората, приближили се до кораба. Преди всичко трябваше да цари спокойствие. Клеф и другата гребна лодка на кораба бяха на разположението на Янтар. Преди Лавой да посмее да попита защо, Брашън бе добавил, че тя има отделни заповеди, на които Лавой не биваше да пречи. Междувременно искаше цялото спално бельо на екипажа да се изнесе на палубата, за да се проветри, в спалните помещения да се пусне дим, за да прогонят въшките и други вредители, и да се удари едно усърдно търкане на камбуза. Работата беше добре преценена, така че да държи и помощника, и мъжете заети — и двамата бяха наясно с това. Брашън се взираше в Лавой, докато първият помощник не прие заповедите му, макар и без особено желание. После се обърна да си ходи.

Най-трудните задачи бе дал на Янтар и Парагон. Корабът трябваше да стои неподвижно и тихо, като се преструва на нормален дървен плавателен съд. Янтар трябваше да му помага в тази хитрина с каквото може. Разчиташе тя да схване истинското значение на думите му: да не допусне нищо да разстройва кораба. Да не позволява на никого да го провокира.

Брашън размърда рамене в опит да намери още място в жакета си. За ролята си беше облечен в изисканите одежди на търговски капитан — дрехи, които не бе носил, откакто привидно се беше сбогувал с Бингтаун. Около главата си бе завързал кърпа, стъкмена от жълтата му риза, и бе оставил сегашната си риза отворена при гърлото. Не искаше да изглежда твърде уравновесен. Зачуди се какво би си помислил капитан Ефрън Вестрит, ако можеше да види с какви цели се използваха шитото по поръчка синьо палто и фината му бяла риза. Надяваше се, че възрастният мъж щеше да разбере и да му пожелае да му донесат късмет.

— Лодката е готова, сър — ухили му се очаквателно Клеф.

— Благодаря. Имаш заповедите си. Погрижи се да ги изпълниш.

Клеф завъртя очи, но отвърна без следа от недоволство:

— Да, сър.

Момчето се въртеше около Брашън, докато той се отправяше към корабната лодка.

Докато лодката им напускаше сянката на Парагон, Брашън забеляза три други малки съда, които се придвижваха към тях, за да ги пресрещнат.

— По греблата — нареди с тих глас. — Впрегнете и гърбовете си. Искам да се отдалечим достатъчно от Парагон, преди да могат да ни препречат пътя.

Екипажът се подчини, а Брашън погледна назад към кораба си. Фигурата, тиха и неподвижна, бе скръстила ръце на гърдите си. Янтар се бе облегнала на перилата зад нея. Тя повдигна ръка за довиждане и Брашън ѝ кимна отсечено. Погледна към гребците.

— Помнете заповедите. Приятелски настроени сме. Не се колебайте да харчите монетите, които ви бяха дадени. Без свади. Не искам някой да се напие дотам, че да не може да сдържа езика си. Ако ни позволят свободен достъп до града, се разпръснете. Задавайте въпроси. Искам всяко късче информация за Кенит и Вивачия, което можем да съберем, но не бъдете твърде настоятелни в питанията си. Накарайте ги да говорят, след което просто слушайте. Бъдете любопитни, но не прекалено. Ще се срещнем отново на кейовете по здрач.

Бяха преполовили пътя до доковете, когато трите лодки ги наобиколиха. По сигнал на Брашън екипажът му остави греблата.

— Кажете по каква работа сте тук! — заповяда кльощав сивобрадко от едната от лодките. Дъждът беше прилепил безформената му шапка към главата. Стара робска татуировка се забелязваше единствено над брадата му.

Брашън се засмя с глас.

— Работата ми в Заграба? В Заграба има само една работа и бих се обзаложил, че моята е същата като твоята, старче. Името ми е Брашън Трел и преди да кажа каквото и да е, искам да знам на кого го казвам. — Той му се ухили непринудено. Джек се беше увесила на греблата си и се усмихваше широко. Усмивката на Алтея изглеждаше малко по-принудена, докато останалите очевидно не се интересуваха от процедурата.

Старчето се вземаше много на сериозно.

— Аз съм Мейстър Кръп и съм пристанищният отговорник. Самият капитан Кенит ме назначи и имам право да питам всеки, що иде насам, какви са му работите.

— Кенит! — Брашън се изправи. — Това е името, сър, името, което ме води насам. Бил съм тук и преди, знаете ли, на борда на Пролетна вечер, макар че това беше кратка визита и не бих обвинил никого, ако не си ме спомня. Но историите, които тогава чух за капитан Кенит, ме доведоха обратно тук, мен и добрите ми кораб и екипаж. Бихме искали да сберем наш’та компания с неговата, така да се каже. Как мислиш, ще ни приеме ли днес?

Мейстър го огледа цинично. Облиза устни, с което разкри, че повечето от оставащите му зъби са жълти.

— Може. Ако беше тук, ама не е. Щом знаеш за Кенит, как може да не знаеш, че има жив кораб? Не си видял никакъв жив кораб в пристанището ни, нали?

— Чувал съм, че Кенит е мъж с много кораби. Освен това съм чувал, че най-голямата грешка, която един мъж може да направи спрямо него, е да предположи каквото и да е за него. Хитър като лисица е той, това се казва, и проницателен като око на орел. Но това е мразовито и неприятно място за обсъждане на подобни неща. Заграба се е променила бая, откакто я видях за последно, но със сигурност все още има кръчма, където мъжете да говорят на спокойствие?

— Има. Когато решим, че някой мъж е добре дошъл в Заграба.

Брашън повдигна рамо.

— Може би ще е по-добре това да се реши пред чаша бренди. А после ще ми кажеш дали останалата част от екипажа ми ще е добре дошла на брега. Дълго време бяхме в морето. Гърлата им са сухи и разполагат с монетите, за да ги навлажнят. Съгласиха се, че Заграба е чудесно място, където плячката ни да бъде „разграбена“. — Той се усмихна подкупващо и потупа дебелата кесия на колана си. Монетите вътре потракваха по гвоздеите и по нарязаната лъжица, с която бе подплатил торбичката. Носеше достатъчно, за да издържи една-две врътки с пиене, както и да купи някои дребни припаси за кораба. Подбраният му екипаж също имаше достатъчно монети за едно добро представление. Бяха преуспели пирати с пари за харчене.

Усмивката на Брашън бе започнала да се вдървява под хладния зимен дъжд, когато Мейстър неохотно му кимна.

— Да. Предполагам, че можем да говорим в кръчмата. Но мъжете ти… екипажът ти ще дойде с нас, а онези на кораба засега ще останат там. В Заграба не сме много отворени към чужденци. Не и от кораби, които се промъкват в мрака на нощта.

Това го озадачаваше, нали? Е, нека старчето се съсредоточеше върху него.

— Към кръчмата тогава! — радушно се съгласи Брашън. Той седна обратно в задната част на лодката и доплава в града като крал, придружен от охраната на Заграба. На кея се бяха събрали половин дузина любопитни зяпачи, присвили рамене под студения дъжд. Мейстър се качи преди Брашън по стълбата. Докато се изкачи догоре, мъжът вече беше в центъра на порой от въпроси. Брашън насочи вниманието на всички към себе си, като обяви:

— Господа! Няма ли някой да ни насочи към кръчмата? — Той засия насреща им. С крайчеца на окото си забеляза преценяващата усмивка на Джек спрямо мъжете. Подхилванията, които получаваше в отговор, нямаше да навредят на каузата му. Екипажът му се присъедини към него на кея и зяпачите се отпуснаха. Това не бяха нашественици, а честни моряци като тях.

— Кръчмата е насам — кисело му каза Мейстър.

Може би завиждаше на важното му положение. Брашън веднага го набеляза.

— Моля, води — каза му. Докато го следваха, Брашън забеляза, че последователите им бяха намалели. Това идеално го устройваше. Искаше да събере информация, а не да омайва целия град. Отбеляза си, че Алтея беше застанала от лявата му страна, една крачка зад него. Беше хубаво да знае, че ако жителите на Заграба решаха да се обърнат срещу него, има кой да му пази гърба. Кипрос и Керт бяха точно зад него. Зад тях вървяха Харг и Китл — двамата татуирани, които бе избрала Алтея. Джек бе изостанала в тила на групата им и вече беше завързала разговор с красив млад мъж. Брашън долови две-три думи от разговора им: тя го питаше дали мисли, че ще им позволят да се движат из града и ако е така, какви забавления щеше да препоръча за един самотен моряк през първата ѝ нощ в пристанището. Брашън стисна зъби, както се усмихваше. Е, беше я помолил да се държи дружелюбно и да събере информация.

Вътрешността на кръчмата беше задимена. По-голямата част от топлината идваше от телата на присъстващите, а не от пламтящия в огнището огън. Из въздуха се носеше мирисът на влажна вълна, пот, дим и готвено. Алтея разкопча палтото си, но не го свали. Не искаше да го оставя, ако им се наложеше да напуснат бързо. Огледа се любопитно наоколо.

Сградата беше сравнително нова, макар стените да бяха започнали да се обезцветяват от дима. Имаше дъсчен под, посипан с пясък за по-лесно почистване вечер. В единия край имаше прозорец, който гледаше към морето. Брашън ги поведе към онази част на откритата стая, в която се намираше огнището. Дървени маси и дълги пейки приютяваха съвкупност от ядачи, пиячи и приказливци. Наближаващата буря очевидно държеше хората на закрито днес. Бяха посрещнати с различни степени на любопитство, но не и с открита враждебност. Брашън можеше и да успее да премине с танцова стъпка през заблудата, без да излезе от ритъм.

Докато се настаняваха на масата, Брашън потупа дружески Мейстър по рамото и преди мъжът да е успял да каже и дума, се провикна да поръча по едно бренди за пристанищния отговорник и себе си, и ейл за всички от екипажа си. Бързо им бе донесена отворена бутилка и на масата бяха поставени две малки глинени чашки. Докато кръчмарското момче зареждаше един поднос с пенещи се халби, Брашън се обърна към Мейстър.

— Като гледам, доста неща са се променили в Заграба. Новите сгради и посрещане за кораба ми са най-малкото. Никога не съм виждал пристанището толкова пусто. Разкажи ми. Какво е сполетяло това място от последния път, когато бях тук?

За момент старецът изглеждаше объркан. Алтея се почуди дали въобще си спомня, че той е този, който трябва да задава въпросите. Брашън обаче добре беше разпознал бъбривия му нрав. Вероятно не му се отдаваше често възможността да се представя като експерт за толкова дълго. Брашън се превърна в най-внимателната и ласкава публика, докато Мейстър разказваше с ужасяващи подробности за нападението на поробителите, което бе променило завинаги не само облика, но и самата същина на Заграба. Докато той продължаваше да говори надълго и нашироко, Алтея започна да разбира, че този Кенит не беше обикновен пират. Мейстър говореше за него с възхищение и гордост. Други добавиха собствените си истории за нещата, които Кенит бе казал или направил, или предизвикал да бъдат направени. Единият от говорещите очевидно беше образован човек. Татуировката на бузата му се набръчкваше, докато смръщено си припомняше дните си в трюма на робския кораб, преди Кенит да го освободи. Говореха за него като за герой, с безпокойство осъзна Алтея. Историите я караха неохотно да се възхищава на пирата, въпреки че караха сърцето ѝ да изстива. Мъж като него — смел, умен, и благороден, нямаше да се лиши така лесно от кораб като Вивачия. И ако дори половината от приказките за него бяха верни, твърде вероятно беше корабът да му е отдал сърцето си. И тогава какво?

Алтея с усилие задържа усмивката на лицето си и продължи да кима на думите на Мейстър, докато ги обмисляше. Беше мислила за Вивачия като за открадната семейна ценност или като за отвлечено дете. Ами ако беше повече като твърдоглаво момиче, избягало с любовта на живота си? Останалите се смееха на някакво остроумие. Алтея чинно се изкиска. Имаше ли право да отнеме Вивачия от Кенит, ако корабът наистина се бе привързал към него? Какъв беше дългът ѝ към семейството, към кораба?

Брашън се пресегна да вземе бутилката бренди. Беше претекст да докосне с крак нейния. Тя почувства стабилния, топъл натиск на коляното му върху своето и осъзна, че е забелязал колебанието ѝ. Краткият му поглед издаваше много. Притеснявай се по-късно. Сега трябваше да стои нащрек, а после щяха да обсъдят всички последствия от чутото. Тя изпразни халбата си с ейл и я подаде напред, за да ѝ налеят отново. Очите ѝ срещнаха тези на непознатия от другата страна на масата. Той я наблюдаваше съсредоточено. Алтея се надяваше, че по-раншната ѝ замисленост не е разпалила любопитството му твърде силно. В далечния край на масата, Джек мереше мускули с мъжа, когото си бе набелязала по-рано. Алтея отсъди, че го оставяше да спечели. Мъжът срещу нея проследи погледа ѝ, след което очите му се върнаха на нея. В тях танцуваше веселие. Беше спокоен мъж, чийто външен вид се разваляше единствено от последователността татуировки на бузата му. В едно затишие между обясненията на Мейстър, тя го попита:

— Защо пристанището е толкова пусто? Видях не повече от три кораба, а поне няколко дузини биха могли да пуснат котва без проблем.

Очите му светнаха при въпроса ѝ и той се ухили по-широко. Приведе се напред през масата, за да отговори по-поверително.

— Значи си нова в този занаят — каза ѝ. — Не знаеш ли, че сега на Пиратските острови е сезонът на жътвата? Всички кораби са навън, за да ожънат средствата ни за препитание. Времето е наш съюзник, тъй като един джамаилски кораб може да е плавал три дни в буря, с уморен и непредпазлив екипаж, когато пристъпим от прага си, за да го спрем. Оставяме на зимата да ги изтормози вместо нас. По това време на годината товарите са по-тлъсти, тъй като сега плодовете на реколтата минават транзит.

Усмивката му помръкна, когато добави:

— Също така е най-лошият период за онези, отвлечени от робските кораби. Времето е сурово, а моретата студени. Горките нещастници са оковани долу, във влажния трюм, в толкова студени вериги, че направо ти свалят плътта от костите. По това време на годината робските кораби не са нищо повече от плаващи гробища.

Той отново се ухили, но сега лицето му бе озарено от свирепост.

— Но тази година има и забавление. Вътрешният проход гъмжи от калсидски галери. Плават под флага на сатрапа, за да обявят, че принадлежат на него, но всичко е само преструвка, за да заграбят една по една най-тлъстите плячки за себе си. Мислят се за много хитри. Капитан Бриг, един от собствените хора на Кенит, ни научи как стават нещата. Нека галерите грабят и се бият, и нека преливат от богатство. Щом корабите им заплават тежко, реколтата е назряла за обиране. Появяваме се ние и с една битка обираме каймака от многото кораби, които те са превзели.

Той седна обратно на пейката, като се смееше на смаяния поглед на Алтея, след което взе халбата си и я удари в масата, за да привлече вниманието на прислужника. След като момчето му донесе нова халба, попита:

— Как стигна до този начин на живот?

— По същия неравен път, по който и ти, обзалагам се — отвърна тя. Наклони глава и го погледна любопитно. — Акцентът ти не е джамаилски.

Уловката сработи. Той се впусна да разказва историята си. Пътят, довел го до Заграба и пиратския живот, наистина беше сложен. В историята му имаше трагедия и патос и той я разказваше добре. Тя неволно започна да го харесва. Разказа ѝ за нападението, което бе сложило край на живота на родителите му, и за сестрата, която беше навеки изгубена. Отведен от семейната ферма за овце — някъде далеч на север, в малък крайморски град, бе минал през редица калсидски господари, някои жестоки, други просто коравосърдечни, преди да се озове на кораб, отправил се на юг, изпратен с половин дузина роби като сватбен подарък. Кенит беше спрял кораба.

И ето го отново. Историята му не само предизвикваше представата ѝ за това кой и какво беше Кенит, но и понятието ѝ за това какво означаваше робството и кой ставаше роб. Пиратите не бяха такива, каквито бе очаквала да бъдат. Алчните, безнравствени резачи на гърла, за които бе чувала истории, изведнъж се бяха превърнали в мъже, докарани до ръба, които си пробиваха път със зъби и нокти, за да избягат от робството, и които крадяха обратно част от вече откраднатото им.

Каза ѝ и други неща, които силно я изненадаха. Част от шока беше нехайното му предположение, че всички знаеха, че нещата стоят именно така. Говореше за пощенските гълъби, които разнасяли новини между изгнаниците от селищата на Пиратските острови и роднините им в град Джамаилия. Говореше как законните търговски кораби от Джамаилия и дори Бингтаун често спирали тайно на Пиратските острови. Последните слухове и от двата града бяха общоизвестни в Заграба. Новините, които ѝ предаде, ѝ се сториха като измислица. В Бингтаун бе имало въстание, изгорило половината град. В отговор, бингтаунските Търговци взели гостуващия им сатрап за заложник. Новите Търговци били предали тези вести до град Джамаилия, където онези, верни на сатрапа, вдигали флот от бойни кораби, за да предадат урок по смирение на бунтовната провинция. Битката между Бингтаун и Джамаилия щеше да предложи богата плячка. Пиратите вече предусещаха джамаилските кораби, претоварени със стоки от Бингтаун и Дъждовните земи. Неразбирателството между двата града щеше да бъде само от полза за Пиратските острови.

Алтея се вкопчваше във всяка негова дума, разкъсвана между ужас и заинтригуваност. Можеше ли нещо от това да е истина? Ако беше така, какво означаваше то за семейството и дома ѝ? Дори ако приемеше, че времето и разстоянието бяха подхранили слуховете, те не вещаеха нищо добро за всичко онова, което ѝ беше скъпо. Междувременно, пиратът се отпусна в разказването на историите си, поласкан и насърчен от прехласнатото ѝ внимание. Той злорадстваше, че щом Кенит се върнеше и чуеше за тези новини, щеше да знае, че времето му наистина е дошло. В разгара на раздора между съседите си можеше да придобие власт. Често им казвал, че когато времето настъпи, планирал да постави под контрол цялата търговия, минаваща през Пиратските острови. Несъмнено това време щеше да настъпи скоро.

Внезапен порив на вятъра се блъсна в прозореца на кръчмата, разклати го и накара Алтея да подскочи. Това ѝ позволи да се намеси в разговора.

— Този Кенит ми звучи като мъж, с когото си заслужава да се срещнеш. Скоро ли ще се върне в Заграба?

Младият мъж сви рамене.

— Когато трюмовете му се напълнят, ще се върне. Ще ни донесе също и вести от Острова на Чуждите. Отведе жреца си при тях, за да предскажат съдбата му. Но със сигурност ще пиратства по обратния път. Кенит плава където и когато си поиска, но никога не пропуска плячка. — Той килна глава. — Разбирам интереса ти към него. Няма жена в Заграба, която да не въздиша, щом чуе името му. Той е мъж, който поставя всички нас, останалите, в сянка. Но трябва да знаеш, че той си има жена. Името ѝ е Ета и езикът ѝ е остър като ножа ѝ. Някои казват, че в Ета Кенит е намерил липсващата половина от душата си. Всички мъже трябва да са толкова щастливи. — Той се приведе по-близо, погледна я топло и заговори тихо: — Кенит си има жена и е доволен от нея. Но аз нямам.

Брашън се опъна, раздвижи рамене и разпери ръце. Залюля се напред и положи лявата си ръка върху рамото на Алтея. Приведе се съвсем леко към другия мъж и тихо довери:

— Колко жалко. Аз имам. — Усмихна се, преди да се върне към разговора си с Мейстър, но остави ръката си на рамото на Алтея. Тя се опита да постигне обезоръжаваща усмивка и освободи рамото си, като го разтърси.

— Не исках да те обидя — сковано каза мъжът.

— Няма проблем — увери го тя. Топла руменина се разля по лицето ѝ, когато от долния край на масата Джек улови погледа ѝ и ѝ смигна бавно в поздравление. Проклет Брашън! Нима беше забравил, че се опитваха да го пазят в тайна? Въпреки това не можеше да отрече, че бе изпитала голямо удоволствие от тежестта на ръката му върху рамото си. За това ли беше говорил по-рано — удовлетворението да покажат публично, че принадлежат един на друг. Щом се върнеха на кораба, и двамата трябваше да го отрекат като измама, част от цялостния им план да се сдобият с информация. Но засега… Тя се отпусна към него и почувства топлината на солидното му тяло, хълбокът му, опрян в нейния. Той се измести леко, за да може тя да се настани по-удобно.

Пиратът пресуши чашата си с бира. Постави халбата обратно с шумно тупване.

— Е, Мейстър, не смятам, че тези хора представляват някаква заплаха. Обед мина отдавна, а мен все още ме чака работа за цял ден.

Мейстър, който беше по средата на някаква скучна история, го освободи с едно махване. Мъжът кимна — твърде рязко — на Алтея за довиждане и си тръгна. Едновременно с неговото оттегляне още няколко от другите също се извиниха и излязоха. Брашън я стисна леко за рамото. Добра работа. Бяха оставили впечатлението, че не представляват риск за Заграба.

Дъждът все още се стичаше по прозореца на кръчмата. Еднородната сивота на деня бе прикрила изминаването на времето. Брашън търпеливо изслуша историята на Мейстър докрая, след което още един път показно се протегна.

— Мога да те слушам цял ден. Удоволствие е да се слуша човек, който може порядъчно да разказва истории. За съжаление, това няма да напълни варелите ми с вода. Най-добре да възложа задачата на някого от екипажа ми. Забелязах обаче, че старият кей за вода си е заминал напълно. Откъде корабите се снабдяват с вода сега? И обещах на екипажа малко прясно месо, ако се намери такова. Бъди така добър към странника и ме насочи към някой честен касапин.

Но Брашън не можа да се отърве толкова лесно от Мейстър. Словоохотливият отговорник на пристанището му каза къде да намери вода, след което обаче продължи да обсъжда надълго и нашироко съответните предимства на двамата касапи в Заграба. Брашън го прекъсна за кратко, за да постави Джек начело на останалите. Те вече можеха да се възползват от времето си на сушата, но той ги предупреди, че очаква корабните бъчви да бъдат напълнени до утре по обяд.

— Върнете се обратно при кейовете до свечеряване. Вторият идва с мен.

Някакво момче дотича, за да каже на Мейстър, че прасетата му отново са на свобода, и старецът се забърза, като кълнеше и бълваше заплахи към нещастните свине. Брашън и Джек размениха погледи. Тя се изправи и прекрачи пейката, на която досега беше седяла.

— Ще ми покажеш ли откъде можем да напълним корабните бъчви? — попита тя мъжа, с когото бе говорила, и той се съгласи с готовност. Без повече суетене, екипажът се разпръсна.

Вън от кръчмата, дъждът валеше неуморно, носен от безмилостния вятър. Улиците бяха кални, но прави. Брашън и Алтея вървяха мълчаливо един до друг надолу по дървена пешеходна пътека; под нея имаше ров, по който водата се стичаше от улицата надолу към пристанището. Някои от постройките можеха да се похвалят със стъклени прозорци, повечето от които днес бяха със здраво спуснати кепенци заради пороя. Градът не притежаваше елегантността или красотата на Бингтаун, но споделяше целта му. Алтея почти можеше да подуши търговията. За град, който беше изпепелен до основи неотдавна, се бе възстановил доста добре. Подминаха друга кръчма — тази беше построена с необработено дърво и отвътре дочуха песента на менестрел под съпровода на арфа. Откакто бяха акостирали, в лагуната бе пристигнал друг кораб и беше вързан на кея. В колона по един, редица мъже с варели разтоварваха стоката от кораба в един склад. Заграба беше процъфтяващ, оживен търговски пристанищен град. Всички хора благодаряха на Кенит за това.

Одеждите на хората, бързащи по пътеката, за да се скрият от дъжда, бяха невероятно разнообразни. Тя дори не разпознаваше някои от езиците, които достигаха до нея. Забелязваха се множество татуировки не само по лицата, но и по раменете, прасците и ръцете на голяма част от хората. Не всички татуировки по лицата им бяха робски белези: някои се бяха разкрасили с необичайни рисунки.

— Това е заявление — тихо поясни Брашън. — Много от тях носят татуировки, които не могат да изтрият, затова ги завоалират с други. Засенчват миналото с по-светло бъдеще.

— Странно — промълви тихо тя.

— Не — заяви той. Тя се обърна към него, изненадана от пламенността в гласа му. Той продължи по-тихо: — Разбирам този подтик. Не знаеш колко съм се борил, за да накарам хората да виждат в мен мъжа, който съм, а не момчето, което бях, Алтея. Ако хиляда иглени убождания можеха да потулят миналото ми, щях да ги изтърпя.

— Заграба е част от миналото ти. — В гласа ѝ нямаше обвинение.

Той огледа оживеното малко пристанище сякаш виждаше друго място по друго време.

— Беше. Всъщност е. Последният път, когато бях тук, беше с Пролетна вечер и то не по особено честна работа. Но и преди години също бях тук. Имах само няколко пътувания зад гърба си, когато пирати превзеха кораба, на който плавах. Дадоха ми избор. Да се присъединя към тях или да умра. И аз се присъединих. — Той приглади мократа си коса назад и я погледна в очите. — Няма да се извинявам за това.

— Не е необходимо — отвърна му тя. Дъждът по лицето му, капките, проблясващи в косата му, тъмните му очи и самата му близост изведнъж я завладяха. Част от този прилив на емоции вероятно бе проличала на лицето ѝ, тъй като очите му се разшириха. Без да я е грижа кой може да ги види, Алтея хвана мократа му ръка.

— Не мога да го обясня — засмя се насреща му. За един миг всичко, от което се нуждаеше, беше да го съзерцава. Той стисна ръката ѝ.

— Хайде. Да купим разни неща и да поговорим с хората. Все пак имаме причина да сме тук.

— Ще ми се да нямахме. Знаеш ли, харесвам този град и тези хора. Въпреки всички причини, поради които не бива, ги харесвам. Ще ми се да можехме да останем тук, така, сами. Ще ми се това да беше истинският ни живот. Чувствам се почти сякаш мястото ми е тук. Обзалагам се, че преди сто години и Бингтаун е изглеждал така. Неопитен, енергичен, приемащ хората такива, каквито са; привлича ме, както светлината привлича нощната пеперуда. Са да ми прости, Брашън, но ми се иска да захвърля всички отговорности, обвързани с името ми, и просто да бъда пират.

Той я гледаше мълчаливо, изумен. След това се подсмихна.

— Внимавай какво си пожелаваш — предупреди я.

Беше странен следобед. Ролята, която играеше, ѝ се струваше по-естествена от реалността. Купиха масло за корабните фенери и уредиха да бъде закарано на кея. При друг продавач Алтея подбра билки и лекарства, за да попълни медицинското сандъче на Парагон. Импулсивно, Брашън я бутна в един магазин за платове и дрехи и ѝ купи ярко оцветено шалче. Тя върза косата си с него, а той добави и халковидни обици, украсени с нефритени и гранатни мъниста.

— Трябва да изглеждаш подобаващо за ролята си — промълви в ухото ѝ, докато закопчаваше кукичката на една огърлица.

В мътното огледало, което продавачът им предостави, тя зърна една различна Алтея, своя разновидност, на която не бе позволявала да излиза на показ. Брашън се наведе иззад нея, за да целуне шията ѝ. Вдигна поглед и срещна очите ѝ в отражението на огледалото. Времето се завихри около нея и тя видя буйното момче, избягало от Бингтаун, и своеволната мъжкарана, която бе скандализирала майка си. Пасваха си идеално. Съдбата им винаги се бе съдържала в пиратството и приключенията. Сърцето ѝ запрепуска. Съжаляваше единствено, че този момент беше заблуда. Облегна се назад към него, за да се полюбува на искрящата огърлица около врата си. Двамата се взираха един в друг в огледалото, когато тя извърна глава и го целуна.

Навсякъде, където отидеха, единият или другият насочваше разговора към Кенит или живия му кораб. Събраха както полезни, така и несъществени късчета информация за него. Като в легендите, всеки разказвач добавяше и разкрасяваше с по нещо от себе си историите за Кенит. Неговото момче жрец отрязало осакатения му крак и Кенит издържал процедурата, без да издаде и звук. Не, той се изсмял в лицето на болката и спал с жена си няма и час по-късно. Не, това било дело на момчето — пророкът на пиратския крал се молил и самият Са излекувал чукана на Кенит. Са го покровителствал. Всички го знаели. Когато зли хора се опитали да изнасилят жена му, точно тук, в Заграба, богът я пазил, докато не се появил Кенит и сам не покосил дузина мъже, след което я освободил от пленничеството ѝ. Ета живеела в бардак, но се пазела само за Кенит. Беше любовна история, способна да накара и най-коравосърдечния главорез да заплаче.

В късния следобед поспряха да си купят рибена чорба и прясно изпечен хляб. Там за първи път чуха как момчето жрец застанало между Кенит и по-голямата част от Заграба и предрекло, че някой ден Кенит ще стане крал. Онези, усъмнили се в думите на момчето, били посечени от проблясващото му острие. Удивлението на Алтея вероятно бе поласкало продавача на риба, тъй като той разказа историята още три пъти и всеки път с още и още подробности. При последния, мъжът добави:

— А горкото момче добре познаваше робството, защото собственият му баща го бе направил роб, да, и татуирал фигурата на кораба си върху лицето му. Чувал съм, че когато Кенит освободил живия кораб и момчето, спечелил сърцата и на двамата.

Алтея стоеше, без да знае какво да каже. Уинтроу? Кайл беше причинил това на Уинтроу, на собствения си син, нейния племенник?

Брашън леко се задави със супата си, но успя да попита:

— И каква участ отсъди Кенит за такъв жесток баща?

Мъжът сви незаинтересовано рамене.

— Без съмнение, каквато заслужава. Заедно с останалите, през борда и на змиите. Така постъпва с екипажа на всеки робски кораб, който превземе. — Повдигна вежда към Брашън. — Мислех, че всички го знаят.

— Но не и момчето? — тихо попита Алтея.

— Момчето не беше от екипажа. Казах ви. То беше роб на кораба.

— Аха. — Тя погледна към Брашън. — В това има смисъл.

Вече виждаше защо корабът се бе обърнал срещу Кайл и бе приел Кенит. Пиратът бе спасил и защитил Уинтроу. Разбира се, че сега корабът щеше да е верен на Кенит.

И така. Какво означаваше това за нея? За един измамен момент се запита дали не беше свободна. Ако Вивачия беше щастлива с Уинтроу на борда си, ако беше доволна от Кенит и пиратския живот, какво право имаше тя да я „спасява“ от него? Можеше ли при това положение просто да се върне у дома и да каже на майка си и сестра си, че се е провалила и че не е успяла да намери семейния им кораб? За момент се поколеба върху една по-налудничава идея. Трябваше ли въобще да се връща у дома? Не можеха ли тя, Брашън и Парагон просто да продължат както досега?

Но после се замисли за Вивачия, как се бе оживила под допира ѝ, щом постави последния елемент във фигурата, елементът, който се бе изпълнил с духа на баща ѝ, след като бе починал. Това беше нейно. Не на Уинтроу и със сигурност не на Кенит. Вивачия беше нейният кораб по начин, по който никой друг не можеше да претендира. Ако клюките, които бе чула по-рано, бяха верни и Бингтаун беше обхванат от някакви големи промени, то тогава семейството ѝ се нуждаеше от живия им кораб повече от всякога. Алтея щеше да си я върне. Корабът щеше отново да се научи да я обича, а Уинтроу щеше да се събере със семейството си.

Алтея осъзна, че винеше повече Кайл, отколкото Кенит, за смъртта на екипажа на Вивачия. Верността към семейството ѝ бе задържало тези мъже на борда на Вивачия. Предателството на Кайл спрямо бащините ѝ принципи ги беше убило. Не можеше да скърби за Кайл. Беше причинил твърде много болка на нея и семейството ѝ. Изпитваше съчувствие единствено към Кефрия. По-добре да оплаче смъртта на съпруга си, мрачно си помисли Алтея, отколкото да оплаква един дълъг живот с него.

Времето се беше превърнало в хлъзгаво създание, което се мяташе в хватката на Парагон. Беше ли акостирал в пристанището на Заграба, или разперените му криле го носеха по въздушните течения? Чакаше ли завръщането на младия Кенит с отчайваща надежда, че този път момчето ще бъде невредимо, или очакваше завръщането на Алтея и Брашън, които да го поведат към отмъщението му? Кроткото движение на водата в лагуната, стихващото трополене на вечерния дъжд, миризмите и звуците на Заграба, предпазливата тишина на екипажа му, всичко го потапяше в едно състояние на очакване почти като сън.

Дълбоко в трюма му, в мрака, където извивката на носа образуваше тясно местенце под палубата, беше кървавото място. Беше твърде малко, за да може мъж да стои прав или дори клекнал, но едно малко, пребито момче можеше да се подслони там, свито на кълбо, докато кръвта му капеше по магическото дърво на Парагон и двамата споделяха тъгите си. Там Кенит можеше да се успокои и да поспи за кратко, защото знаеше, че никой не може да му излезе изневиделица. Щом Игрот започнеше да крещи, за да го призове, Парагон го събуждаше. Пъргав като заек, той изскачаше от скривалището си и се отзоваваше, избрал да напусне укритието си и да се изправи пред Игрот, вместо да рискува претърсващият екипаж да открие убежището му. Понякога Кенит спеше там. Притискаше ръцете си към масивните греди от магическо дърво, които се простираха по цялата дължина на кораба, а Парагон бдеше над него, докато споделяше сънищата му.

И кошмарите.

През тези времена Парагон бе открил уникалните си способности. Можеше да отнема болката, кошмарите и дори лошите спомени. Не напълно, разбира се. Да отнеме всички спомени би означавало да направи момчето глупак. Но можеше да попие болката, както попиваше кръвта от нанесените му побоища. Можеше да притъпи агонията и да смекчи спомените му по краищата. Можеше да направи всичко това — за момчето. То настояваше да пази в тайна всичко, което отнемаше от него. Острото унижение и оскърбление, прорязващата болка, вцепененото смущение и изгарящата омраза, всичко стана притежание на Парагон, за да го пази завинаги скрито дълбоко в себе си. На Кенит остави единствено хладната решителност, че ще избяга, че ще остави всичко зад гърба си и че някой ден собствените му подвизи завинаги ще изличат от световната памет всякаква следа от Игрот. Някой ден, реши Кенит, щеше да възстанови всичко, което Игрот беше разрушил. Щеше да направи така, че да изглежда сякаш злият стар пират никога не беше съществувал. Никой нямаше дори да си спомня името му. Всичко, което Игрот някога бе омърсил, щеше да бъде скрито или смълчано.

Дори семейният жив кораб на Кенит.

Така се предполагаше, че трябва да стане.

Признанието разбуни стара болка, мятаща се като неподсигурен товар, който го удряше по време на буря.

Необятността на провала му го порази. Беше предал семейството си, беше предал последния верен член на кръвната си линия. Беше опитал да бъде предан, беше опитал да си остане мъртъв, но тогава бяха дошли змиите и бяха започнали да го мушкат и да душат около него, като му говореха без думи и го объркваха за това кой е и накъде трябва да насочи верността си. Бяха го изплашили, а в страха си бе забравил обещанията, дълга, бе забравил всичко, освен нуждата семейството му да го утеши и да му вдъхне увереност. И той се беше прибрал у дома. Беше се носил бавно през сезоните, следвайки благоприятни течения, докато не се бе завърнал — напълно изоставен, на бреговете на Бингтаун.

И всичко, което го бе сполетяло там, беше наказание за безверието му. Как можеше да изпитва гняв към Кенит? Не беше ли Парагон този, който пръв го беше предал? Някъде вътре в него се надигна дълбоко стенание. Той се вкопчи в застиналостта и безмълвието си като в щит.

Лекото потропване на тичащи крака по палубата му. Две тънки ръце на перилата му.

— Парагон? Какво не е наред?

Не можеше да ѝ каже. Тя нямаше да разбере, а и ако проговореше, само щеше да наруши обещанието си още повече. Той отпусна глава в шепите си и зарида — раменете му потръпваха, а ръцете му затрепериха.

— Ето, нали ти казах? Той е. — Гласовете дойдоха отдолу. Някой беше долу във водата, до носа и се взираше в него. Взираше се, надсмиваше се и се подиграваше. Скоро щяха да започнат да го замерват с неща. Умряла риба и изгнили плодове.

— Вие долу, стойте настрана от кораба ни! — предупреди ги Янтар с твърд глас. — Разкарайте лодката си надалеч оттук.

Те не ѝ обърнаха внимание.

— Ако това е корабът на Игрот, тогава къде е неговата звезда? — настоя друг глас. — Той я слагаше на всичко, което му принадлежеше.

Отдавна отминалият ужас от издълбаването на звездата върху гърдите му беше засенчен от спомена за хиляди намастилени иглени убождания, които втъкаваха същата емблема върху бедрото му. Започна да трепери. Всяка дъска в тялото му потръпваше. Спокойните води на лагуната се заплискаха в него.

— Парагон. Спокойно, успокой се. Всичко ще е наред. Не казвай нищо. — Янтар говореше забързано в опит да го успокои, но думите ѝ не можеха да заличат старата, остра болка.

— Звезда или не, знам, че съм прав. Знам го. — Мъжът в лодката под тях звучеше изключително самодоволно. — Насеченото лице го издава. Още повече че това е жив кораб, точно както съм чувал да се разказва в историите. Ей! Ей, корабе! Ти беше корабът на Игрот, нали?

Обидата от тази долна лъжа му дойде в повече. Твърде често бе хвърляна в лицето му, твърде често беше принуждаван да я изрича заради доброто на момчето. Никога вече. Никога!

— НЕ! — изврещя той. — Не съм аз! — Замахна към въздуха пред него с надеждата мъчителите да бяха в обсега му. — Никога не съм бил кораба на Игрот! Никога! Никога! Никога! — Крещя думата, докато тя не зазвънтя и в собствените му уши, удавяйки всяка друга лъжа. Отдолу, отгоре и вътре в себе си дочу объркани викове. Боси крака затрополиха по палубите му, но вече не го интересуваше. — Никога! Никога! Никога!

Ревеше думата отново и отново, докато вече не можеше да мисли за нищо друго. Ако никога не спреше да я повтаря, тогава те никога повече нямаше да могат да го питат за нищо. А ако не питаха, той не можеше да разкаже. Поне дотолкова щеше да успее да остане верен на думата и семейството си.

Те се шляеха надолу по улицата и се наслаждаваха на присъствието си. Дъждът бе понамалял и тук-таме по тъмносините краища на смрачаващото се небе започваха да се появяват звезди. Кръчмите започваха да палят фенерите си. Зад затворените прозорци на някои от малките къщи проблясваше светлинката на свещ. Ръката на Брашън почиваше на раменете ѝ, а нейната бе обгърнала кръста му. Денят им беше минал добре. Изглежда, Заграба бе приела думите им за истина. Макар информацията, която бяха събрали, да беше смущаваща, все пак потвърждаваше нещо. Кенит щеше да се върне в града. И то скоро.

Бяха необходими няколко рунда с пиене в последната кръчма, за да го установят. Сега се отправяха обратно към корабната лодка. Още не бяха решили дали утре да се измъкнат потайно от Заграба, или да останат, може би дори да изчакат завръщането на Кенит. Възможността да откупят Вивачия изглеждаше нищожна; измамата изглеждаше по-обещаващия курс на действие. Имаше твърде много възможности. Беше време да се върнат на кораба и да обмислят всяка една от тях.

Уличното движение в града постепенно намаляваше, тъй като хората търсеха подслон за през нощта. Докато вървяха по пътя си надолу по дъсчената пътека, двойката пред тях влезе в една малка къща и здраво затвори вратата след себе си. След няколко секунди вътре заблестя приглушената светлина на свещ.

— Искаме ми се да бяхме на тяхно място — заяви Алтея с копнеж. Брашън наруши ритъма на краченето си, след което забави темпо. Завъртя я към себе си и ѝ предложи тихо:

— Мога да ни намеря стая някъде.

Алтея поклати тъжно глава.

— Екипажът ни чака при лодката. Казахме им да бъдат там по здрач. Ако закъснеем, ще си помислят, че нещо се е объркало.

— Нека чакат. — Той приведе глава и я целуна жадно. Устата му беше изкусително топла в хладната нощ. Тя изпусна лек, раздразнен звук. — Ела — каза ѝ дрезгаво. Слезе от пътеката към плътния мрак на уличката и я придърпа след себе си. Сред гъстите сенки Брашън я притисна към стената и я целуна по-бавно. Ръцете му се спуснаха от гърба към бедрата ѝ. С невероятна лекота, той внезапно я повдигна. Тялото му притисна нейното към стената и тя усети изпъкналостта на желанието му. — Тук? — попита я пресипнало.

Тя го искаше, но беше твърде опасно.

— Може би ако носех пола. Но не нося. — Алтея нежно се отдръпна от него и той я пусна на земята, но продължи да я притиска към стената. Тя не се възпротиви. Целувките и докосването му бяха по-опияняващи от брендито, което бяха споделили. Устата му имаше вкус на алкохол и страст.

Ненадейно Брашън прекъсна целувката и повдигна глава като елен в клопка.

— Какво е това?

Беше като да се събудиш от сън.

— Кое? — Алтея се почувства замаяна.

— Това крещене. Чуваш ли го? Идва от пристанището.

Приглушените, неспирни викове достигнаха до ушите ѝ. Не можеше да отличи думите, но с непогрешима увереност позна гласа.

— Парагон. — Тя затъкна ризата си обратно в колана. — Да вървим.

Рамо до рамо, двамата забързаха шумно надолу по пътеката. Нямаше смисъл да пазят тишина. Крясъците не бяха необичайни в град като Заграба, но все някога щяха да привлекат внимание. Парагон ревеше една и съща дума отново и отново.

Почти бяха стигнали до доковете, когато Клеф се изстреля към тях.

— Нужен сте на борда, капитане. Парагон йе луднал — задъхано изрече момчето, след което всички се затичаха. Изтрополиха шумно по кея, щом го достигнаха, и Алтея видя чакащия ги екипаж на лодката, а също и Лоп. Джек бе извадила ножа си.

— Натоварих нещата, които купихте, но двама от мъжете липсват — оповести тя. Двамата бивши роби не бяха там. Алтея знаеше, че колкото и да чакаха, това нямаше да се промени.

— Тръгвайте — кратко им нареди тя. — Връщайте се на кораба, всички. Довечера напускаме Заграба.

Последва един шокиран момент, в който Алтея се прокле за глупостта си. Тогава Брашън каза настоятелно:

— Не чухте ли заповедите на помощника? Трябва ли да ви ги повторя?

Те заслизаха надолу по стълбата и в чакащите ги лодки. Гласът на Парагон се носеше ясно над водата.

— Никога, никога, никога! — Дълбоките му тонове кънтяха с печал. Алтея различи силуетите на две малки лодки близо до носа му. Вече си беше привлякъл публика. Несъмнено новината, че новодошлите бяха пристигнали с жив кораб, щеше да се разнесе из Заграба за отрицателно време. Какво щеше да означава това за пиратския град?

Сякаш им отне цяла нощ, за да стигнат до кораба. На палубата ги посрещна един намръщен Лавой.

— Казах ви, че това е лудост! — укори той Брашън. — Проклетият кораб пощуря, а глупавият ви дърводелец не направи нищо, за да го успокои. Онези тъпанари долу в лодката крещяха, че той е корабът на Игрот. Вярно ли е?

— Вдигайте котва и опънете платната, веднага! — отвърна Брашън. — Използвайте лодките, за да ни завъртите. Напускаме Заграба.

— Тази вечер? — Лавой беше бесен. — В тъмното, на побъркан кораб?

— Можеш ли да изпълняваш заповеди? — изръмжа към него Брашън.

— Може би, ако в тях имаше някакъв смисъл! — не му остана длъжен Лавой.

Брашън се протегна и сграбчи помощника за врата. Приближи го до себе си и изръмжа в лицето му:

— Намери смисъл в това: ако не се подчиняваш на заповедите ми, ще те убия тук и сега. Последна възможност. Омръзна ми от нахалството ти.

За един момент застинаха така, като картина — ръката на Брашън, стиснала гърлото на Лавой, и Лавой, взиращ се нагоре към него. Брашън се извисяваше над него, но помощникът беше по-широкоплещест и с по-масивен гръден кош. Алтея затаи дъх. Ала тогава Лавой сведе поглед.

Брашън го пусна.

— Заеми се със задачата си — каза и му обърна гръб.

Като нападаща змия, Лавой извади ножа си и го заби в гърба на Брашън.

— На̀ ти! — извика той.

Алтея скочи към Брашън, докато той залиташе напред, стиснал очи заради болката. С две крачки, Лавой се озова при парапета.

— Спрете го! Той ще ни предаде! — нареди Алтея. Няколко мъже от екипажа тръгнаха след него. Тя си помисли, че ще го заловят. С крайчеца на окото си видя как Лавой скочи.

— По дяволите! — извика тя и се обърна. За неин ужас, мъжете, които го бяха последвали, скачаха след него. Не само Татуираните от Бингтаун, но и други от екипажа прескачаха парапета след Лавой сякаш бяха риби, насочили се нагоре по реката, за да се размножават. Чу плисъка на плувците долу. Лавой щеше да ги издаде в Заграба. Останалите верни моряци се кокореха подире им.

— Оставете ги — прегракнало нареди Брашън. — Трябва да се махнем оттук, пък и без тях сме по-добре. — Той се освободи от нея и се изправи.

Тя го наблюдаваше смаяно, докато той се протягаше през рамо и изваждаше ножа на Лавой от гърба си. Захвърли го на земята и изруга.

— Зле ли е? — настоятелно попита Алтея.

— Не го мисли засега. Раната не е дълбока. Накарай екипажа да се размърда, докато се оправя с Парагон.

Без да дочака отговора ѝ, той забърза към бака. Алтея зина подире му. Сетне възстанови дишането си и започна да раздава заповеди за потеглянето на кораба. От бака дочу как Брашън сам издаде една.

— Корабе! Затвори си устата! Това е заповед!

Учудващо, Парагон се подчини. Той реагираше както на щурвала, така и на дърпането на малките лодки, докато мъжете долу гребяха трескаво, за да завъртят кораба. Мудното течение на лагуната, както и преобладаващият вятър бяха с тях. Алтея се втурна да изпълнява собствените си задачи, като се молеше Парагон да се придържа към пролива и да ги отведе благополучно надолу по тясната река. Като разтварящо се цвете, платната им разцъфнаха под нощния вятър. Те напуснаха Заграба.

Глава петнадесета

Змийски кораб

Бялата змия менеше настроението си между мусене и сарказъм, без да прави изключение за никого. Отказваше да даде името си. Имената, казваше, вече нямаха значение за умиращите червеи. Когато Телур го притисна за някакво име, с което да го нарича, белият най-накрая не издържа и се сопна:

— Карион[4]. Карион е единственото име, което ми трябва, и скоро то ще бъде и твое име. Ние сме мъртви създания, които все още мърдат; изгнила плът, която все още не е застинала. Наричайте ме Карион, а аз ще наричам всеки от вас Корпс[5].

Верен на думата си, той се обръщаше именно така към тях. Беше постоянен дразнител. На Сесурея му се искаше никога да не бяха попадали на създанието, камо ли да изтръгват от него историята за Помнещата.

Никой не му вярваше. Крадеше храна от челюстите на онези, които я бяха хванали. С ненадейна захапка или изплющяване на опашката, белият стряскаше другите змии, за да изпуснат плячката си, след което я грабваше за себе си. Докато спеше, оставяше гривата си да изпуска токсини, убиващи рибите. Беше още по-дразнещо, защото спеше по средата на плетеницата. Молкин го обвиваше нощем, докато спят, за да не се опита да избяга.

През деня трябваше да го следват. Той отново успяваше да дразни останалите в плетеницата по всевъзможни начини. Или се мотаеше, като често спираше, за да опита вкуса на течението, и се чудеше на глас дали изобщо знае къде отива, или пък налагаше взискателно темпо и пренебрегваше всички протести и искания за почивка. Молкин го следваше неотлъчно, но това си казваше своето.

Рядко минаваше прилив, без Карион да предизвика Молкин да го убие. Заемаше обидни пози, постоянно изпускаше токсини и не показваше никакво уважение към него. Ако зависеше от Шривър, тя щеше да удуши бялата змия още преди дни, но Молкин до голяма степен сдържаше яростта си — дори когато нещастното създание го предизвикваше и се присмиваше на стремленията му, макар яростно да размяташе с опашка водата, а жълтите му, фалшиви очи-петна да искряха като слънцето над морето. Той не искаше да изкушава белия със заплахи — създанието копнееше твърде силно за собствената си смърт.

Най-жестокото му изтезаване беше, че не споделяше спомените, които Помнещата му беше дала. Щом плетеницата се настанеше за през нощта и се закотвеше заедно, преди да заспят, змиите си говореха. Спомняха си и споделяха късчетата памет от драконовото им наследство. Често това, което някой не можеше да си спомни, бе предоставено от друг и така спомените им се вплитаха един в друг като овехтели гоблени. Понякога самото назоваване на име извикваше водопад от забравени фрагменти в някоя друга змия. Но Карион винаги стоеше настрана, като се подсмихваше знаещо, докато другите ровеха из изморените си умове. Изглеждаше сякаш по всяко време можеше да ги просветли, ако иска. Заради това Шривър жадуваше да го убие.

Разговорът тази вечер се бе отклонил към земите на далечния юг. Някои си спомняха просторно, сухо място, лишено от всякакъв съществен дивеч.

— Отнемаше дни, за да прелетиш над него — заяви Телур. — И като че ли си спомням как щом се приземиш, пясъците така пареха, че не можеше да се стои върху тях. Трябваше да… да…

— Да се заровиш! — развълнувано се намеси друга змия. — Как мразех песъчинките под ноктите и особено в свивките на кожата ми. Но това беше единственият начин. Да се приземиш леко беше грешно. Трябваше да се плъзнеш така, че веднага да разчупиш горещата кора на пясъка и да достигнеш до по-хладния слой. Не че по-хладният слой беше много по-хладен!

Тази сетивна следа, песъчинки в свивките на кожата ѝ, сграбчи въображението на Шривър. Тя не само почувства горещия пясък, но и вкуси необичайната горчивина на региона. Раздвижи челюсти, за да си припомни по-добре.

— Затворете ноздрите си срещу прахта! — възторжено ги предупреди тя.

Друга змия затръби развълнувано.

— Но си заслужаваше. Защото веднъж щом прелетиш над просторите от син пясък, те очаква… те очаква…

Нищо. Шривър остро си припомни очакването. Щом пясъците се сменяха от златни на сини, значи си почти там, а отвъд синия пясък се намираше нещо, оправдаващо дългия полет без храна; нещо, заслужаващо риска от опасните пясъчни бури, за да го достигнеш. Защо можеха да си спомнят жегата и неудобството от песъчинките, но не и целта на полета?

— Чакайте! Чакайте! — възкликна белият, внезапно развълнуван. — Знам какво беше! Отвъд синия пясък беше, о, беше толкова красиво, толкова прекрасно, такава радост да намериш такова нещо! Беше… — Той извъртя глава, червените му очи се въртяха, за да подсигурят вниманието на всяка една от змиите. — Тор! — обяви щастливо. — Големи могили от прясна, кафява, воняща тор! А после се обявихме за Господари на четирите царства. Господари на Земята, Морето, Небето и Торта! О, и как се валяхме в нашето величие, и празнувахме за всичко, което бяхме завладели и присвоили! Паметните пясъци — така чисти и искрящи! Кажи ми, Сесурея Корпс, не изпъква ли този спомен най-ясно от всички други, най-…

Прекали. Оранжевата грива на Сесурея се надигна и той се спусна към белия с широко разтворени челюсти. Почти лежерно, Молкин извъртя тялото си, за да застане между тях. Сесурея бе принуден да се отдръпне. Той никога не би предизвикал Молкин, но изрева раздразнението си към заобикалящите го змии, които се отдръпнаха, за да осигурят пространство на гнева му. Зелените му очи се въртяха гневно.

— Защо трябва да търпим този долен плужек? — настоя змията. — Той се подиграва на стремежа ни и на самите нас. Откъде можем да сме сигурни, че наистина ни води към Помнеща?

— Защото е така — отвърна Молкин. Той разтвори челюстите си, за да погълне морска вода и да я изпомпа през хрилете си. — Вкуси, Сесурея. Сетивата ти са се притъпили от обезсърчение, но вкуси сега и ми кажи какво долавяш.

Голямата синя змия се подчини. Шривър, както и повечето от останалите, го изимитира. За известно време улавяше единствено плетеницата им, вкусваше единствено неспирно капещите токсини на Карион. И тогава той достигна до нея, бе невъзможно да се сбърка с друго. Вкусът на змия, съдържаща заключени в кожата си спомени, се носеше едва доловимо сред водата. Шривър заработи трескаво с хрилете си в опит да поеме повече от неуловимия аромат. Той изчезна, но тогава я заля по-силен прилив.

Телур, слабият зелен менестрел, се изстреля като стрела към Недостига. Показа глава сред нощния въздух и протръби въпросително. Плетеницата около Шривър се надигна по-бързо от балончета, за да изникнат около него. Гласовете им се присъединиха към неговия в стремителен хор. Внезапно Молкин също се стрелна сред множеството над водата, като скочи така високо, че почти една трета от дължината му се изви над водата, преди отново да се гмурне.

— Тишина! — нареди той, след като изплува отново. — Слушайте!

Главите и извитите вратове на плетеницата се плъзгаха по гребените на вълните. Над тях блестеше студената луна, а звездите сияеха в бяло като актинии. Гривите на всички бяха напълно настръхнали. Повърхността на морето беше преобразувана в поляна от нощно цъфтящи цветя. За един дъх време всичко, което чуваха, бяха звуците на вятъра и водата.

Тогава, чист като светлина и сладък като плът, един глас се надигна от далечината.

— Елате — пееше тя, — елате при мен и ще ви дам познание за самите вас. Елате при Помнещата и миналото ви ще бъде ваше, а с него — и всичките ви бъднини. Елате. Елате.

Телур изтръби нетърпелив отговор, но Молкин го смълча строго:

— Тихо! Какво е това?

Втори глас се бе извисил в песен. Думите бяха странно обърнати, нотите скъсени сякаш змията, която пееше, нямаше дълбочина на гласа. Но която и да беше, повтаряше зова на Помнещата.

— Елате, елате при мен. Миналото и бъдещето ви ви очакват. Елате, аз ще ви насочвам, ще ви закрилям. Подчинете ми се и ще ви отведа безопасно у дома. Ще се надигнете за пореден път и за пореден път ще полетите.

Всички глави, всяко въртящо се око се извърна към Молкин. Гривата му стоеше вдървено около гърлото му, а от всяка игличка бликаше и капеше отрова.

— Тръгваме! — протръби той, но леко, само към плетеницата му, не към примамливите гласове. — Тръгваме, но го правим предпазливо. Има нещо странно в това, а и преди сме били заблуждавани. Елате. След мен.

Водачът им отметна голямата си глава и отвори широко челюсти към нощта. Златните му, фалшиви очи-петна искряха по-ярко от луната и слънцето. Щом освободи мощта на гласа си, водата около него потрепери от силата му.

— Идваме! — изрева той. — Идваме за спомените си!

Потопи се обратно в Обилието. Стрелна се през водата и плетеницата му го последва. Останал сам, белият се задържа назад. Шривър, която все още не му вярваше, погледна към него.

— Глупаци! Глупаци! Глупаци! — бясно тръбеше Карион към нощното небе. — А аз съм най-големият глупак от всички!

Тогава — с див рев, той се гмурна, за да ги последва.

Помнещата се отдели от кораба, за да посрещне останалите. Мълния я насърчи да остане с думите, че ще ги посрещнат заедно, но тя не можеше. Това беше нейната съдба, която най-после идваше да се осъществи. Не можеше да отложи този дългоочакван завършек. Тя се заизвива към тях, като подскачаше неловко в опит да покаже грация. Между закърнялото ѝ тяло и древните спомени за други подобни срещи имаше ужасен конфликт. Можеше да е два пъти по-едра, със здрави мускули — великан сред змиите, въоръжена с достатъчно токсини да зашеметява плетеница след плетеница до пълното припомняне на наследството им. Потисна всичките си притеснения. Щеше да им даде всичко, с което разполагаше. Трябваше да е достатъчно.

Щом се приближиха дотолкова, че да могат взаимно да вкусят отровите си, тя се спря. Позволи на тялото си да потъне под водата и остана там, размахваща перки в очакване. Водачът им — поочукана змия, която блестеше с огъня на петната си, излезе напред, за да се срещнат зъб в зъб. Другите замахаха с перки около тях, като главите на всички бяха насочени към тялото ѝ. Всички увиснаха там, под бурността на морските вълни, толкова неподвижни, колкото бе възможно за плуващи създания, и се подредиха на равни разстояния, внимателно подравнени. Пред нея стояха множество организми, които скоро щяха да станат едно цяло, обединени от расовите спомени на техния вид. Тя отвори широко челюсти и показа зъбите си в официален поздрав. Разтърси гривата си, докато игличките около гърлото ѝ, съдържащи токсините, не се разгърнаха в пълното си величие. Всеки шип беше изпънат, издут от отровата, която тя скоро щеше да освободи. Наложи си да се сдържи. Това не беше пробуждането на една-единствена змия. Това беше възкресението на цяла плетеница.

— Молкин от плетеницата на Молкин те приветства, Помнеща.

Големите му медни очи обходиха изкривеното ѝ тяло. Завъртяха се един път в знак на учудване или може би на симпатия, след което се успокоиха. Той изложи зъбите си пред нея. Тя леко сблъска своите с тях. Гривата му се вдърви в рефлексивен отговор. Плетеницата му, приспособила се към неговите токсини поради дългото им общуване, щеше да е най-уязвима към нейните, свързани с изпуснатите от Молкин. Той беше жизненоважен за пробуждането. Помнещата изпусна слаба диря от отровата си към отворените му челюсти, видя го как преглъща и загледа ефекта, който имаше върху него. Очите му се завъртяха бавно, а по гривата му пробягаха цветове — виолетови и розови тонове изпълниха шиповете му. Тя даде време на тялото му да се приспособи, а после, почти приспивно, се обви около продълговатото му тяло. Той ѝ се отдаде, както подобава.

Пригоди тялото си към неговото и почувства как слузта му се смесва с нейната. Спря и притвори очи, докато тялото ѝ приспособяваше киселините си. Тогава, в екстаз от припомняне, тя преплете гривата си с неговата, за да стимулира и двама им да освободят един смесен облак от отрови. Шокът от вкусването на токсини, различни от собствените ѝ, почти я зашемети.

Нощният свят се изостри. Тя позна всяка змия в плетеницата, както ги познаваше той. Взе обърканите му спомени от множество миграционни пътувания и му ги подреди. Неочаквано, тя сподели лутането на едно изгубено поколение. Жал преряза душата ѝ. Толкова малко женски бяха останали и телата на всички бяха така повехнали… Душите им бяха останали пленени с десетилетия в тела, предназначени за временна употреба. И въпреки съжалението, изпълващо сърцата ѝ, то бе удавено в горд, тържествен тръбеж. Въпреки всичко, расата ѝ бе оцеляла. Бяха преодолели всички премеждия и бяха надделели. Някак щяха да завършат миграцията си, щяха да сформират пашкулите си и щяха да излязат от тях като дракони. Господарите на Трите царства щяха за пореден път да изпълнят небесата.

Почувства как духът на Молкин се преплита с нейния.

— Да!

Неговият потвърдителен тръбеж беше знакът, който чакаше. Помнещата издиша токсините си в лицето му. Молкин не се възпротиви. По-скоро с готовност се гмурна в безсъзнание, като предаде ума си, за да стане хранилище на спомените на вида си. Извитата ѝ опашка изплющя, за да запази хватката си върху тялото му. Бавно, с огромни усилия тя започна да ги върти, завихряйки ги в кръгъл поток от отрови, които бавно се разпръскваха към чакащото множество. Смътно видя как токсините ги достигнаха. Застанали в готовност, змиите се сковаха в хватката на омаята ѝ, след което инстинктивно започнаха да махат с перки, за да се задържат на място, докато умовете им се отваряха за находището от спомени. Помнещата беше малка, осакатена и се изморяваше твърде бързо. Надяваше се, че торбичките ѝ с отрова ще издържат достатъчно за всички тях. Разтвори широко челюсти и заработи с мускулите, изпомпващи токсините от гривата ѝ. Напъна се, като конвулсивно задвижваше мускулите си дълго след пълното изпразване на торбичките ѝ. Напълно изчерпана, тя продължи да се труди, като извърташе себе си и Молкин и така телата им разпръскваха смесените им токсини към изпадналите в транс змии. Въртеше се отново и отново, безспир, отвъд инстинктите, съзнателно тласкайки тялото си до предела на силите му.

Осъзна, че Молкин ѝ говори. Вече той я държеше. Тя бе изтощена. Той се задвижи с нея и запрати вода към хрилете ѝ.

— Достатъчно — каза ѝ с нежен глас. — Достатъчно е. Почивай. Помнеща, сега вече плетеницата на Молкин са Помнещи. Дългът ти е изпълнен.

Тя копнееше за почивка, но успя да им отправи предупреждение.

— Пробудих още някого. Сребристата твърди, че и тя е от нашия род. Предпазлива съм с нея. Въпреки това може би е единствената, която знае пътя към дома.

Водата кипеше от змии. През всичките си години в морето Кенит не беше виждал подобна гледка. Тръбящият им хор го бе събудил преди разсъмване. Бяха се струпали около живия му кораб. Повдигнаха огромните си гривести глави, за да огледат любопитно кораба. Издължените им тела прорязваха водата, пресичаха пътя пред носа на Мълния и плуваха сред килватера ѝ. Изумителните им цветове проблясваха на сутрешната светлина. Големите им очи се въртяха като колела.

Кенит усети, че е попаднал във фокуса на тези немигащи погледи. Докато стоеше и наблюдаваше от бака, Мълния привлече вниманието на тези чудати поклонници. Те се надигнаха от водата, някои почти толкова високо, колкото беше и фигурата, за да я огледат. Някои го правеха мълчаливо, но други тръбяха или свиркаха. Мълния им отвърна с песен и грамадните глави неизбежно се обърнаха към Кенит и се взряха. За мъж, който вече бе изгубил единия си крак заради змия, тези жадни погледи все пак си бяха изнервящи. Въпреки това той удържа позицията и усмивката си.

Мъжете зад него работеха по палубата и сред въжетата по-предпазливо от обикновено. Под тях зееше двойната смъртна опасност от вода и зъби. Нямаше значение, че змиите не показваха никаква агресия спрямо кораба. Тътнежът и лудуването им бяха достатъчни да изплашат всекиго. Изглежда, само Ета беше прикрила страха си от създанията. Беше се прилепила към парапета с разширени очи и зачервени бузи и наблюдаваше зрелището на проблясващия им ескорт.

До нея, плътно кръстосал ръце на гърдите си, стоеше Уинтроу. Той се обърна към кораба:

— Какво ти казват и какво им отвръщаш?

Тя се изви, за да погледне назад към него. Кенит видя как момчето се присви като намушкано. Внезапно пребледня, коленете му се подгънаха и той се олюля надалеч от парапета. Запристъпва несигурно, с разфокусиран поглед, и напусна бака, без да каже нищо повече. За един кратък момент Кенит помисли да поиска обяснение, но реши да не повдига въпроса. Все още не беше преценил Мълния напълно. Не искаше да рискува да я обиди. Доволното изражение не беше слязло от лицето на фигурата. Тя проговори, насочила думите си към Кенит:

— Това, което казват, не засяга човеците. Говорят за змийски стремления, а аз ги уверявам, че също ги споделям. Това е всичко. Те ще ме следват и ще правят, каквото им кажа. Избери жертвата си, капитан Кенит. Те ще я спрат и ще я заловят за теб като глутница вълци, които отделят бик от стадото му. Кажи къде да отидем и всеки, на когото се натъкнем междувременно, ще падне като презрял плод в ръцете ти.

Тя му подхвърли предложението си съвсем небрежно. Кенит се опита да запази самообладание, макар веднага да бе прозрял какво означава то. Не само кораби, но и малки селища, дори градове щяха да са негови за оплячкосване. Погледна към дъгоцветните си придружители и си ги представи как изпълват бингтаунския залив или как беснеят на прага на самото джамаилско пристанище. Можеха да разгърнат блокада, която да спре всякаква търговия. С флотилия от змии под свое командване можеше да контролира целия трафик през Вътрешния проход. Тя му предоставяше власт над цялото крайбрежие.

Кенит забеляза, че фигурата го наблюдава с крайчеца на окото си. Много добре знаеше какво му предлага. Той се приближи и заговори така, че само тя да го чуе:

— И какво ще ми струва това? Само „каквото поискаш, когато го поискаш“?

Червените ѝ устни се изкривиха в сладка усмивка.

— Точно така.

Времето за колебания бе свършило.

— Имаш го — увери я тихо.

— Знам — отвърна тя.

— Какво те тревожи? — инатливо попита Ета.

Уинтроу вдигна изненадано поглед.

— Извини ме, какво?

— Извини ме, ама друг път! — Тя посочи нетърпеливо към игралното табло на ниската маса между тях. — Ти си на ход. И за времето, което ми отне да приключа с този илик, си все ти на ход. Но щом вдигна поглед, ти си седиш там и се взираш във фенера. Та, какво те тревожи? Напоследък не можеш да се концентрираш върху нищо.

Това беше така, защото бе отдал цялото си внимание на едно-единствено нещо. Можеше да ѝ го каже, но предпочете само да свие рамене.

— Предполагам, че напоследък се чувствам малко безполезен.

Тя се подсмихна дяволито.

— Напоследък? Ти винаги си бил безполезен, жрецо. Защо изведнъж започна да те притеснява?

Добър въпрос. Защо го притесняваше? Откакто Кенит беше превзел кораба, Уинтроу не бе имал официален статус. Не беше корабният юнга, не беше личен прислужник на капитана, а и никой не бе взел насериозно претенцията му да притежава кораба. Но все пак беше имал някаква функция. Кенит му бе възлагал необичайни задачи и бе упражнявал остроумието си върху него, но тези неща просто бяха запълвали времето му. Вивачия беше изпълвала сърцето му. Беше го разбрал твърде късно, горчиво си помисли той. Твърде късно беше и да признае, че връзката му с кораба бе обуславяла живота и дните му на борда ѝ. Тя бе имала нужда от него и Кенит го беше използвал като мост между себе си и нея. Сега вече никой от двама им не се нуждаеше от него. Или поне създанието, което обитаваше тялото на Вивачия, не се нуждаеше от него. Всъщност тя дори едва го понасяше. Главата му все още пулсираше от последния ѝ отпор.

Смътно си спомняше процеса по излекуването си. Бяха последвали дни на възстановяване. Беше лежал на койката си, загледан в играта на светлината върху стената на каютата си, и не мислеше за нищо. Бързото укрепване на тялото му бе изцедило напълно физическите му резерви. Ета му носеше храна, вода и книги, които той така и не отвори. Беше му донесла и огледало, с мисълта да го разведри. Беше забелязал, че външната част на тялото му се бе пресътворила под командата на Кенит. Кожата на лицето му се бе изчистила от мастилото на татуировката — с всеки изминал ден простиращият се там белег, който баща му му бе поставил, бе избледнявал, докато изображението на Вивачия не бе изчезнало напълно от лицето му сякаш никога не е било.

Това беше дело на кораба. Знаеше го. Кенит беше просто инструмент в ръцете ѝ, така че да може капитанът да се възползва от предимствата от извършването на поредното чудо. По този начин тя съобщаваше на Уинтроу, че не се нуждае от съгласието му, за да му наложи волята си. Мълния го бе поразила с излекуването му. Не беше възстановила липсващия му пръст. Уинтроу беше спрял да се чуди дали задачата беше отвъд нейните способности, както и тези на тялото му, или просто му го беше отказала. Бе заличила образа на Вивачия от лицето му и значението на това действие беше повече от красноречиво.

Ета плесна по масата и той подскочи.

— Пак го правиш — каза му обвинително. — И не отговори на въпроса ми.

— Вече не знам какво да правя със себе си — призна той. — Корабът вече няма нужда от мен. Кенит вече няма нужда от мен. Единственото, за което някога съм му бил потребен, беше като посредник между двамата. Сега те са заедно, а аз…

— А ти им завиждаш — допълни Ета. — Много при това. Надявам се, че съм се прикривала по-добре, когато бях на твоето място. Дълго време заемах мястото, на което се намираш ти сега, и се чудех каква е моята функция; чудех се защо или дали Кенит има нужда от мен и мразех кораба за това, че така го запленяваше. — Тя му отправи крива усмивка в израз на съчувствие. — Имаш съжалението ми, но то няма да ти е от никаква полза.

— А какво ще ми е от полза? — настоятелно попита той.

— Да се занимаваш с нещо. Да го преодолееш. Да научиш нещо ново. — Тя върза възел. — Намери нещо друго, което да окупира съзнанието ти.

— Като например? — попита горчиво.

Ета прегриза конеца и дръпна, за да провери дали илика е здрав. След това посочи с брадичка към пренебрегнатото игрално табло.

— Да ме забавляваш.

Усмивката ѝ го превърна в шега. Движението на брадичката ѝ накара светлината от фенера да пробяга по пригладената ѝ коса и да се отрази от силно изразените ѝ скули. Тя го погледна изпод мигли, докато вдяваше конеца в иглата си. В тъмните ѝ очи проблесна веселие, а крайчецът на устата ѝ се изви леко нагоре. Да, той можеше да намери нещо друго, което да занимава съзнанието му, нещо, което вероятно щеше да го вкара в беля. С усилие върна погледа си върху играта и направи хода си.

— Да науча нещо ново. Какво?

Ета изсумтя пренебрежително. Ръката ѝ се стрелна напред и с единствен ход съкруши защитата му.

— Нещо полезно. Нещо, при което наистина ще използваш ума си, вместо само да извършваш действия, докато мислено си се отнесъл някъде другаде.

Той избута игралните си фигури от таблото.

— Какво мога да науча за този кораб, което вече да не знам?

— Навигация — предложи тя. — Мен ме обърква, но ти вече имаш нужните познания. Можеш да се усъвършенстваш. — Този път беше сериозна. — Но мисля, че трябва да изучиш онова, което вече толкова дълго отлагаш. Запълни празнината, която носиш като отворена рана в себе си. Иди там, накъдето сърцето ти винаги те е дърпало. Достатъчно дълго си се лишавал от него.

Уинтроу стоеше изключително неподвижно.

— И това е? — подкани я тихо.

— Изучи себе си. Жречеството си.

Пронизалото го разочарование го шокира. Дори не искаше да мисли за онова, което се бе надявал да му предложи. Поклати глава и отвърна с горчивина:

— Изоставих го твърде отдавна. Са има силно присъствие в живота ми, но отдадеността ми не е каквато беше. Един жрец трябва да е склонен да живее заради другите. Имаше време, когато мислех, че това ще ми донесе радост. Сега… — Очите му срещнаха нейните открито. — Научих се да искам неща за себе си — каза тихо.

Тя се засмя.

— О, мисля, че Кенит би могъл да те научи на това по-добре от всеки друг. Но според мен се подценяваш. Вероятно си изгубил силата на фокуса си, но потърси в сърцето си, Уинтроу. Ако можеше да имаш нещо, тук и сега, какво би избрал?

Той възпря думите, които му дойдоха на езика. Ета се беше променила и той беше част от нейната промяна. Начинът, по който говореше, по който мислеше, отразяваше книгите, които бяха прочели заедно. Не че беше станала по-мъдра — мъдростта бе струяла от нея от самото начало. Сега вече разполагаше с думите, с които да подкрепи мислите си. Преди беше била като пламъка на фенер, горящ зад покрито със сажди стъкло. Сега стъклото вече беше чисто и светлината ѝ блестеше навред. Тя раздразнено стисна устни — беше му отнело твърде много време да отговори.

— Помниш ли нощта, в която ми каза, че трябва да установя къде се намирам в живота си и да продължа оттам? Да приема облика на живота си и да направя възможно най-доброто с него?

Тя повдигна вежда сякаш за да отрече. Сърцето му слезе в петите. Възможно ли беше нещо така важно за него да не бе оставило и следа у нея? Ета поклати печално глава.

— Беше толкова сериозен, че исках да те сритам. Какво момче. Изглежда ми невъзможно колко млад си бил до съвсем скоро.

— До съвсем скоро? — Уинтроу се засмя. — На мен ми се струват години. Преминах през толкова промени оттогава. — Той срещна погледа ѝ. — Научих те да четеш и ти каза, че това е променило живота ти. Знаеш ли колко много ти си променила моя живот?

— Е. — Тя се облегна назад и се замисли. — Ако не те бях научила да използваш нож, сега щеше да си мъртъв. Така че, предполагам, че съм променила посоката на жизнения ти път поне веднъж.

— Опитвам се да си представя как се връщам в манастира. Ще трябва да се сбогувам с кораба си, с Кенит, с теб, с другарите ми, с всичко, в което се е превърнал животът ми. Не знам дали мога да се върна, да седна с Берандол и да медитирам или обстойно да преглеждам книгите си. — Той се усмихна със съжаление. — Или да обработвам цветното стъкло, с което някога така се гордеех. Това ще означава да се отрека от всичко, което научих тук. Аз съм като малка рибка, която се е озовала твърде далеч от спокойствието на своя вир и е била завлечена в реката. Научих се как да оцелявам в тази среда. Не знам дали вече бих могъл да се задоволя с един живот на съзерцание.

Тя го погледна особено.

— Нямах предвид да се върнеш в манастира си. Само исках да кажа, че трябва отново да започнеш да бъдеш жрец.

— Тук? На кораба? Защо?

— Защо не? Веднъж ми каза, че ако един мъж е предопределен да бъде жрец, нищо не може да го отклони от това. То ще се случи независимо къде се намира. Че може би Са те е поставил тук, защото има нещо, което трябва да свършиш. Съдба и прочее.

Ета изрече думите му насмешливо, но под тона ѝ долови отчаяна надежда.

— Но защо? — повтори той. — Защо ме подтикваш да направя това сега?

Тя се извърна от него.

— Може би ми липсва начинът, по който говореше преди. Как спореше, че има смисъл и подредба във всичко, което се случва, дори да не можем да го забележим веднага. Изпитвах утеха да те чувам да го казваш, макар да не го вярвах напълно. Това за съдбата и прочее.

Ръката ѝ се насочи към гърдата, след което се отдалечи. Той знаеше какво избягва да докосне. В малка кесийка около врата си, Ета носеше талисмана от Острова на Чуждите, фигурката на бебе. Беше му го показала, докато се възстановяваше от „чудотворното излекуване“. Беше усетил колко важна бе фигурката за нея, но оттогава насам не се беше замислял сериозно над това. Тя обаче очевидно беше. Възприемаше причудливия талисман като някакво знамение. Може би ако Уинтроу наистина вярваше, че Чуждите са гадатели и пророци, би споделял мнението ѝ, но не беше така. Вероятно някаква игра на ветровете и теченията отнасяше всякакви отломки до плажа, включително и талисмана ѝ. Що се отнасяше до Чуждите — змията, която бе освободил, беше отпечатала мнението си за тях върху него.

Мерзости. Точното ѝ определение не беше съвсем ясно, но ужасът и копнежът ѝ бяха явни. Те не биваше да съществуват. Бяха крадци на минало, което не им принадлежеше, без каквато и да било способност да предсказват бъдещето. Талисманът, който Ета бе намерила в ботуша си, беше чисто съвпадение и дотолкова предсказваше нещо, колкото и пясъкът, който го беше съпътствал.

Не можеше да сподели вижданията си, без да я оскърби. Оскърбяването ѝ можеше да се окаже болезнено. Той поде предпазливо:

— Продължавам да вярвам, че всяко същество има своя уникална, значима съдба.

Тя скочи направо на въпроса, без да му даде възможност да подходи по-внимателно към него.

— Моята съдба може да е да износя детето на Кенит. Да създам принц за краля на Пиратските острови.

— А може и да е да не го направиш — отбеляза той.

По лицето ѝ премина недоволство, заменено от безстрастие. Беше я наранил.

— Значи това е мнението ти?

Уинтроу поклати глава.

— Не, Ета. Не вярвам в нито едно от двете. Просто казвам, че не бива да съсредоточаваш мечтите си върху едно дете или един мъж. Това кой те обича и кого обичаш ти, не е толкова значимо спрямо това коя си. Твърде много хора — мъже и жени, обичат личността, която искат да бъдат, сякаш като я обичат или като тя ги обича, ще достигнат значимостта, за която жадуват. Аз не съм Са. Не притежавам неговата всеобхватна мъдрост. Но мисля, че е по-вероятно да откриеш съдбата на Ета в Ета, а не да се надяваш Кенит да те забремени с нея.

По лицето ѝ се загърчи гняв. Тогава обаче тя застана неподвижно — гневът все още проблясваше в очите ѝ, и започна внимателно да обмисля думите му. Най-накрая отбеляза кисело:

— Трудно е да се засегна на твърдението ти, че съм важна за самата себе си. — Очите ѝ срещнаха неговите открито. — Мога да го приема като комплимент. Само че е трудно да повярвам в искреността ти, след като очевидно не вярваш същото за себе си.

Тя продължи да говори сред стъписаното му мълчание:

— Не си загубил вярата си в Са. Загубил си вярата в себе си. Казваш, че оценявам важността си спрямо Кенит, но ти правиш същото. Преценяваш предназначението си от гледна точка на Вивачия или Кенит. Вземи в ръце живота си, Уинтроу, и носи отговорността за него. Тогава може би ще си от значение за тях.

Ключ, който се завърта в ръждясала ключалка. Това беше усещането, което изпита вътре в себе си. Или може би рана, прокървила отново покрай покрилата я коричка, горчиво си помисли той. Разрови се в думите ѝ в търсене на грешка в логиката ѝ, на трик в начина ѝ на изказване. Нищо. Беше права. Някак, по някое време се бе отказал от отговорността за живота си. Мъчно постигнатите медитации, плодът от един друг живот на учение и напътствията на Берандол се бяха превърнали в банални забележки, които учленяваше, без да ги съотнесе към себе си. Неочаквано си спомни едно неопитно момче, което казваше на своя учител как се ужасява от морското пътешествие до дома, защото ще му се наложи да бъде сред обикновени мъже, вместо сред проникновени псалтове като него самия. Какво беше казал на Берандол?

— Добри мъже, но не колкото нас.

Тогава бе презирал този начин на живот, където простото преживяване от единия ден до другия възпираше човек от възможността да си направи някога самооценка. Берандол беше намекнал, че времето, прекарано навън, сред света, може да промени мнението му за хората, които работеха всеки ден за прехраната си. Така ли беше? Или беше променило виждането му за псалтовете, които прекарваха толкова много време в самооценка, че просто преминаваха през живота, без да го изживеят истински?

Беше хвърлен сред този свят на кораби и плаване против волята си. Никога не го прие напълно и не се възползва от всичко, което можеше да му предложи. Сега погледна назад и видя модела на съпротива, който беше прилагал към всяко свое действие. Беше се настроил против баща си, беше се борил с Торг само за да оцелее, и се беше противил на опитите на кораба да се сближи с него. Беше се съюзил с робите, но гардът му се бе вдигнал в мига, в който бяха станали свободни хора. Когато Кенит се качи на борда, беше решил да поддържа претенцията си спрямо Вивачия, въпреки опитите на пирата да я спечели. И през цялото време беше тънал в самосъжаление. Беше копнял по манастира си и си бе обещавал, че при първа възможност отново ще стане този Уинтроу. Дори след като беше решил да приеме живота, който Са му бе предложил, и беше намерил смисъл в него, дори тогава се бе сдържал.

Слой след слой от самозаблуда — вече го виждаше, слой след слой от съпротива спрямо волята на Са. Не беше прегърнал с отворени обятия собствената си съдба. Беше я приел неохотно, като понасяше само това, което му бе наложено насила, и приветстваше само онова, което намираше за допустимо, вместо да обгърне всичко в жречеството си.

Нещо. Нещо — идея, прозрение, трепкаше в крайчеца на ума му. Откровение, чакащо да бъде разкрито. Остави фокуса на очите си да се размие и успокои дишането си до дълбок, бавен ритъм.

Ета остави шиенето си. Събра игралните фигури и ги върна в кутията им.

— Мисля, че за известно време приключихме с игрите — каза тихо.

Уинтроу кимна. Мислите му го превземаха и той съвсем бегло отбеляза, когато тя напусна стаята.

Помнещата го позна. Двукракият Уинтроу стоеше на корабната палуба и се взираше надолу към змиите, които плуваха редом с кораба на фона на лунната светлина. Тя беше изненадана, че е оживял. Когато го избута на борда на кораба, намерението ѝ беше просто да умре сред своите. Значи беше оцелял. Той постави ръцете си на парапета и Помнещата усети реакцията на Мълния. Не беше физическо разтърсване, а трептене на съществото ѝ. Слаб привкус на страх подправи водата. Мълния се боеше от двукракия?

Змията се приближи озадачено. В началото, Мълния бе била дракон — дотолкова Помнещата можеше да познае. Но колкото и ожесточено да го отричаше, Мълния вече не беше дракон, нито пък змия. Тя беше хибрид — човешките ѝ усещания се сливаха с драконовата ѝ същност и всичко се помещаваше в корабната ѝ форма. Помнещата се гмурна под водата и се изравни със сребристия кил на кораба. Тук най-силно можеше да усети присъствието на драцената. Почти мигновено долови, че корабът не желаеше тя да е там, но Помнещата не изпита угризение да остане. Дългът ѝ беше към плетеницата, която бе пробудила. Ако корабът представляваше някаква опасност за змиите, тя щеше да разбере.

Изненада се съвсем леко, когато Молкин Златния се присъедини към нея. Той не си направи труда да прикрива намерението си.

— Искам да знам още — каза ѝ. Леко повдигане на гривата му посочи към кораба, който следваха. — Тя ни казва да сме търпеливи, че тя ще ни защитава и ще ни отведе у дома. Изглежда, знае много относно случилото се през годините, откакто драконите изпълваха небесата, но усещам, че колкото ни казва, толкова и скрива. Всички мои спомени ми казват, че е трябвало да навлезем в реката през пролетта. Зимата вече ни притиска, а тя въпреки това ни съветва да чакаме. Защо?

Помнещата се възхити на прямотата му. Той не се интересуваше, че корабът е наясно с възраженията му относно дали да му се доверят. Тя предпочиташе да е по-вежлива.

— Трябва да изчакаме и да видим. Засега, тя разполага с подкрепата на двукраките. Твърди, че когато моментът настъпи, ще ги използва, за да ни помогнат. Но защо тогава трепери при самото присъствие на този?

Корабът не даде признак, че е наясно с подводния им разговор. Помнещата вкуси лека промяна във водата, минала покрай нея. Сега освен страх, имаше и гняв. Въпреки че беше лишена от обичайната форма на тялото си, раздразнената ѝ кожа продължаваше да се опитва да произведе отровите, отговарящи на емоциите ѝ. Помнещата задейства киселинните си торбички. Нямаше много за извличане. На тялото ѝ му отнемаше време, за да се снабди отново с необходимото. Независимо от всичко, тя зина широко с челюсти и прие слабата отрова на Мълния, след което отговори със своя собствена. Намести се по-удобно до кораба, така че да ѝ е по-лесно да го разбира.

Над тях, двукракият хвана парапета. Всъщност той постави ръце върху тялото на драцената. Помнещата усети треперенето на кораба и пълното пренасочване на вниманието му.

— Добър вечер, Вивачия. — Звукът от гласа на Уинтроу бе приглушен от водата и разстоянието, но допирът му до перилата усилваше усещането от думите му. То се носеше през костите на кораба към Помнещата. Познавам те, казваше досегът му. Чрез назоваването на името, което Мълния ненавиждаше, той изискваше част от нея. При това справедливо, реши Помнещата, въпреки съпротивлението на кораба спрямо него.

— Разкарай се, Уинтроу.

— Бих могъл, но това няма да донесе нищо добро. Знаеш ли какво правех, Вивачия? Медитирах. Протягах се навътре към себе си. Знаеш ли какво намерих?

— Биещото ти сърце? — Корабът го докосна с коравосърдечна жестокост. Помнещата почувства как хватката на момчето се стегна, когато сърцето му прескочи.

— Недей — насечено ѝ се примоли той и добави: — Моля те.

Корабът го пусна неохотно. Уинтроу се опря на парапета. След като дишането му се нормализира, той промълви тихо:

— Знаеш какво намерих, след като се вгледах в себе си. Намерих теб. Преплетена с мен, душа и плът. Корабе, ние сме едно и не можем да се заблудим един друг. Аз те познавам и ти ме познаваш. Никой от двама ни не е това, което твърди, че е.

— Мога да те убия — озъби му се корабът.

— Знам. Но това няма да те отърве от мен. Дори да ме убиеш, аз пак ще остана част от теб. Вярвам, че и ти го знаеш. Опитваш се да ме прогониш надалеч, корабе, но не мисля, че мога да отида толкова далече, че връзката ни да се прекъсне. Това само ще направи и двама ни нещастни.

— Готова съм да поема този риск.

— Аз не съм — меко отвърна Уинтроу. — Предлагам друго решение. Да приемем в какво сме се превърнали и да признаем всичките си проявления. Ако спреш да отричаш човещината в теб, аз ще приема змията и дракона в себе си. В нас — разсъдливо се поправи той.

Тишината се точеше заедно с ромолящата вода. Нещо бавно се надигаше в дебрите на кораба, като отрова, изпълваща шипестата змийска грива. Когато заговори обаче, от нея се разля горчивина като от спукана гнойна рана.

— Подходящ момент за такова предложение, Уинтроу Вестрит. Много подходящ момент.

Тя го повали със замах, както дракон прогонва досадна врана. Двукракият се строполи по гръб на палубата ѝ. Няколко капки кръв от ноздрите му се стекоха и паднаха върху дъските ѝ. Макар драцената да изкрещя в протест, дъските ѝ попиха червената субстанция и го приеха в нея.

Глава шестнадесета

Сделката на Тинтаглия

Рейн пое дълбок, накъсан дъх и отвори очите си в мрака. Беше сънувал драцената, пленена в ковчега си. Сънят все още караше сърцето му да бумти, а тялото му да се поти. Лежеше неподвижно, задъхан и проклинащ създанието и спомените, които му бе оставило. Трябваше да се опита да заспи отново. Скоро щеше да дойде неговата смяна и щеше да съжалява за изгубения заради кошмара сън. Затаи дъх и се заслуша в силното хъркане на Граг и по-тихото дишане на Силдин. Той се замята неспокойно в опит да намери по-удобна позиция сред потните чаршафи. Беше благодарен, че разполага с цяло легло за себе си — много от другите ги споделяха. През последните няколко дни имението Тенира беше залято от хора, така че сега приютяваше представителна група от населението на Бингтаун.

Новоизлюпеният съюз между Стари и Нови Търговци, роби и народа на Трите кораба почти бе умрял в зародиш. Същата група, която се беше събрала около масата на Тенира, заедно с няколко допълнения от представителите на Новите Търговци, дръзко се бе появила в имението Рестарт и бе настояла да влезе. Шпионите им вече бяха видели как оставащите представители на бингтаунския Съвет влизат вътре. Част от по-буйните последователи на Род също се бяха събрали. Рейн се чудеше дали не са си заврели главата в торбата. Серила обаче бе изглеждала спокойна, когато дойде на входа. Род Каерн стоеше и се мръщеше току зад лявото ѝ рамо. Въпреки въсенето му и промърморените оплаквания, съветничката благосклонно ги бе поканила да влязат и да се присъединят към „неформалната дискусия на ситуацията в Бингтаун“. Докато се събираха неспокойно около масата за преговори обаче, от града под тях зазвучаха тръби и сигнални камбани. Рейн се бе стреснал да не би да става въпрос за някаква измама, докато всички се изсипваха навън. Един покривен пазач им бе изкрещял, че към Бингтаун се приближава флотилия от калсидски кораби. Род Каерн бе извадил острие и бе започнал да крещи, че Новите Търговци са нахълтали на тази среща с надеждата да премахнат всички оставащи законни водачи на Бингтаун наведнъж, докато калсидските им съюзници подемаха атаката си. Като бесни кучета, той и поддръжниците му се бяха нахвърлили върху пратениците на Новите Търговци. Изведнъж наизскачаха ножове, които всички бяха обещали да не носят.

Първата кръв от калсидската атака бе пролята именно там — на прага на имението Рестарт. В тяхна защита, представителите на Търговския Съвет се бяха опълчили на Род и бяха възпрели него и сподвижниците му да не избият пратениците на Трите кораба, Татуираните и Новите Търговци. Срещата бе разпусната, тъй като хората избягаха от лудостта на Род и се пръснаха да защитават собствените си къщи и семейства от нашествениците. Това беше преди три дни.

Калсидците бяха пристигнали многобройни като риби, плодящи се на брега. Ветроходни кораби и гребни галери превзеха пристанището и заляха плажовете и кейовете с воини. Тяхната мощ бе надвила дезорганизираните жители на Бингтаун и те бяха пленили Кендри. Награден екипаж го бе извел от пристанището. Корабът не отиде доброволно и се мяташе и дърпаше, докато малките лодки, направлявани от калсидски моряци, го теглеха навън. Рейн не знаеше нищо друго за съдбата на кораба или екипажа му. Зачуди се дали калсидците можеха да го принудят да ги заведе нагоре по реката до Трехог. Бяха ли пощадили живота на семейния му екипаж, за да ги използват като заложници срещу живия кораб?

Калсидците държаха пристанището и околните сгради, сграбчили сърцето на Бингтаун в алчните си ръце. С всеки изминал ден настъпваха все по-навътре в сушата, като систематично грабеха, а после разрушаваха всичко, което не можеха да задигнат. Рейн никога не бе виждал подобна разруха. Оставяха някои основни постройки — складове, в които да съхраняват плячката си, и защитни каменни сгради непокътнати, но сриваха до основи всичко останало. Стари Търговци, Нови Търговци, рибари, амбулантни търговци, курви или роби — за калсидците нямаше никакво значение. Те убиваха и грабеха без изключение. Дългата редица от къщи на Трите кораба гореше, малките им риболовни лодки бяха унищожени, а хората бяха убити или прогонени да търсят подслон при съседите си. Калсидците не показваха никакво желание да преговарят. За предаване не можеше да става и дума. Пленниците бяха оковавани във вериги и държани в един от ветроходните кораби, за да бъдат отведени към нов, робски живот в Калсид. Дори нашествениците да бяха имали съюзници сред бингтаунските жители, не ги пощадиха. Никой не бе неприкосновен за тяхното унищожение.

— Възнамеряват да останат. — Плътният глас на Граг беше тих, но ясен. — След като убият или поробят всички в Бингтаун, калсидците ще се заселят тук и бингтаунският залив ще бъде просто поредната част от Калсид.

— Да не би да те събудих, докато се въртях? — тихо го попита Рейн.

— Не. Не мога да заспя като хората. Толкова съм изморен от това чакане. Знам, че трябваше да организираме съпротивата си, но е трудно междувременно да гледаш цялата тази разруха. Сега, след като часът най-сетне настъпи, всеки миг се влачи, но въпреки това ми се иска да имахме повече време за подготовка. Иска ми се майка и момичетата да избягат в планините. Вероятно биха могли да се скрият там, докато всичко приключи.

— В какъв смисъл да приключи? — горчиво го попита Рейн. — Знам, че трябва да вложим сърце и душа в този набег, но не вярвам да пожънем успех. Ако ги прогоним от плажовете, те просто ще се върнат по корабите си и ще подемат нова атака. Докато контролират пристанището, контролират и Бингтаун. Как ще оцелеем без търговия?

— Не знам. Трябва да има някаква надежда — упорито настоя Граг. — Поне тази каша ни обедини. Сега цялото население трябва да прозре, че ще оцелеем само ако се държим един за друг.

Рейн се опита да прозвучи позитивно, но не успя.

— Има надежда, но тя е нищожна. Ако живите ни кораби се завърнат и ги притиснат в пристанището, мисля, че тогава целият Бингтаун ще се сплоти. Ако имаше как да ги приклещим между плажа и устието на пристанището, можехме да ги избием.

В гласа на Граг се прокрадна тревога.

— Ще ми се да знаех къде са корабите ни или поне колко все още са в изправност. Подозирам, че калсидците ги примамиха надалеч. Те побягнаха, а ние ги подгонихме нанякъде, където вероятно ни е причаквала много по-голяма сила, за да ни унищожи. Как можахме да сме толкова глупави?

— Ние сме търговци, а не воини — отвърна Рейн. — Най-голямата ни сила е и най-голямата ни слабост. Всичко, което знаем, е как да преговаряме, а нашите врагове не се интересуват от подобно нещо.

Граг издаде звук — нещо средно между въздишка и стон.

— Трябваше да съм на борда на Офелия онзи ден. Трябваше да тръгна с тях. Страшна мъка е да чакам и да се надявам, без да знам какво се е случило с баща ми и кораба ни.

Рейн мълчеше. Знаеше много добре как острието на несигурността белязваше душата на човек. Нямаше да обижда Граг, като му казва, че знае как се чувства. Болката на всеки човек беше индивидуална. Вместо това предложи:

— И двамата сме будни. Можем направо да ставаме. Нека идем да говорим в кухнята, за да не събудим Силдин.

— Силдин е буден — тихо рече момчето и се надигна. — Взех решение. Днес ще дойда с вас. Ще се бия.

— Не — припряно му забрани Рейн, след което се овладя. — Не мисля, че това е разумно, Силдин. Твоята позиция е необичайна. Ти може би си единственият останал наследник на семейното си име. Не бива да рискуваш живота си.

— Би имало риск, ако се скрия страхливо тук и не направя нищо — горчиво отвърна Силдин. — Рейн. Моля те. Когато съм с майка ми и баба ми, макар да го правят с добро, те ме карат да се чувствам… млад. Как се предполага да се науча да бъда мъж, ако никога не съм сред мъже? Имам нужда да дойда с вас днес.

— Силдин, ако дойдеш с нас, може и да не пораснеш, за да станеш мъж — предупреди го Граг. — Остани тук. Защити майка си и баба си. Така ще допринесеш най-много за Бингтаун. А и това е твой дълг.

— Не се дръж снизходително с мен — остро му отвърна момчето. — Ако боевете достигнат тази къща, всички ще бъдем покосени, защото, за да стигне битката дотук, означава всички вие да сте мъртви. Идвам с вас. Знам, че смятате, че само ще ви се пречкам и че ще трябва през цялото време да ме пазите, но няма да е така. Обещавам ви.

Граг пое дъх, за да възрази, но Рейн прекъсна и двамата.

— Нека слезем в кухнята и да го обсъдим там. Имам нужда от едно кафе.

— Няма да го получиш — раздразнено му каза Граг. Рейн забеляза усилието му да промени настроението си. — Но все още има чай.

Те не бяха единствените неспокойни. Кухненският огън вече бе разпален и над него къкреше голям котел с яхния. Не само майката и сестрата на Граг, но и жените Вестрит сновяха из голямата стая с претенцията, че готвят. Нямаше достатъчно работа, която да ги занимава. От трапезарията също се чуваше тихо мърморене. Докато храната се подготвяше, на масата бяха донесени няколко подноса. Еке Келтър също беше там. Тя придружи чашата чай, която наля на Граг, с топла усмивка, след което седна срещу него на кухненската маса и каза непринудено:

— Подпалвачите вече тръгнаха. Искаха да са сигурни, че ще са на позиция преди нападението.

Сърцето на Рейн се стегна. Изведнъж всичко стана реално. Надигащите се от пристанищния склад на семейство Друр дим и пламъци бяха сигнал за всички изчакващи нападатели. Дръзки шпиони — най-вече робски момчета, бяха установили, че калсидците са струпали плячката си именно там. Несъмнено щяха да се върнат, за да потушат пожара. Бингтаун щеше да изгори откраднатото му богатство, за да изкара калсидците в по-централна позиция. След като огънят се разгореше, щяха да направят опит да запалят и калсидските кораби чрез огнени стрели. Отряд мъже от Трите кораба, чиито тела щяха да са добре намазани срещу студа във водата, щяха да преплуват до калсидските кораби и да прережат котвените вериги на някои от тях.

Разнообразните бингтаунски групи бяха планували това отвличане на вниманието, за да дезорганизират нашествениците, преди да се впуснат в масова атака. Всеки мъж се беше въоръжил с каквото бе намерил. Древни семейни мечове щяха да се развъртят наравно с тояги и касапски ножове, риболовни пръти и сърпове. Търговци и риболовци, градинари и кухненски роби, днес всички щяха да използват оръдията на труда си за война. Рейн стисна очи за момент. Достатъчно лошо беше да умрат. Трябваше ли да го правят толкова зле въоръжени? Той си наля чаша горещ чай и безмълвно пожела късмет на всички нещастни саботьори, които се прокрадваха тихо през хладната дъждовна нощ.

Силдин, който седеше до него, внезапно здраво сграбчи китката му под масата. Рейн вдигна въпросително очи към момчето и видя как лицето му грейва от необичайно мрачна усмивка.

— Усещам го — каза то с приглушен глас. — А ти?

— Нормално е да се страхуваш — тихо го утеши той. Силдин само поклати глава и освободи захвата си върху Рейн. Сърцето му се сви. Малкият брат на Малта бе преживял твърде много за момче на неговите години. Това бе засегнало разсъдъка му.

Роника Вестрит донесе на масата пресен хляб. Старата жена бе сплела сивеещата си коса и я бе закрепила здраво за главата си. Докато ѝ благодареше, в стаята влезе майка му. Не носеше воал. Никой от Дъждовниците не покриваше лицето си от онзи ден, когато Рейн бе свалил своя на съвещателната маса. Ако всички щяха да са част от този нов Бингтаун, то нека всички се гледаха прямо в очите. Нима люспите, израстъците и искрящите му медни очи бяха толкова различни от татуировките, които покриваха лицата на робите? И неговата майка бе закрепила косата си в стегнати плитки. Носеше панталони, вместо обичайните диплещи се поли. В отговор на озадачения му поглед, тя само отвърна:

— Няма да бъда спъвана от поли, щом нападнем.

Той се взираше в нея в очакване да се усмихне и да извърти думите си в шега. Но тя не се усмихна.

— Нямаше смисъл да го обсъждаме — каза му тихо. — Знаехме, че всички ще възразите. Време е мъжете от Бингтаун да си спомнят, че когато дойдохме за първи път по този край, жените и децата рискуваха точно толкова, колкото и мъжете. Днес всички ще се бием, Рейн. По-добре да умрем в битка, отколкото да живеем като роби, след като мъжете ни умрат в опит да ни защитят.

Граг проговори с нездрава усмивка:

— Е, това прозвуча много оптимистично. — Очите му огледаха майка му за момент. — И ти ли?

— Естествено. Да не мислиш, че ставам само да ти сготвя, а после да те изпратя да умреш? — Нария Тенира изрече горчивите думи, докато поставяше на масата горещ ябълков пай. Следващите ѝ думи бяха по-нежни. — Направих го за теб, Граг. Знам, че ти е любимото. А ако предпочиташ, в трапезарията има месо, ейл и сирене. Тези, които излязоха преди вас, искаха обилна закуска против студа.

Това можеше да е последното им хранене заедно. Ако днес калсидците ги надвиеха, щяха да открият килера празен. Вече нямаше смисъл да съхраняват каквото и да е, нито храна, нито живота на обичните си. Въпреки надвисналата разруха — или може би именно заради нея, топло изпеченият плод, ухаещ на мед и канела, никога не бе миришел така вкусно на Рейн. Граг го наряза на щедри парчета. Рейн постави първото парче пай пред Силдин и прие друго за себе си.

— Благодаря — каза той. Не можеше да измисли какво друго да каже.

Докато кръжеше високо над бингтаунското пристанище, къкрещият в Тинтаглия гняв най-сетне се разбушува. Как смееха да се отнасят така с един дракон? Можеше и да е последната от вида си, но си оставаше Господарка на Трите царства. Въпреки това в Трехог я бяха пренебрегнали сякаш беше просяк, хлопащ на вратата им. След като бе направила един кръг над града и бе изревала, за да ги предупреди, че ще каца, те не си бяха направили труда да разчистят пристана от хора и стока. Когато най-накрая кацна, хората се бяха разбягали с писъци, докато махащите ѝ крилете събаряха щайги и варели в реката.

Бяха се скрили от нея, отнасяйки се към посещението ѝ с презрение, вместо да ѝ предложат месо и подобаващо посрещане. Тя бе чакала, като си казваше, че са изплашени. Скоро щяха да се овладеят и да ѝ отправят полагащото се приветствие. Вместо това те бяха изпратили група мъже, носещи импровизирани щитове, лъкове и копия. Бяха се приближили към нея в редица сякаш беше заблудена крава, която трябваше да бъде върната в стадото, а не господарка, на която да служат.

Въпреки това бе сдържала нрава си. Бяха минали много от техните поколения, откакто за последно бяха призовани от дракон. Вероятно бяха забравили подходящите любезности. Щеше да им даде шанс. Когато ги поздрави за правилно отправения ѝ поклон обаче, някои се държаха сякаш не можеха да я разберат, а други закрещяха „тя проговори, тя проговори“, като че ли това беше някакво чудо. Търпеливо бе изчакала да приключат да се карат помежду си. Най-накрая избутаха една жена напред. Тя насочи треперещото си копие към Тинтаглия и настоятелно попита:

— Защо си дошла?

Можеше да стъпче жената или да разтвори челюсти и да я изпръска с облак отрова. Но Тинтаглия преглътна гнева си и само изиска:

— Къде е Рейн? Доведете го пред мен.

Жената стисна по-здраво копието си, за да овладее треперенето му.

— Той не е тук! — пискливо заяви тя. — Сега се махай, преди да сме те нападнали!

Тинтаглия изплющя с опашка и запрати една пирамида от щайги в реката.

— Изпратете ми Малта тогава. Изпратете някого, който има достатъчно акъл първо да разговаря, а после да отправя заплахи.

Говорителката им отстъпи назад до редицата страхливи воини, където се посъветва за кратко. Пристъпи само две крачки напред от закрилата на тълпата, преди да обяви:

— Малта е мъртва, а Рейн не е тук.

— Малта не е мъртва — раздразнено възкликна Тинтаглия. Връзката ѝ с женския човек не беше така силна, както преди, но и все още не беше изчезнала. — Това ме изморява. Пратете ми Рейн или ми кажете къде мога да го намеря.

Жената се изпъна.

— Ще ти кажа само, че не е тук. Махни се!

Това преля чашата. Тинтаглия се изправи на задните си крака, а после се сгромоляса на предните, като накара кея да се залюлее бясно. Жената се олюля и падна на колене, а някои от воините зад нея разбутаха редиците и побягнаха. С един размах на опашката си, Тинтаглия разчисти кея от щайги и варели. Сграбчи хилавото копие на жената между зъбите си, скърши го на трески и ги изплю встрани.

— Къде е Рейн? — изрева тя.

— Не ѝ казвай! — извика един от воините, но един млад мъж скочи напред от тях.

— Не я убивай! Моля те! — примоли се той на драцената и хвърли унищожителен поглед към останалите копиеносци. — Няма да жертвам Ала заради Рейн! Той ни докара дракона на главите, той да се оправя с него. Рейн не е тук, драконе. Отиде с Кендри в Бингтаун. Щом искаш Рейн, търси го там. Не тук. Не ти предлагаме нищо, освен битка.

Някои закрещяха, че той е предател и страхливец, но други застанаха на негова страна и казваха на драцената да си тръгне и да потърси Рейн. Тинтаглия беше отвратена. Тя се вдигна отново на задните си крайници и позволи на притиснатата жена да избяга, спусна ноктестите си предни крака тежко на пристана, впи ноктите си и ги дръпна назад, така че да разцепи дъските му. Те се смачкаха като сухи листа. С един размах на опашката си премаза две гребни лодки, завързани за кея. Позволи им да видят, че причинява тази разруха без никакво усилие.

— Няма да ми струва нищо да срутя целия ви град! — изрева им тя. — Запомнете го, хилави двукраки. Не ме виждате, нито пък чувате за последно. Когато се върна, ще ви науча на уважение и ще ви обуча как да служите на една Господарка на Трите царства.

Тогава те се обединиха или по-точно се опитаха. Няколко от тях се спуснаха към нея, свели копията си. Тя не атакува. Вместо това разтвори криле, скочи леко във въздуха и за пореден път се приземи с цялата си тежест върху кея. Сблъсъкът запрати края на човеците нагоре и изстреля бъдещите защитници във въздуха. Те паднаха лошо, като се приземиха тежко. Поне един се цамбурна във водата. Тя не чака да я обиждат повече, а се изстреля във въздуха, като отново накара пристана да се заклати неудържимо. Докато се издигаше, хората се разкрещяха, някои размахваха юмруци, други се присвиваха страхливо.

За нея нямаше никакво значение. Тя претърси въздуха. Бингтаун. Това трябваше да е миризливото крайбрежно градче, над което бе прелетяла. Щеше да потърси Рейн там. И преди беше говорил от нейно име; можеше да го направи отново и да накара останалите да разберат какво ги очаква, ако не изпълнят нарежданията ѝ.

А сега беше тук, яхнала хладния зимен вятър над сгушения долу град. Зимното небе над нея беше обсипано с чезнещи бели звезди, а отдолу, сред предимно спящия град се мержелееха разпръснато няколко жълти светлини. Изгревът скоро щеше да разбуни човешкото гнездо. Лъхна я противната воня на изгоряло. Пристанището беше изпълнено с кораби, а по протежението на бреговата линия горяха неравномерно разпределени сигнални огньове. До тях видя мъже, които сновяха изнервено. Тя се зарови в спомените си. Война. Наблюдаваше смрадта и безредието на войната. Внезапно, от една постройка край кея под нея в оранжев пламък разцъфна гъст дим. Надигна се гълчава. Зоркият ѝ поглед различи фигурите на тичащи мъже, които се отдалечаваха, докато значително по-голяма група се приближаваше към пожара.

Тя се спусна по-ниско, за да установи какво се случва. Едновременно с това чу непогрешимия съсък на летящи стрели. Огнените снаряди я пропуснаха и вместо това се забиха в един кораб, където пламъците им бързо изгаснаха. Последва втори залп. Този път платното на един от корабите пламна. Почти мигновено огнените езици плъзнаха нагоре, по намазания с катран горящ стълб и към нея. Тя припряно замаха с криле, за да набере височина, а въздушната струя от прелитането ѝ раздуха игривите пламъци. Хората, стоящи на палубата на горящия кораб, закрещяха от удивление. Те засочиха покрай горящото си платно право към драконовия силует над кораба.

Тя чу опъна на тетива и една стрела просвистя край нея. Драцената избегна заблудилия се снаряд, но други полетяха към нея без закъснение. Една от крехките пръчки все пак успя да я уцели, като се срещна със здравите люспи на корема ѝ, без да причини вреда. Тинтаглия беше едновременно удивена и оскърбена. Смееха да се опитват да я наранят? Човеците се опитваха да се противопоставят на волята на един дракон? В нея припламна гняв. Небесата наистина бяха останали твърде дълго без крила в просторите си. Как смееха човеците да си помислят, че те са господарите на този свят? Сега щеше да ги научи колко глупава беше тази представа. Избра най-големия от корабите, прибра крилата си и се спусна надолу към него.

Никога преди не беше се изправяла в битка срещу кораб. Сред всичките ѝ драконови спомени имаше само няколко, в които хората се бяха противопоставяли на драконите. Тя бързо откри, че да сграбчи въжетата с ноктите си е лоша идея. Поклащащите се съдове не предложиха задоволително съпротивление срещу атаката ѝ. Те се заклатушкаха надалеч от нея, а платната и въжетата се омотаха около ноктестите ѝ крака. С бясно разтърсване тя се отскубна на свобода от кораба. Размаха криле, за да набере отново височина. Озовала се високо над пристанището, Тинтаглия измъкна ноктите си от оплетената бъркотия от въжета, греди и платна, след което с удоволствие ги загледа как падат, разбиват се в средата на една галера и потапят малкия съд.

На второто си прелитане за своя плячка избра един двумачтов кораб. Мъжете на борда, видели я да се спуска към тях, изпълниха въздуха със стрели, които задрънчаха по тялото ѝ и западаха върху кораба долу. Докато прелиташе покрай него, размаха опашка и събори и двете мачти. Те паднаха, оплетени в платна и въжета, но Тинтаглия се дръпна настрани от тях. Премина ниско над една галера и мъжете на борда ѝ наскачаха през борда в морето. Тя изрева от задоволство. Колко бързо се бяха научили да се боят от нея!

Размахът на големите ѝ криле караше някои от лодките да се поклащат. Надигнаха се множество крясъци и викове в преклонение пред яростта ѝ. Тя се издигна към небето, след което се завъртя обратно към пристанището. Тогава зимното слънце се откъсна от хоризонта и за миг, върху тъмната вода под нея, тя зърна ослепителното отражение на блестящото си тяло. Зоркият ѝ поглед обходи града. Пожарите продължаваха да горят незагасени, битките на нищожните човеци бяха изоставени. Всички очи бяха насочени нагоре към нея, всякакво движение беше заменено от вцепенено преклонение пред гнева ѝ. Сърцето ѝ полетя от щастие при вида на възхитения им взор. Ароматът на страха им, който достигна до ноздрите ѝ, я опияни и я изпълни с мощ. Тинтаглия пое дъх и изкрещя, като заедно със звука освободи и облак млечнобяла отрова, която се понесе на сутрешния вятър. Изминаха няколко секунди, преди удовлетворението от агонизиращите писъци да я достигне. На корабите под нея капките отрова разяждаха кожа и дълбоко захапваха плътта, пронизваха кости и прояждаха стомаха, преди да преминат от другата страна на гърчещите се тела на жертвите. Бойна злъч, родена сред киселинните води на родното ѝ място, достатъчно силна да пробие многопластовата броня на зрял дракон, преминаваше неизчерпаемо през воднистата плът на човеците и със съсък през дървото на корабите им. И най-нищожната капчица причиняваше незаздравяваща рана. Дотук с тези, които се бяха опитали да пронижат кожата ѝ със стрели!

Тогава, през смута и писъците, през пращящите пламъци и свистящия вятър, един самотен, ясен глас привлече вниманието ѝ. Тя завъртя глава, за да отдели звука от всички останали. Пееше глас, момчешки глас, висок, но не писклив. Думата звънтеше сладко и вярно в него:

— Тинтаглия, Тинтаглия! Синя кралице на ветрове и небеса! Тинтаглия, о, великолепна, страшна в красотата си, прекрасна в яростта! Тинтаглия, Тинтаглия!

Острият ѝ поглед откри малката фигура. Той стоеше сам на върха на купчина боклуци, нехаещ, че силуетът на тялото му беше идеална цел за стрелите. Стоеше изправен, радостен, с повдигнати ръце и ѝ пееше на езика на Древните. Ласкателството му я плени и той вплете името ѝ в песента си, изричайки го с неизмерима сладост.

Крилете ѝ събраха въздуха под тях. Тя се накланяше и извърташе в грациозни спирали, докато се опираше на въздушните течения. Песента му се виеше заедно с нея и я обвиваше в омайваща възхвала. Не можеше да му устои. Драцената се заспуска все по-ниско и по-ниско, за да чуе ласкавите му думи. Повредените кораби побягнаха от пристанището. Нея вече не я интересуваше. Нека вървят.

Този град не беше добре устроен за посрещането на дракон. Въпреки това, недалеч от очарователния ѝ ухажор имаше площад, който щеше да свърши работа за приземяването ѝ. Докато пляскаше с криле, за да забави спускането си, много от хората изтичаха припряно настрани и потърсиха убежище сред ненадеждните развалини на постройките. Тя не им обърна внимание. Веднъж стъпила на земята, драцената разтърси величествените си криле, а после ги прибра. Главата ѝ се залюля в такт с думите на менестрела.

— Тинтаглия, Тинтаглия, що засенчваш ведно луна и слънце. Тинтаглия, по-синя от дъговата арка, искряща от сребро по-ярко. Тинтаглия бързокрила, остронокта, що вдъхваш в недостойните смъртта. Тинтаглия, Тинтаглия.

Очите ѝ се завихриха в наслада. Колко време беше минало от последната изпята драконова възхвала? Тя погледна към момчето и видя, че беше запленено от нея. Очите му искряха с отразената ѝ красота. Драцената си спомни, че беше докосвала този човек и преди. Той беше с Рейн, когато го беше спасила. Тогава това разгадаваше мистерията. Понякога се случваше смъртен да бъде запленен от драконовия допир. Младите бяха особено податливи на подобно свързване. Погледна привързано към малкото създание. Пеперуда, обречена от краткостта на дните си и все пак стояща тук, пред нея, безстрашна в преклонението си.

Тинтаглия разпери широко крилете си в знак на одобрение. Това беше най-голямата чест, която дракон можеше да окаже на смъртен, макар че детинската му песен почти не я заслужаваше — колкото и сладостни да бяха думите му, той трудно можеше да мине за умел менестрел. Крилете ѝ затрептяха и синьото и сребърното в тях заблещука на леки вълнички под светлината на зимното слънце. Това го запрати в смаяно мълчание.

Тя с веселие осъзна присъствието на другите човеци. Те стояха на разстояние и надничаха иззад дървета и над стени. Стискаха оръжията си и трепереха от страх пред нея. Тя изви дългия си врат сякаш да се почисти, за да могат да видят добре оформените ѝ мускули. Извади ноктите си, които оставиха следи по павиращите камъни на улицата. Небрежно наклони глава и погледна надолу към дребния си почитател. Нарочно завъртя очи, за да привлече душата му в тях, докато не почувства колко болезнено запрепуска сърцето в гърдите му. Тя го освободи и той жадно започна да гълта дъх след дъх, макар някак да успя да се задържи на крака. Наистина беше достоен да пее възхвала за дракон, нищо че беше малък.

— Е, менестреле — весело измърка тя. — Търсиш ли някаква облага в замяна на песента си?

— Пея от радост за твоето съществуване — смело отговори той.

— Това е добре — отвърна му тя. Другите, прикрили се човеци зад Силдин, пристъпиха съвсем малко по-близо до нея, стиснали оръжия в готовност. Глупаци. Тя стовари опашката си върху калдъръма и те отново се изпокриха по скривалищата си. Драцената се засмя с глас. Но ето че напред пристъпи още един, който не се страхуваше от нея, и смело излезе насреща ѝ. Рейн носеше меч, но го бе оставил да виси от ръката му с острието надолу.

— Върна се значи. — Говореше тихо. — Защо?

Тинтаглия изсумтя.

— Защо? Защо не? Ходя, където си поискам, човеко. Не ти се полага да разпитваш една Господарка на Трите царства. Малкият е избрал по-удачна роля. Би било по-мъдро да правиш като него.

Рейн допря окървавения връх на острието си в земята. Тя подуши по него кръв, както и потта и дима от битка. Той се осмели да ѝ се намръщи.

— Разчистваш няколко вражи кораба от пристанището ни и очакваш да пълзим от благодарност?

— Приписваш си значимост, която не съществува, Рейн Купрус. Не ме е грижа за враговете ви — само за моите. Те ме предизвикаха със стрели и срещнаха подобаващ край, какъвто ще сполети всеки, който ми се опълчи.

Тъмнокосият Дъждовник се приближи. Сега успя да види, че се подпираше на меча си. Беше по-изморен, отколкото бе предполагала. По лявата му ръка бе засъхнала тънка ивица кръв. Човекът повдигна очи, за да я погледне, и зимната слънчева светлина проблесна по люспестото му чело. Тя размърда развеселено уши. Той носеше белега ѝ и дори не предполагаше. Беше неин и въпреки това си мислеше, че може да премери воля с нейната. Държането на момчето беше по-подходящо. Макар то също да гледаше нагоре към драцената, в очите му се четеше обожание, а не упорство. Момчето имаше потенциал.

За съжаление, на потенциала му трябваше време да се развие, време, с което точно сега тя не разполагаше. Ако искаше да спаси малкото останали змии, човеците трябваше да действат бързо. Тя насочи погледа си към Рейн. Имаше достатъчно опит с човеците, за да знае, че другите щяха да послушат него, а не някакво момче. Щеше да говори чрез него.

— Имам задача за теб, Рейн Купрус. Тя е от изключителна важност. Ти и приятелите ти трябва да оставите всичко друго, за да се захванете с нея, и да не мислите за нищо друго, докато не я изпълните.

Той се взираше невярващо в нея. Другите човеци бяха привлечени иззад развалините. Не се приближиха прекалено, но стояха така, че да чуват какво говори на Рейн, без да привличат излишно внимание върху себе си. Гледаха я с ококорени очи, готови колкото да избягат, толкова и да я поздравят. Герой или враг, чудеха се те. Тя ги остави да се чудят и се съсредоточи върху Рейн. Но той ѝ се възпротиви.

— Сега ти си приписваш значимост, която не съществува — каза ѝ студено. — Нямам никакво желание да изпълнявам каквото и да било за теб, драконе.

Думите му не я изненадаха. Тя се надигна на задните си крака и се извиси над него. Разгърна крилете си, за да подчертае още по-силно размера си.

— Тогава нямаш никакво желание да живееш, Рейн Купрус — уведоми го тя.

Той трябваше да затрепери пред нея. Не го направи. Засмя се.

— Тук си права, червей Тинтаглия. Нямам никакво желание да живея и това вече е по твоя вина. Когато остави Малта да намери смъртта си, уби всякакво уважение, което някога съм изпитвал към теб. А с Малта умря и желанието ми за живот. Така че покажи ми най-лошото, на което си способна, драконе. Само че аз никога повече няма да превия врат пред теб и твоето иго. Съжалявам, че се опитах да те освободя. По-добре да беше умряла в мрака, преди да притеглиш моята любима към смъртта ѝ.

Думите му я шокираха. Не само заради непоносимо грубото му отношение. Той наистина вече не изпитваше никакво страхопочитание към нея. Това жалко двукрако, създание на няколко кратки вдишвания, беше готово да умре на мига, защото… тя изви глава и го огледа внимателно. Ах! Защото вярваше, че тя бе позволила спътницата му да умре. Малта.

— Малта не е мъртва — възкликна отвратено тя. — Хабиш емоциите и помпозните си думи за нещо, което си си въобразил. Остави настрана подобни глупости, Рейн Купрус. Задачата, която трябва да изпълниш, е неизмеримо по-важна от чифтосването на един човек. Оказвам ти честта с начинание, което може да спаси целия ми вид.

Драцената лъжеше. Презрението му нямаше граници. Той самият бе обходил реката по цялата ѝ дължина на Кендри и не бе намерил и следа от възлюбената си. Малта беше мъртва, а този дракон щеше да излъже, за да го подчини на волята си. Той се взря пренебрежително покрай нея. Нека го поразеше на място. Нямаше да ѝ каже и дума повече. Вирна брадичка, сключи челюсти и зачака да умре.

Въпреки всичко, това, което видя, го накара да отвори широко очи. Докато се взираше покрай Тинтаглия, зърна как към нея от руините се прокрадваха бегли сенки. Те се движеха, спираха, движеха се и всеки път се приближаваха все повече до драцената. Кожените им брони и конските опашки ги определяха като калсидци. Бяха се окопитили, въпреки разтрошените кораби в пристанището, въпреки количеството мъртви, и сега, с мечове и пики в ръка, с бойни брадви в готовност, те настъпваха към драцената. Мрачна усмивка изви устните на Рейн. Този развой на събитията го устройваше идеално. Нека враговете му се избият един друг. Когато приключеха, той щеше да се разправи с оцелелите. Наблюдаваше ги как се приближават, без да каже нищо, освен че им пожела късмет.

Граг Тенира обаче излезе напред и извика:

— Драконе, пази си гърба! При мен, Бингтаун, при мен! — След което глупакът се хвърли към калсидците, повел не повече от шепа окървавени членове на домочадието си в нападение, за да защити дракона.

Бърза като нападаща змия, драцената се извъртя, за да посрещне нападателите си. Тя даде израз на гнева си с рев и замаха с криле, без да се интересува, че с това си действие принуди част от защитниците си да се затъркалят. Спусна се към калсидците, раззинала широко паст. Драцената издиша върху тях. Рейн не можа да види нищо повече, но въпреки това резултатът беше ужасяващ. Калените воини отскочиха от нея, пискащи като деца. В този момент по всяко лице започна да се стича кръв. Миг по-късно облекло и кожени брони се свлякоха на парцали от бликащите кръв тела. Някои се опитаха да побегнат, но направиха само няколко крачки, преди да се препънат. Едни от телата се разпаднаха на парчета, докато се свличаха долу. Тези, които бяха най-далеч от драцената, успяха да отстъпят с олюляване, ала след това се срутиха пищящи на земята. Дори крясъците не траяха дълго. Тишината, последвала заглъхващите им гъргорещи звуци, беше оглушителна. Граг и хората му се заковаха на място, страхуващи се да приближат кървавите тела.

Рейн почувства, че му се повдига. Калсидците бяха врагове, по-низки от кучетата, и не заслужаваха милост. Но да види което и да е създание да умре както тези мъже, беше разтърсващо. Дори сега телата продължаваха да се разлагат и в резултат — да губят формата си. Глава, отделила се от гръбнака, се търкулна и застана на една страна, докато плътта се свличаше от рушащия се череп. Тинтаглия завъртя масивната си глава, за да насочи погледа си към Рейн. Очите ѝ се въртяха — нима ужасът му я развеселяваше? Само преди миг ѝ беше казал, че вече не цени живота си. Това не се беше променило, но също така знаеше, че всяка друга смърт е за предпочитане пред тази, на която току-що бе станал свидетел. Той се стегна, решен да умре мълчаливо.

Откъде Граг Тенира намери кураж, Рейн не можеше да каже. Той пристъпи смело между Дъждовника и драцената и повдигна високо меча си. Тинтаглия настръхна от възмущение. Тогава бингтаунският Търговец се поклони ниско и постави острието в краката ѝ.

— Аз ще ти служа — предложи ѝ той. — Само освободи пристанището ни от тези вредители и ще се заема с всяка задача, която предложиш. — Мъжът се огледа наоколо. Погледът му ясно подканяше и останалите да се присъединят към него. Малка част от тях се домъкнаха по-близо, но повечето останаха на разстояние. Самият Силдин се приближи уверено и застана до Граг. На Рейн му призля от блясъка в очите на момчето, когато то погледна нагоре към драцената. Силдин беше толкова млад и така заслепен от създанието. Запита се дали майка му и брат му също бяха гледали на него по този начин, когато така упорито се бе застъпвал за драцената. Беше пуснал съществото на свобода сред света и цената за това безумие се беше оказала Малта.

Очите на Тинтаглия проблеснаха, докато изучаваше Граг.

— Да не би да ме мислиш за слугиня, че да бъда купена с възнаграждения? Несъмнено драконите не са изчезнали чак толкова отдавна от света? Волята на един дракон има предимство пред каквито и да било жалки човешки цели. Ще спрете този конфликт и ще насочите вниманието си към моите желания.

Силдин проговори, преди Граг да успее да отвърне:

— След като видяхме зрелището на гнева ти, велика, как бихме могли да желаем друго? Онези другите, нашествениците, те оспорват волята ти. Виж как се опитаха да те нападнат още преди да разберат повелята ти. Порази ги и ги прогони от бреговете ни, ширококрила кралице на небесата. Освободи съзнанията ни от мислите за тях, за да можем доброволно да пренасочим вниманието си към твоите възвишени цели.

Рейн се втренчи в момчето. Откъде знаеше да използва такива думи? И нима мислеше, че беше толкова лесно да се надхитри един дракон? Развеселен, той загледа как огромната глава на Тинтаглия се приведе надолу, така че ноздрите ѝ бяха на едно ниво с колана на Силдин. Тя побутна съвсем леко момчето и то се олюля.

— Златоусти, нима мислиш, че можеш да ме заблудиш? Нима мислиш, че красивите думи ще ме убедят да се трудя като животно за собствените ви цели? — В гласа ѝ се долавяше едновременно привързаност и сарказъм.

Момчешкият глас на Силдин прозвуча ясно и откровено.

— Не, господарке на вятъра, не се опитвам да те заблудя, нито да преговарям с теб. Моля за този дар, велика, за да можем ние да се съсредоточим по-пълноценно върху възложената ни от теб задача. — Той пое дъх. — Ние сме дребни създания с кратък живот. Трябва да пълзим пред теб, защото така сме сътворени. И малките ни съзнания са сътворени по подобен начин, изпълнени със собствените ни краткотрайни тревоги. Помогни ни да успокоим страховете си, искряща кралице. Прогони нашествениците от нашия бряг, за да можем да те изслушаме с незатормозени съзнания.

Тинтаглия отметна глава назад и изрева от удоволствие.

— Виждам, че ти ми принадлежиш. Предполагам, че е нормално, предвид колко си млад и колко близо беше по време на първото разгръщане на крилете ми. Нека спомените на стотици Древни менестрели станат твои, мъничък, за да можеш да ми служиш подобаващо. А сега тръгвам — не за да изпълня повелята ти, а за да демонстрирам могъществото си.

Тя се изправи, по-висока от сграда, и се надигна на задните си крака като боен кон. Рейн видя как мощните ѝ бедра се напрягат и се хвърли на земята. Миг по-късно го удари струя въздух и прахоляк. Той остана така, докато маховете на сребристосините ѝ криле я понасяха нагоре към небето. Изправи се и се взря с широко отворени очи към вече малката фигурка над него. Ушите му бяха като натъпкани с памук. Докато се взираше, Граг ненадейно го хвана за ръката.

— Какво си мислеше, че да я предизвикваш така? — настоя Търговецът. Той вдигна благоговеещ поглед. — Великолепна е. И е единствената ни възможност. — Той се ухили към Силдин. — Беше прав, младежо. Драконите променят всичко.

— Някога и аз вярвах в това — кисело каза Рейн. — Остави обаянието ѝ. Тя е толкова измамна, колкото и великолепна. В сърцето ѝ има място единствено за собствените ѝ интереси. Ако се преклоним пред волята ѝ, тя ще ни пороби също толкова сигурно, колкото и калсидците.

— Грешиш. — Макар да беше малък и незначителен, Силдин сякаш се извисяваше от удоволствие. — Драконите не са поробили Древните, няма да поробят и нас. Има множество начини, по които различните хора да живеят съвместно, Рейн Купрус.

Рейн погледна надолу към момчето и поклати глава.

— Откъде ти идват подобни идеи, момче? И подобни думи, които да омагьосат един дракон да ни пощади?

— Сънувам ги — духовито отвърна Силдин. — Когато сънувам, че летя с нея, я чувам как говори на себе си. Кралица на небесата, ездачка на утрото, великолепна. Говоря ѝ така, както тя говори на себе си. Това е единственият начин да разговаряш с дракон. — Той скръсти тънките си ръце на тясната си гръд. — Така я ухажвам. Толкова ли е различно от начина, по който ти говореше на сестра ми?

Внезапното напомняне за Малта и как я бе ласкал и величал се заби като нож в сърцето му. Рейн понечи да се извърне от момчето, което му се усмихваше така непоносимо, но Силдин се протегна и хвана ръката му.

— Тинтаглия не лъже — каза с приглушен глас. Очите му срещнаха тези на Рейн и настояха за доверието му. — Тя ни смята за твърде незначителни, за да ни мами. Повярвай ми. Щом казва, че Малта е жива, значи е така. Сестра ми ще се върне при нас. Но за да го разбереш, трябва да ми позволиш да те насочвам, както аз позволявам на сънищата ми да ме насочват.

В близост до пристанището се разнесоха крясъци. Всички мъже около тях се втурнаха в търсене на по-удобна позиция за наблюдение. Рейн не изпитваше такова желание. Калсидци или не, драцената погубваше същества от собствения му вид. Той чу пукота на скършващи се масивни греди — несъмнено още един кораб бе лишен от мачтите си.

— За негодниците вече е твърде късно да се измъкнат! — злорадо ликуваше някакъв боец наблизо.

Недалеч, другите също се въодушевиха.

— Вижте как се носи. Тя наистина е кралица на небесата!

— Тя ще прочисти бреговете ни от тези мръсни калсидци!

— О! Разнебити корпуса с един замах на опашката си!

До него, Граг безмълвно вдигна меча си. Изтощението явно го беше напуснало.

— При мен, Бингтаун! Нека им покажем, че който достигне брега жив, няма да остане за дълго така. — Той потегли, като леко подтичваше, а хората, които по-рано страхливо се бяха изпокрили сред руините, забързаха след него, така че накрая, на разрушения площад останаха само Рейн и Силдин.

Момчето въздъхна.

— Трябва бързо да отидеш и да събереш хора от всички групи в Бингтаун. Ще е добре, когато се пазарим с драцената, да сме единодушни.

— Вероятно си прав — разсеяно отвърна Рейн. Той си припомняше странните сънища от собствените си младини. Сънуваше погребания град, оживен от светлина, музика и хора, а драцената му говореше. Понякога подобни сънища навестяваха онези, които прекарваха твърде много време там долу. Но със сигурност се ограничаваха само до Дъждовните Търговци.

С копнеж, Рейн се протегна да избърше с палец прахта от бузата на момчето… И се втренчи безмълвно във ветрилообразната сребриста люспа, която бе открил на скулата на Силдин.

Глава седемнадесета

Бингтаунски преговори

Покривът на Търговския Съвет го нямаше. Калсидците бяха довършили започнатото от Новите Търговци. Роника подбираше пътя си през почернелите останки от срутилия се покрив. Беше продължил да гори и след като беше паднал и беше прошарил стените със сажди и дим. Гоблените и знамената, които преди украсяваха залата, висяха на овъглени парцали. Горе бяха останали няколко греди, обгорени до черно. Следобедното небе заплашваше с дъжд, докато гледаше надолу, сивкаво, към събранието в безпокривната сграда, но бингтаунските Търговци упорито бяха настояли за среща в постройка, която вече не можеше да ги подслони. Роника си помисли, че това е показателно за легендарната упоритост на Търговците.

Още повече че имаше някаква особена равнопоставеност да стои рамо до рамо с другите, събрали се тук. Бингтаунски Търговци, Нови Търговци, татуирани роби и мускулести риболовци, занаятчии и прислужници, всички бяха там заедно с приятелите и роднините си.

Те изпълваха залата. Озовалите се отвън седяха на стълбището, скупчени в групички по стъпалата. Въпреки различния им произход, хората споделяха някаква необичайна прилика. На всички лица бяха изписани шокът и мъката от калсидското нашествие, и хаосът, който беше причинило. Те бяха еднакво застрашени от битките и пожарите — от най-богатия бингтаунски Търговец до смирения кухненски роб. Дрехите им бяха изцапани със сажди или кръв, а понякога и с двете. Повечето бяха размъкнати. Децата се гушеха близо до родители или съседи. Оръжията се носеха открито. Разговорите бяха приглушени и тихи и повечето касаеха дракона.

— Тя издиша върху тях и те просто се стопиха като восък.

— Разцепи целия корпус само с един удар на опашката си.

— Даже и калсидците не заслужават подобна смърт.

— Дали? Заслужават такава смърт, каквато успеем да им осигурим.

— Драконът е благословия от Са, изпратена да ни спаси. Трябва да подготвим благодарствени дарове.

Голяма част от хората стояха безмълвно, вторачили поглед в издигнатата каменна платформа, предназначена за избраните от всяка група представители.

Серила също беше там — като представител на Джамаилия, придружена от мръщещия се до нея Род Каерн. Присъствието му на подиума накара Роника да изскърца със зъби, но се принуди да не се взира в него. Беше се надявала, че Серила е приключила с Род след необмисленото му нападение над Новите Търговци. Как можеше да е толкова глупава? Съветничката стоеше свела поглед сякаш беше дълбоко замислена. Беше облечена прекалено изискано в сравнение с останалите на платформата — дълга нежнобяла роба, украсена с пресичащи се златни ивици плат. Подгъвът ѝ бе съсипан от пепел и сажди. Въпреки дългите ръкави на одеждата и дебелия вълнен плащ, който носеше, съветничката беше обвила ръце около себе си сякаш ѝ беше студено.

Спарс Келтър също беше на платформата, а кръвта по грубата му рибарска дреха днес не беше рибешка кръв. Жена с едър кокал и татуировки, които се простираха по бузата и се пренасяха върху врата ѝ, стоеше от едната му страна. Дужиа, представителка на Татуираните, носеше разкъсани панталони и туника на кръпки. Голите ѝ крака бяха мръсни. Грубата превръзка около горната част на ръката ѝ показваше, че е била в сърцето на битката.

Търговците Девуше, Конри и Друр представляваха бингтаунския Съвет. Роника не знаеше дали бяха единствените останали председатели на Съвета, или бяха единствените, достатъчно смели да рискуват да си навлекат недоволството на Каерн и поддръжниците му. Те стояха доста далече от Серила и Род. Поне това разделение бе установено.

Мингсли беше там от името на Новите Търговци. Богато извезаната му жилетка беше сериозно експлоатирана през последните няколко дни. Той стоеше на отсрещната страна, на която стоеше робинята, и избягваше погледа ѝ. Роника бе чула, че Дужиа не бе водила лесен живот като негова робиня и той имаше основателна причина да се страхува от нея.

На ръба на подиума, поклащащ крака, непривично спокоен седеше внукът на Роника, Силдин. Очите му шареха по тълпата под него и излъчваха угриженост. Само Мингсли се бе осмелил да оспори правото му да бъде там. Силдин бе срещнал погледа му открито.

— Ще говоря от името на всички ни, когато драцената се появи — увери го той. — И ако се наложи, ще говоря от нейно име пред вас. Трябва да съм тук, за да може да ме забележи сред тълпата.

— Какво те кара да мислиш, че тя ще дойде тук? — попита Мингсли.

Силдин се бе усмихнал с неземна усмивка.

— О, ще дойде. Не бой се — отвърна му Силдин. Той мигна бавно с очи. — Сега тя спи. Коремът ѝ е сит. — Когато внук ѝ се усмихваше, сребристите люспи по бузите му се надипляха и блестяха. Мингсли се бе втренчил, след което се бе отдръпнал от момчето. Роника се боеше, че вече забелязва синьо блещукане под напуканата повърхност на устните му. Как беше възможно да се промени толкова много за толкова кратко време? Също толкова озадачаващо беше и неестественото удоволствие, което той изпитваше от тези промени.

Яни Купрус — представителка на Дъждовните земи, стоеше закрилнически зад Силдин. Роника се радваше, че тя е тук, но се чудеше какви бяха мотивите ѝ. Щеше ли да изяви претенции към последния наследник на семейство Вестрит и да го отведе в Трехог? А ако не го направеше, какво място имаше той в Бингтаун?

Кефрия беше застанала така близо до платформата, че можеше да се протегне и да докосне момчето си. Но не го правеше. Дъщерята на Роника мълчеше, откакто Рейн беше довел Силдин при тях. Тя бе погледнала към сребристата ивица от люспи по върховете на бузите на сина си, но не ги беше докоснала. Силдин радостно ѝ беше казал, че Малта е жива — така беше казал драконът. Кефрия не бе продумала и дума в отговор на тези вести, поради което Силдин я бе хванал за ръката като че да я събуди от сън.

— Майко. Остави скръбта си настрана. Тинтаглия може да ни върне Малта. Знам, че може.

— Ще чакам това да се случи — слабо бе отвърнала Кефрия. Нищо друго. Сега се вглеждаше нагоре в сина си сякаш беше призрак, сякаш една плетеница от люспи го бе изличила от нейния свят.

Непосредствено зад Кефрия стоеше Рейн Купрус. И той като Яни вече не се забулваше. От време на време Роника виждаше как хората се обръщаха и се взираха в Дъждовниците, но и двамата бяха твърде заети, за да се обидят. Рейн бе потънал в разговор с Граг Тенира. Двамата очевидно не споделяха едно и също мнение и водеха цивилизован, но напрегнат спор. Тя се надяваше, че той няма да предизвика разногласия между двама им тази вечер. Бингтаун се нуждаеше от всяко подобие на единност, което успееше да събере.

Очите на Роника обходиха събралите се хора с цялото им разнообразие. Тя се усмихна мрачно. Силдин си оставаше неин внук — въпреки люспите, той си оставаше Вестрит. Може би промените по лицето му нямаше да са по-голямо клеймо от татуировките, които някои от другите щяха да носят без срам в новия Бингтаун. Един от корабите, на които драконът бе прекършил мачтите, беше пълен с бингтаунски пленници. Много от тях вече бяха принудително татуирани, лицата им бяха белязани със символите на похитителите им, така че всеки мародер да получи печалбата си, щом ги продадяха в Калсид. Калсидците бяха изоставили разрушения кораб и се бяха опитали да избягат с галерите, но Роника не мислеше, че някой е успял да се измъкне. Жителите на Бингтаун се бяха отправили на импровизирани салове към въпросния съд, за да спасят роднините си, докато драконът преследваше калсидските си жертви. Голяма част от хората, които никога не биха предположили, че ще носят робска татуировка, сега разполагаха с такава, включително и няколко Нови Търговци. Роника подозираше, че в резултат на това щяха да сменят позициите си.

Безпокойството караше хората непрестанно да се движат. Щом драконът се бе завърнал от калсидския си лов, бе наредил на представителите им да се съберат с уговорката, че скоро ще се заеме с тях. По това време слънцето още беше високо в небето. Сега нощта бе близо, а драконът все още не беше се върнал. Роника отново насочи погледа си към подиума. Щеше да е интересно да види кой щеше да се опита да въведе ред на събранието и кого щеше да подкрепи тълпата.

Роника очакваше, че Серила ще се позове на авторитета на сатрапа, но Търговецът Девуше пристъпи към ръба на подиума. Той повдигна ръцете си високо и тълпата заглъхна.

— Събрали сме се тук в бингтаунската Търговска зала. Тъй като Търговецът Дуикър беше убит, аз ще заема мястото му като председател на бингтаунския Търговски Съвет. Предявявам правото си да говоря пръв. — Той огледа насъбралата се тълпа в очакване на някакво несъгласие, но засега всички мълчаха.

Девуше продължи да излага очевидното.

— Събрали сме се тук, всички жители на Бингтаун, за да обсъдим как да постъпим с дракона, който така неочаквано дойде при нас.

Това беше вдъхновяващо, помисли си Роника. Девуше не споменаваше нищо за различията, които бяха запратили града в битка в самото начало. Той насочваше вниманието на всички им, като едно цяло, към проблема с дракона. Мъжът продължи:

— Тя прогони калсидската флота от пристанището ни и излови няколко лутащи се групи от нашественици. За момента изчезна от небесните ни пространства, но каза, че скоро ще се върне. Преди да го направи, трябва да решим как да подходим. Тя освободи пристанището ни. Какво сме готови да ѝ предложим в замяна?

Той спря да си поеме дъх. И това беше грешка, защото стотици гласове се надигнаха със стотици различни отговори.

— Нищо. Нищо не ѝ дължим! — ядосано изрева един мъж, докато в същото време и друг се постара да бъде чут:

— Синът на Търговеца Тенира вече сключи сделка от наше име. Граг ѝ каза, че ако прогони калсидците, ще ѝ помогнем с каквато задача ни постави. Това изглежда честно. Нима един бингтаунски Търговец се отмята от думата си, била тя и дадена на дракон?

— Трябва да му приготвим дарове. Драконът ни освободи. Трябва да предложим благодарности на Са, че ни изпрати такъв герой!

— Аз не съм Търговец! Брат ми също, ние няма да се обвържем с думата на някой друг!

— Убийте го. Всички легенди за дракони предупреждават за тяхната подлост и жестокост. Трябва да подготвяме защитата си, вместо да стоим да си говорим.

— Тишина! — изрева Мингсли, след като пристъпи напред, за да застане до Девуше. Той беше набит мъж, ала силата на гласа му продължаваше да изненадва Роника. Докато оглеждаше тълпата, се видя всичкото бяло около очите му. Роника осъзна, че беше изключително изплашен. — Нямаме време за разправии. Трябва бързо да достигнем съгласие. Трябва да посрещнем дракона като единен народ, щом се върне. Съпротивата ще е грешка. Видяхте какво направи на онези кораби и онези мъже. Трябва да я умиротворим, ако искаме да избегнем същата участ.

— Може би някои от тук присъстващите заслужават същата участ като калсидците — безсърдечно отбеляза Род Каерн. Той излезе напред и застана заплашително близо до набития търговец. Мингсли отстъпи назад от него, щом Род се извърна към тълпата. — По-рано чух съществото да говори ясно. Търговец вече се е споразумял с дракона. Драконът е наш! Тя принадлежи на бингтаунските Търговци. Трябва да почетем сделката си, бингтаунски Търговци, без да се обръщаме за помощ към който и да е от чужденците, които се опитват да си присвоят града ни за свой. С дракона на наша страна, Бингтаун може не само да отблъсне мръсните калсидци обратно до земите им, но може да изтласка и Новите Търговци накуп с крадливите им роби. Всички чухме новините. Сатрапът е мъртъв. Не можем да разчитаме на помощта на Джамаилия. Бингтаунски Търговци, огледайте се. Намираме се в руините на нашата зала в един опустошен град. Как стигнахме дотук? Като допуснахме сред нас алчните Нови Търговци, хора, които дойдоха тук в нарушение на нашата харта, за да ограбят земята ни и да ни превърнат в просяци! — Устните му се изкривиха от омраза, докато се взираше в Мингсли. Род присви очи и предложи: — Как можем да се отплатим на нашия дракон? С месо. Нека драконът ни отърве от всички натрапници.

Случилото се след думите му стъписа всички. Макар възгласите на възмущение, предизвикани от думите му, да прераснаха в силен тътен, съветничка Серила пристъпи решително напред. Род се обърна изненадано към нея и тя постави малката си ръка в центъра на гръдта му. Оголила зъби от внезапното усилие, тя го избута от платформата. Падането беше кратко — щеше да е лесен скок, ако го беше очаквал, но той не беше. Род се прекатури с вик, размахал ръце. Роника чу острото пропукване на главата му, когато се удари в пода, както и последвалия болезнен вой. Около него се струпаха мъже. Имаше кратко боричкане.

— Отдръпнете се от него! — извика Серила и за един объркващ момент Роника помисли, че го защитава. — Махнете се или споделете неговата участ! — Като капчици вода, чезнещи в пясъка, малкото излезли да помогна на Род, отстъпиха и ненадейно се сляха с тълпата. Самият Род остана, задържан неподвижно от сграбчилите го мъже, с ръка, извита зад гърба. Той стисна зъби заради болката, но успя да запрати проклятие към Серила. Сред хората, които го държаха, имаше и Стари, и Нови Търговци. След едно кимване от съветничката, те го извлякоха надалеч от съвещанието. Докато гледаше как го отвеждат, Роника се зачуди какво щяха да правят с него.

Внезапно, съветничка Серила вдигна глава и огледа събралите се. За първи път Роника видя по лицето ѝ плам сякаш в нея пребиваваше истински дух. Тя дори не погледна след мъжа, когото беше отхвърлила. Стоеше изправена, цялостна и — макар и временно — нещата бяха под неин контрол.

— Не можем да толерираме Род Каерн и другите, които мислят като него — високо обяви тя. — Той се опитва да сее раздор, когато имаме нужда от единство. Говори против властта на сатрапството сякаш то е погинало заедно със сатрап Косго. Вие знаете, че това не е така! Чуйте ме, жители на Бингтаун. Дали сатрапът е жив, или не, в момента няма значение. Това, което има значение, е, че той ме остави на власт, за да поема тежестта на управлението му, ако той загине. Няма да го предам, както няма да предам и поданиците му. Каквито и да сте, поотделно или заедно, вие сте поданици на сатрапа и сатрапството ви управлява. Поне в това можете да бъдете равностойни и единни. — Тя спря и остави погледа си да обходи другите на подиума с нея. — Никой от вас не е нужен тук. Способна съм да говоря от името на всички ви. Още повече че до каквото и споразумение да достигна с дракона, то ще обвързва всички ви еднакво. Не е ли най-добре така? Да оставите някого, който не е обвързан лично с Бингтаун, някой безличен, да говори от името на всички ви?

Почти успя. След Род, думите ѝ звучаха разумно. Роника Вестрит наблюдаваше как хората заразменяха погледи. Тогава от другия край на платформата заговори Дужиа:

— Говоря от името на Татуираните, като казвам, че не желаем повече от „равенството“, което сатрапът ни предоставя. Вече сами ще определяме равенството си, като жители на Бингтаун, а не като поданици на Джамаилия. Ще имаме право на глас относно обещанията, които ще бъдат дадени на този дракон. Твърде дълго други се разполагаха с труда и живота ни. Повече няма да търпим.

— От това се боях — намеси се Мингсли. Той насочи треперещ пръст към татуираната жена. — Вие, робите, ще развалите всичко. Интересувате се само от отмъщение. Несъмнено ще направите всичко по силите си да предизвикате дракона, за да стоварите гнева му върху главите на господарите си. Но щом всичко приключи, дори всичките ви господари сред Новите Търговци да умрат, вие ще сте същите хора, каквито сте и днес. Не сте способни да се самоуправлявате. Забравили сте какво е да сте отговорни. Доказателство за това е държанието ви, откакто предадохте законните си господари и изоставихте наложената от тях дисциплина. Върнахте се към онова, което бяхте, преди господарите ви да поемат контрол над вас. Погледни се, Дужиа. Ти първо беше крадла и едва после робиня. Заслужаваше съдбата си. Ти избра живота си. Трябваше да го приемеш. Само че господар след господар те хващаше да крадеш и да лъжеш, докато картата на онези, на които си служила, не се разпростря по лицето, та чак до врата ти. Дори не трябва да си тук горе и да предявяваш претенции да говориш.

— Добри ми хора на Бингтаун, робите не са отделен народ, освен че са белязани заради престъпленията си. Направо дайте думата и на курвите по този въпрос, или на джебчиите. Нека послушаме Серила. Всички ние сме джамаилци, Стари и Нови Търговци, и всички трябва да бъдем доволни да сме обвързани от думата на сатрапа. Говоря от името на Новите Търговци, когато казвам, че приемам съветничка Серила да преговаря с дракона от наше име.

Серила се изпъна и изправи рамене. Усмивката ѝ изглеждаше искрена. Погледна покрай Мингсли, за да обгърне и Дужиа с усмивка.

— Като представител на сатрапа, аз, разбира се, ще преговарям и за вас. За всички вас. Новият Търговец Мингсли не е обмисли добре думите си. Нима е забравил, че в момента в Бингтаун татуировки носят и хора, чието единствено провинение е, че са били заловени от калсидците? За да може градът да оцелее и да процъфтява, трябва да се върне към най-старите си корени. Според хартата той е бил място, където находчиви прокуденици са можели да създадат нов дом и нов живот за себе си. — Тя се засмя леко и обезоръжаващо. — Оставена тук, да упражнявам властта на сатрапа, аз също съм в някакъв смисъл изгнаница. Никога повече няма да се върна в Джамаилия. Също като вас, аз трябва да стана жител на Бингтаун и да изградя нов живот за себе си. Погледнете ме. Представете си, че представлявам всичко, което е Бингтаун. Елате — нежно ги прикани тя. Обгърна с поглед цялата тълпа. — Приемете ме. Дайте ми възможността да говоря от името на всички вас и да ни обвържа в едно общо споразумение.

Яни Купрус поклати със съжаление глава, докато пристъпваше напред, за да вземе думата.

— Сред нас има такива, които не желаят да бъдат обвързани с думата на сатрапа — или с думата на когото и да било, освен нашата собствена. Говоря от името на Дъждовните земи. Какво е направила за нас Джамаилия, освен да ограничава търговията ни и да краде половината от печалбите ни? Не, съветничке Серила. Ти не си моя съветничка. Обвързвай Джамаилия както намериш за добре, но Дъждовните земи няма да търпят повече това потисничество. Ние знаем повече за този дракон от теб. Няма да ти позволим да се пазариш с живота ни, за да го умиротвориш. Хората ми са ме избрали да говоря за тях и точно това ще направя. Нямам право да оставя гласовете им да бъдат заглушени от твоя. — Яни погледна надолу и размени поглед с Рейн.

Роника долови, че двамата се бяха подготвили за настоящата ситуация.

Рейн заговори отдолу.

— Послушайте я. Не бива да се доверяваме на драцената. Трябва да предпазите сетивата си от нейното обаяние, а сърцата си — от умелите ѝ думи. Говоря от позицията на човек, който дълго е бил заблуждаван от нея и е платил за тази заблуда с тежка, болезнена загуба. Изкушението да наблюдаваш красотата ѝ и да повярваш, че е едно невероятно, мъдро създание, изскочило от легендите, за да ни спаси, е голямо. Но не бъдете толкова лековерни. Тя ще ни принуди да повярваме, че е по-висша от нас — наш завоевател и владетел само заради това, което е. Драцената не е по-добра от нас и в сърцето си знам, че не е нищо повече от звяр, достатъчно хитър, че да борави умело с думите. — Той извиси глас, за да бъде чут от всички. — Беше ни казано, че тя спи, за да се възстанови по-бързо от преяждането си. Смее ли някой да попита с какво е преяла? С какво месо се е нахранила? — Докато думите достигаха до слушателите му, той добави: — Много от нас по-скоро биха умрели, отколкото да продължат да бъдат роби. Е, аз по-скоро бих умрял, отколкото да стана неин роб или закуска.

Светът внезапно притъмня. Миг по-късно множеството бе облъхнато от студена струя въздух, съдържаща отвратителната воня на змии. Хората се заприсвиваха сред сенките на дракона, надали гневни крясъци и писъци на ужас. Някои инстинктивно потърсиха заслон в близост до стените, докато други се опитаха да се скрият сред множеството на тълпата. Тогава сянката отмина, чезнещата светлина на деня се завърна, а Роника почувства как драцената се приземи в пределите на залата. Съприкосновението с теглото ѝ се разнесе по павиращите камъни и накара стените на помещението да се разтресат. Макар че вратите бяха твърде малки, за да я пропуснат, Роника се зачуди дали яките каменни стени биха могли да устоят на един решителен щурм от страна на дракона. След малко съществото се издигна и положи предните си, ноктести крака на върха на стената. Голямата колкото каруца глава върху змийския ѝ врат ги изгледа отвисоко. Тя изсумтя и струята въздух, която ноздрите ѝ избълваха, наруши равновесието на Рейн Купрус.

— Значи съм звяр, достатъчно хитър, че да говори, така ли? А тогава какво определение ще дадеш на себе си, човеко? Как можеш да твърдиш, че си ми равен, с твоите нищожни години и съкратена памет?

Всички се отдръпнаха назад към другарите си, за да разчистят пространството около обекта на недоволството на Тинтаглия. Дори дипломатите на подиума повдигнаха ръце, за да предпазят лицата си, сякаш се бояха да не споделят наказанието на Рейн. Всички очакваха да го видят как умира.

С движение, което накара Роника да поеме рязко дъх, Силдин скочи ловко от ръба на платформата. Той застана в полезрението на дракона и смело постави тялото си между Рейн и гневния взор на създанието. Приведе се в любезен поклон към него.

— Добре дошла, блестяща! — Всяко око и ухо беше насочено към него. — Събрахме се тук, както ни повели. Чакахме твоето завръщане, владетелко на небесата, за да узнаем каква е задачата, която желаеш да изпълним.

— Ах. Разбирам. — Драцената повдигна глава, за да наблюдава по-добре събралото се множество. Забелязваше се повсеместна присвитост, едно непреднамерено коленичене пред нея. — Значи не сте се събрали, за да заговорничите срещу мен?

— Никой не е обмислял насериозно подобно нещо! — храбро излъга Силдин. — Вероятно сме просто човеци, но не сме глупави. Кой сред нас би могъл да си помисли да се изправи срещу люспестото ти могъщество? Разказахме си много истории относно днешните ти доблестни дела. Всички чуха за страховития ти дъх, за вятъра, който пораждат крилете ти и за силата на опашката ти. Всички признават, че без твоето славно могъщество, враговете ни щяха да ни пометат. Помисли колко скръбен можеше да е този ден за нас, тъй като вместо нас, те щяха да имат честта да ти служат.

Роника се запита към кого ли бяха насочени думите му. Дали ласкаеше драцената, или напомняше на събралата се тълпа, че и другите човеци можеха да ѝ служат също толкова добре? Хората от Бингтаун можеха да бъдат заменени. Може би единственият начин да оцелеят беше доброволно да се съгласят да ѝ служат.

Големите сребристи очи на Тинтаглия се завихриха топло от ласкателството на Силдин. Роника се взря във вихрещите се дълбини и се почувства притеглена към създанието. Наистина беше великолепна. Припокриването на люспите върху лицето ѝ напомняха на Роника за подвижните връзки от верижката на изтънчено бижу. Главата на Тинтаглия леко се поклащаше насам-натам, докато преценяваше събралия се народ. Роника се почувства омаяна от това движение, неспособна да откъсне поглед. Драцената беше едновременно сребриста и синя; всяко движение предизвикваше появата и на двете по люспите ѝ. Изяществото на извития ѝ врат беше като на лебед. Роника бе връхлетяна от желанието да докосне драцената и собственоръчно да открие дали плавно диплещата се кожа е топла или студена. Всички наоколо пристъпваха към нея, омаяни от нейната прелест. Роника почувства как напрежението се отцеди от тялото ѝ. Все още се чувстваше изтощена, но това беше хубава умора, като леката болка в мускулите в края на ползотворен ден.

— Това, което искам от вас, е просто — меко каза драцената. — Човеците винаги са били строители и копачи. В природата ви е да оформяте околната среда според нуждите си. Този път ще оформите света според моите нужди. В Дъждовната река има място, където водите са плитки. Искам да отидете там и да ги направите достатъчно дълбоки, за да може една морска змия да премине. Това е всичко. Разбрахте ли?

Зададеният въпрос, изглежда, разкъса мълчанието им. Хората започнаха леко изненадано да шептят помежду си. Това беше всичко, което искаше? Това просто нещо?

Тогава от задните редици на тълпата един мъж изкрещя въпросително:

— Защо? Защо искаш змиите да могат да ходят нагоре по Дъждовната река?

— Те са млади дракони — спокойно му отвърна Тинтаглия. — Трябва да отидат нагоре по реката до специално място, където да се опашкулят, за да могат да станат зрели дракони. Някога, близо до Дъждовния град Трехог имаше специален терен за излизане от реката, но блатата са погълнали тези топли, пясъчни брегове. Нагоре по реката все още съществува място, което може да свърши работа. Стига змиите да могат да го достигнат.

Очите ѝ се завъртяха замислено за момент.

— Ще са им необходими пазачи, докато са опашкулени. Ще трябва да ги защитавате от хищници по време на зимните месеци, докато се променят. Това е задача, която някога бе споделяна от драконите и Древните. Древните построиха градовете си недалеч от земите за излюпване с цел по-добре да пазят пашкулите ни, докато пролетта не доведе необходимата за излюпването слънчева светлина. Ако не беше един от тези градове, намиращ се близо до долната земя за излюпване, аз нямаше да бъда спасена. Можете да строите там, където някога живееха Древните.

— В Дъждовните земи? — попита някой потресено. — Водата е киселинна. Само дъждовната вода е питейна. Земята непрестанно се тресе. Хората, които живеят там твърде дълго, полудяват. Децата им се раждат мъртви или деформирани, а с годините телата им стават чудовищни. Всички знаят това.

В гърлото на драцената се надигна необичаен звук. Всеки мускул по тялото на Роника се напрегна, докато не осъзна какво представляваше. Смях.

— Хората могат да живеят по поречието на Дъждовната река. Трехог е доказателство за това. Преди Трехог обаче, много преди това, имаше чудни градове по бреговете на реката. И отново може да има. Ще ви покажа как да направите водата годна за пиене. Земята е слегнала; ще трябва да живеете по дърветата, както правят в Трехог — това е неизбежно.

Роника почувства странно гъделичкане в съзнанието си. Тя замига учестено. Нещо… ах. Ето какво се беше променило. Драцената бе отместила поглед към друга част от тълпата. Сега Роника се чувстваше по-съсредоточена. Реши да бъде по-предпазлива спрямо вихрещия ѝ се поглед.

От платформата заговори Яни Купрус. Гласът ѝ потрепери, щом се осмели да се обърне към драцената, но думите ѝ бяха изпълнени с желязна решителност.

— Хората наистина могат да живеят в Дъждовните земи. Но не и без съответната цена и не и без умение. Ние сме доказателство за това. Дъждовните земи са притежание на Дъждовните Търговци и ние няма да позволим да ни бъдат отнети. — Тя поспря и си пое разтреперан дъх. — Никой друг не знае как да преживява покрай реката, как да строи по дърветата или как да преодолява сезоните на лудост. Погребаният град, който някога разкопавахме за стока, вече е изгубен за нас. Трябва да открием друг начин да се издържаме. Въпреки това Дъждовните земи са наш дом. Няма да ги дадем.

— Тогава вие трябва да пазите през зимата — гладко ѝ отвърна драцената. Тя наклони глава. — По-подходящи сте за тази задача, отколкото предполагате.

Яни видимо събра решителност.

— Вероятно можем да го направим. Ако се изпълнят определени условия. — Тя измести поглед към множеството. — Нека запалим факли. Уточняването на детайлите може да отнеме време.

— Но несъмнено не много — каза с предупредителен тон драцената.

Яни не се уплаши.

— Това не е задача за шепа мъже с лопати. Ще ни е нужна помощта на инженери и работници от Бингтаун, за да издълбаем речния канал за теб. Това ще изисква планиране и много работници. Населението на Трехог може да не е достатъчно многобройно, за да подкрепи подобно начинание само.

Гласът на Яни стана по-уверен и доби интонацията на пазарящ се търговец. Това ѝ беше добре познато.

— Разбира се, ще има трудности за преодоляване, но Дъждовните Търговци са свикнали с усложненията, които предлагат Дъждовните земи. Работниците ще трябва да бъдат хранени и подслонени. Хранителните запаси ще трябва да се внесат от другаде, а това изисква живите ни кораби като Кендри, който ни беше отнет. Ти, разбира се, ще ни помогнеш да си го върнем, нали? Както и да разчистим устието на реката от калсидци и да го задържим така, за да могат запасите да преминават свободно?

Очите на драцената леко се присвиха.

— Разбира се — отвърна леко сковано. — Сигурна съм, че това ще ви удовлетвори.

Из безпокривната зала се палеха факли. Тяхната яркост като че ли само подсили тъмнината на нощното небе. Студ започваше да обзема събралата се тълпа. На светлината на факлите дъхът на хората ставаше видим и те се присламчваха един към друг, за да споделят топлината на телата си. Нощното небе започна да извлича топлината на краткия ден, но никой не помисли да си тръгне. Пазарлъкът беше в кръвта на Бингтаун, а тази сделка беше твърде важна, за да не присъстват на създаването ѝ. Отвън се извисяваше мъжки глас, който предаваше преговорите на хората, които изчакваха там.

Яни сключи вежди.

— Ще трябва да построим втори град, в близост до „горния терен за излюпване“, за който говориш. Това ще отнеме време.

— Време, с което не разполагаме — нетърпеливо заяви драцената. — Изключително важно е работата да започне възможно най-скоро, преди да загинат още змии.

Яни безпомощно сви рамене.

— Ако е необходима бързина, тогава ще са необходими и повече работници. Може да се наложи да ги доведем чак от Джамаилия. Трябва и да им се плати. Откъде ще дойдат парите?

— Пари? Да им се плати? — попита драцената, започнала да се разгневява.

Неочаквано Дужиа взе думата, като пристъпи към ръба на подиума, за да застане до Яни.

— Няма нужда да се ходи до Джамаилия за работници. Хората ми са тук. Татуираните бяха доведени тук, за да работят, без изобщо да им се плаща. Някои от нас биха се съгласили да отидат нагоре по реката и да свършат тази работа не за пари, а за възможност. Възможност за собствени домове и бъдеще. Дайте ни храна и подслон като за начало. Ще работим, за да подсигурим съдбата си.

Яни се обърна, за да се изправи лице в лице с нея. Лицето на жената просветна с надежда. Тя заговори ясно и отчетливо, излагайки условията на сделката.

— Ако дойдете в Дъждовните земи, трябва да станете част от тях. Не можете да страните от нас. — Тя се взря дълбоко в очите на Дужиа, но Татуираната жена не извърна поглед от Дъждовните люспи и мекото сияние в очите на Яни. Търговката ѝ се усмихна. Внезапно очите ѝ се зареяха над тълпата. Изглежда, виждаше Татуираните в нова светлина. — Децата ви ще трябва да избират съпрузите си измежду нас. Внуците ви ще бъдат Дъждовници. Веднъж щом дойдете в Дъждовните земи, няма да можете да ги напуснете. Не можете да се делите от нас и от начина ни на живот. А той не е лесен. Много ще умрат. Разбирате ли какво предлагате?

Дужиа прочисти гърло. Яни върна погледа си върху нея и тя го посрещна открито.

— Казваш, че трябва да станем част от Дъждовните земи. Вие се наричате Дъждовни Търговци. Това ли е, което ще станем? Търговци? С правата на Търговци?

— Онези, които се оженят за Дъждовни Търговци, винаги стават Дъждовни Търговци. Смесете семействата си с нашите и ваше става наше.

— Домовете ни ще бъдат наши собствени? Всичко, с което се сдобием, ще бъде наше?

— Разбира се.

Дужиа отправи поглед към събралото се множество. Очите ѝ търсеха групите на Татуираните.

— Това е, което ми казахте, че искате. Домове и притежания, които да оставите на децата си. Да бъдете равни на съседите си. Дъждовниците ни предлагат именно това, като справедливо ни предупреждават за предстоящи трудности. Аз говорих от ваше име, но всеки от вас трябва да вземе решение.

Някой изсред редиците на Татуираните се провикна с въпрос:

— А ако не искаме да отидем в Дъждовните земи? Тогава какво?

Серила пристъпи напред.

— Говоря със силата на Сатрапството. От тук насетне няма да има повече роби в Бингтаун. Татуираните са Татуирани — ни повече, ни по-малко. Ще наруша оригиналната харта на бингтаунските Търговци, ако издигна Татуираните до тяхното равнище. Не мога да направя това. Но мога да постановя, че от тук нататък, в съответствие с оригиналните закони на Бингтаун, сатрапство Джамаилия няма да признава робството или претенциите на робовладелци в Бингтаун. — Тя остави гласа си да заглъхне драматично. — Татуирани, вие сте свободни.

— Винаги сме били свободни! — извика някой от тълпата, с което развали момента за съветничката.

Мингсли направи последен опит да запази работната си ръка.

— Но несъмнено работниците с договор са друго…

Той бе прекъснат не само от многобройните викове на тълпата, но и от рева на драцената.

— Достатъчно. Разрешавайте тези незначителни проблеми в собственото си време. Не ме интересува как оцветявате кожата си или как се наричате, стига да свършите работата. — Тя погледна към Яни Купрус. — Можеш да вземеш инженери и проектанти от Бингтаун. Имаш работна ръка. Утре аз самата ще полетя да освободя Кендри и да намеря другите живи кораби, за да ги изпратя при теб. Давам ти дума, че ще пазя водите между Трехог и Бингтаун от всякакви неприятелски кораби, докато приключите със задачата. Несъмнено всичко вече е съгласувано.

Небето беше черно. Драцената беше блестящо в сребристо и синьо създание. Главата ѝ нежно се залюля над тях, докато изчакваше съгласието им. Мъждукащата от факлите светлина галеше удивителния ѝ образ. Роника се почувства като част от приказка за вълшебство, свидетелка на невероятно чудо. Изведнъж ѝ се стори, че оставащите дребни проблеми не заслужаваха да бъдат обсъждани. Нима Тинтаглия не беше отбелязала, че са същества с тъй кратък живот? Със сигурност нямаше чак такова значение какво се случва в един такъв проблясък на времето, какъвто заемаха те. Да служат на Тинтаглия, за да върнат драконите сред хората, щеше да им позволи да оставят следа в един по-велик свят.

През тълпата премина въздишка на съгласие. Роника също кимна бавно с глава.

— Малта — тихо пророни Кефрия до нея. Думата притесни Роника. В залата бе станало толкова тихо, че звукът беше като камъче, хвърлено в спокойно езеро. Няколко глави се извърнаха към тях. Дъщеря ѝ пое дълбоко дъх и изрече името по-силно: — Малта.

Драцената се обърна, за да ги погледне — в очите ѝ се четеше недоволство.

— Какво има? — попита тя.

Кефрия закрачи към дракона с гневна походка.

— Малта! — изкрещя тя името. — Малта беше моя дъщеря. Беше ми казано, че ти си я прикоткала към смъртта ѝ. А сега, благодарение на някаква нечестива магия, синът ми, единственото ми останало дете, стои пред теб и те възхвалява. Всичките ми съжители започват да шепнат и да се усмихват, като те видят, като бебета, очаровани от лъскава висулка.

Докато Кефрия говореше, Роника почувства странна нервност. Как смееше да говори така на това великолепно и доброжелателно същество; създанието, спасило цял Бингтаун, да е отговорно за смъртта на Малта? За момент Роника се почувства объркана, сякаш се будеше от дълбок сън.

— Но, майко… — поде умоляващо Силдин и я хвана за ръката. Кефрия строго избута сина си настрана, така че да е извън опасност, и продължи да говори. Напиращият в нея гняв заради начина, по който драцената манипулираше тълпата, бе пропукал вледененото ѝ сърце. Яростта се заизлива заедно с болката.

— Аз не се поддавам на обаянието ти. Наистина обмислям как да ти отмъстя. Ако е толкова немислимо да не величая виновника за смъртта на дъщеря ми, тогава най-добре ме убий на мига. Разтопи с дъха си плътта от костите ми. Ще си заслужава, ако това отвори очите на сина ми за теб, както и очите на другите, склонни да пълзят в краката ти. — Тя изплю последните си думи. Очите ѝ обходиха събраното множество. — Вие отказвате да се вслушате в думите на Рейн Купрус. Гледайте сега и вижте какво в действителност представлява това създание.

Драцената прибра врата си назад. Мекото, студено сияние на сребристите ѝ очи ги караше да приличат на бледи звезди. Огромните ѝ челюсти се разтвориха широко, но Кефрия най-накрая бе намерила кураж. Силдин стоеше вцепенен от ужас, а очите му прескачаха от майка му към драцената. Прониза я усещането, че като че ли не можеше да избере между двете. Всички останали се отдръпнаха назад вкупом, надалеч от Кефрия — драцената поемаше дъх. Тогава Роника си проби път и застана до дъщеря си. Пое ръката ѝ и двете се взряха предизвикателно в съществото, отнело живота на Малта и сърцето на Силдин. Кефрия успя отново да намери гласа си:

— Върни ми децата! Или ми дай смърт!

Отнякъде, в тях се блъсна Рейн Купрус и избута всички им встрани. Кефрия се олюля и падна на колене, а Роника се смъкна до нея. Чу ужасения вик на Яни Купрус от платформата. Младият Дъждовник стоеше сам там, където те бяха били допреди малко.

— Бягайте! — нареди им той и се извъртя, за да се изправи лице в лице с драцената. Лицето му бе изкривено от ярост. — Тинтаглия! — изрева той. — Спри! — В ръката си държеше оголен меч.

За учудване на всички, драцената замръзна. Челюстите ѝ все още зееха отворени. Една-единствена капка се бе събрала на един от многобройните ѝ зъби. Тя се стече и падна на каменния под на залата, където камъкът засъска и отстъпи.

Но не Рейн я беше спрял, а Силдин. Той бе пристъпил тихо напред, за да проточи врат нагоре към Тинтаглия. Думите и държанието му излекуваха сърцето на Кефрия.

— Моля те, не ги наранявай! — разтреперано се примоли момчето, без следа от ухажорските му маниери. — Моля те, драконе, те са моето семейство и са ми толкова скъпи, колкото твоето на теб. Всичко, което искаме, е да си върнем сестра ми. Ти си така могъща, не можеш ли да ни дадеш това? Не можеш ли да ни я върнеш?

Рейн сграбчи Силдин за рамото и го бутна към майка му. Кефрия го хвана сред вцепененото си мълчание. Синът ѝ си оставаше неин, независимо колко люспи имаше по лицето си. Тя го притисна по-плътно към себе си и почувства как хватката на майка ѝ върху рамото ѝ се стегна. Семейство Вестрит стояха заедно, независимо какво можеше да ги сполети.

— Никой не може да върне мъртвите, Силдин — с равен тон му каза Рейн. — Безполезно е да искаш това от нея. Малта е мъртва. — Докато повдигаше глава, за да предизвика драцената, някаква игра на факлите запрати светлината им да затанцува по покритото му с люспи лице, което му придаде драконово излъчване като на Тинтаглия. — Кефрия е права. Няма да бъда съблазнен. Без значение какво можеш да направиш за Бингтаун, истинската ти същност трябва да бъде разобличена, за да не допуснем да заблудиш някой друг с хитрините си. — Той се обърна към събралото се множество и разтвори широко ръце. — Чуйте ме, жители на Бингтаун! Тя ви е омаяла с обаянието си. Не можете да имате доверие на това създание. Тя няма да спази думата си. Когато ѝ е изгодно, ще захвърли всички сделки с твърдението, че някой толкова велик като нея не може да бъде обвързан от споразумение с нищожни същества като нас. Помогнете ѝ и ще върнете към живот една раса на тирани! Опълчете ѝ се сега, докато все още е само тя.

Тинтаглия отметна глава назад и нададе раздразнен рев, който несъмнено бе разтресъл звездите в орбитите им. Кефрия се присви назад, но те не побягнаха. Драцената повдигна предните си крака от ръба на стената и отново удари с все сила в земята. При съприкосновението, по стената плъзна огромна, назъбена цепнатина.

— Изтощаваш ме! — изсъска тя на Рейн. — Казваш, че лъжа. Отравяш мислите на другите с жлъчните си думи. Лъжа? Не спазвам дадената дума? Ти лъжеш! Погледни в очите ми, човеко, и познай истината.

Тя завря огромната си глава в него, но Рейн удържа на мястото си. Роника, стиснала Кефрия за раменете, се опита да я издърпа назад, но тя не помръдваше. Дъщеря ѝ сграбчи Силдин, докато той се дърпаше към дракона. Стояха като жива картина, замръзнала статуя на страх и копнеж. Тогава Кефрия чу как Рейн издиша шумно и не пое нов дъх. Беше прикован от бързо въртящите се сребристи очи на драцената. Създанието не го докосваше, но Дъждовникът се бе привел към нея, а мускулите му се бяха напрегнали сякаш удържаше огромна сила. Кефрия се протегна, за да го задържи, но кожата му бе като камък под допира ѝ. Устните му се движеха, но от тях не излизаше звук.

Внезапно очите на драцената спряха сребристото си въртене. Рейн падна в краката им като кукла с прерязани конци. Той се просна неподвижно на студения каменен под.

Рейн не бе знаел, че тя може да се пресегне и да докосне ума му толкова лесно. Докато се взираше в очите ѝ, той я почувства и я чу в мислите си.

— Невярващ малък човек — язвително се обърна тя към него. — Преценяваш ме спрямо собствените си действия. Аз не съм те предавала. Виниш ме, защото не успя да намериш женската си, но аз вече бяха спазила думата си към теб. Не можах да спася твоята Малта. Направих всичко по силите си, след което те оставих да разрешиш проблема си. Ти се провали. Това не беше по моя вина и не заслужавам да бъда хулена заради него. Провалът е твой, малък мъжки. Не съм и излъгала. Отвори се. Докосни ме и разбери, че говоря истината. Малта е жива.

На два пъти преди бе докосвал душата си с тази на Малта. Сред потайната задушевност на сънната кутия, в свързването, възможно благодарение на добре посипаното с прах магическо дърво, мислите им се бяха смесили. Бяха сънували чудесно заедно. Споменът за това още разпалваше кръвта му. В съвместната им употреба на сънната кутия я бе опознал така, че никога нямаше да я сбърка с друга. Отвъд мириса, допира или дори вкуса на устните ѝ, в съзнанието му имаше друго усещане, което обхващаше същността на Малта.

Драцената сграбчи съзнанието му — тя го държеше независимо дали той го искаше, или не. Започна да се бори, докато не усети, че тя се протяга към нещо друго. Бледо като парфюм на вятъра, до съзнанието му се докосна рядко срещано, но все пак познато усещане. Малта. Рейн я почувства през драцената, но не успя да я докосне. Беше толкова дразнещо, като да види силуета ѝ върху развявана завеса, да помирише уханието ѝ и да почувства топлината на бузата ѝ върху наскоро напусната възглавница. Той се приведе към усещането с копнеж, но не успя да намери плътност. Почувства усилието на Тинтаглия като че ли разплиташе нишката на Малта от заплетена бъркотия от усещания. Тук беше силна и отчетлива, а после изчезна сред спомени за вятър, дъжд и солена вода. Къде е тя? — трескаво попита той Тинтаглия. Как е?

Не мога да разбера тези неща с това сетиво! — презрително отвърна драцената. Със същия успех можеш да подушиш звук или да вкусиш слънчева светлина! Това е свързващото сетиво, което не е предназначено да тече между човек и дракон. Нямате способността да отвръщате, така че тя не знае за твоя копнеж. Единствено мога да ти кажа, че е жива някъде, някак. Вече вярваш ли ми?

— Вярвам, че Малта е жива. Вярвам, че е жива. Жива е — дрезгаво прошепна Рейн. Емоцията му можеше да бъде и мъка, и възторг. Беше трудно да се каже.

Яни бе слязла от подиума и си бе пробила път през тълпата, за да коленичи до сина си. Сега гледаше през тялото на Рейн към Силдин.

— Какво му направи тя? — извика жената.

Кефрия ги наблюдаваше. Дали Яни знаеше колко много прилича на драцената? Изящните люспи по устните и челото ѝ, както и бледото сияние в очите ѝ под светлината на факлите допринасяха за това впечатление. Яни приклекна до тялото на Рейн и се взря в него точно когато Тинтаглия насочи погледа си надолу към тях. Как можеше някой, който толкова много приличаше на дракона, да задава подобен въпрос на сина ѝ? Силдин приклекна до тях, но се втренчи унесено нагоре, в надвисналата над тях драцена. Устните му се мърдаха сякаш се молеше, но очите му бяха приковани в Тинтаглия.

— Не знам — отвърна вместо сина си Кефрия. Сведе поглед към развълнувания годеник на Малта. Той самият наполовина приличаше на дракон, но бе готов да рискува живота си, за да спаси този на дъщеря ѝ. Сърцето му беше човешко като нейното. Тя погледна към собствения си син, който напрегнато изучаваше драцената. По дребните люспи на Силдин пробяга светлина. Той също се бе изпречил пред дракона и се бе помолил за живота на семейството си. Все още беше неин. Както и Рейн, по някакъв странен начин. Кефрия нежно постави ръка върху гърдите му.

— Лежи неподвижно — каза му тя. — Ще се оправиш. Просто лежи, без да мърдаш.

Над тях, драцената отметна глава назад и протръби тържествено:

— Той ми вярва! Виждате ли, жители на Бингтаун. Аз не лъжа! Елате. Нека подпечатаме споразумението, което сключихме, и от утре всички да започнем новия си живот.

Яни ненадейно скочи на крака.

— Не съм съгласна. Няма да има никакво споразумение, докато не узная какво направи на сина ми!

Тинтаглия погледна равнодушно към Рейн.

— Просветлих го, Търговке Купрус. Това е всичко. Той няма да се усъмни в мен повторно.

Внезапно Рейн сграбчи китката на Кефрия в люспестата си ръка. Очите му се впиха в нейните.

— Тя е жива — обезумяло ѝ обеща той. — Малта наистина е жива. Докоснах съзнанието си до нейното чрез драцената.

До нея, Роника изхлипа сподавено. Кефрия продължаваше да не намира надежда. Истина ли беше, или заблуда на дракона?

Бялото в медните очи на Рейн заблестя, докато той се опитваше да застане в седнало положение. Пое си неравномерен дъх.

— Сключи каквато си искаш сделка с Бингтаун, Тинтаглия — каза с тих глас той. — Но преди това, двамата ще сключим наше собствено споразумение — гласът му се сниши, — защото ти ми даде последното парче от пъзела. — Рейн повдигна поглед, взря се дръзко в нея и отправи предложението си. — Може би има и други оцелели дракони като теб.

При това последно изречение Тинтаглия замръзна, загледана надолу към него. Тя наклони глава несигурно.

— Къде? — запита.

Преди Рейн да отговори, Мингсли слезе от платформата, за да застане между дракона и Рейн.

— Не е честно! — заяви той. — Хора от Бингтаун, чуйте ме! Нима Дъждовниците говорят от името на всички ни? Не! Може ли този мъж да възпре нашето договаряне заради сърдечен проблем? Разбира се, че не!

Силдин се приближи към него.

— Сърдечен проблем? Става въпрос за живота на сестра ми! — Той отмести поглед към драцената. — Тя ми е толкова скъпа, колкото е всяка змия за теб, Тинтаглия. Имай ми вяра в това. Покажи на всички, че виждаш колко настойчиво семейството ми се нуждае от нея — колкото е и подтика ти да спасиш собствения си вид.

— Тишина! — Главата на драцената се стрелна надолу. Незначително побутване накара Мингсли да падне на една страна. Очите ѝ се фиксираха върху Рейн. — Други дракони? И ти си ги виждал?

— Още не. Но мога да ги открия — отвърна Рейн. Лека усмивка заигра на устните му, но очите му бяха мрачни и твърди. — При положение че направиш каквото предлага Силдин. Докажи, че разбираш, че нашите родственици значат за нас толкова, колкото твоите за теб.

Драконът рязко отметна глава. Ноздрите ѝ се разшириха, а очите ѝ се завихриха бясно. Тя заговори сякаш на себе си:

— Да ги откриеш? Къде?

Рейн се усмихна.

— Не се боя да ти кажа. Ще са необходими работници, за да ги изровим. Ако Древните са намерили убежище на опашкулените дракони в един град, вероятно са сторили същото и в друг. Размяната е честна, не мислиш ли? Върни ми любимата, а аз ще се опитам да спася всеки от вида ти, който може да е оцелял.

Ноздрите на драцената се разшириха неимоверно. Блясъкът в очите ѝ се засили. Опашката ѝ се замята във въодушевление и Кефрия чу боязливите викове на хората отвъд стените. Но вътре, Рейн стоеше неподвижно, на косъм от триумфа. Всички хора около него бяха замръзнали, притихнали в очакване.

— Дадено! — изрева драцената. Крилете ѝ помръднаха, тръпнещи и шумолящи сякаш копнееше да излети на мига. Те раздвижиха студения нощен въздух и го запратиха покрай скупчената в безпокривната зала тълпа. — Другите ще изработят плановете за разкопаването на реката. Двамата с теб ще тръгнем по изгрев, за да започнем търсенето на древните руини…

— Не. — Отговорът на Рейн беше тих, но последвалият обезумял рев на драцената изпълни нощното небе. Хората запищяха от ужас и се заприсвиваха на място, с изключение на Рейн. Той стоеше изправен и неподвижен, докато тя даваше израз на яростта си.

— Първо Малта — спокойно изрече Рейн, докато тя поемаше дъх.

— Да търся твоята женска, докато моят вид лежи пленен сред студ и мрак? Не! — Този път гневният изблик завибрира по пода под краката на Кефрия. Ушите ѝ закънтяха.

— Чуй ме, драконе — продължи спокойно Рейн. — Лятото е времето за изследване и копаене, когато реките текат спокойно. Сега е времето да потърсим Малта. — Драцената отметна глава и зина широко с челюсти, а той ѝ закрещя: — За да се получат нещата, трябва да преговаряме като равни, без заплахи. Ще се успокоиш ли, или и двамата трябва да живеем със загубите си?

Тинтаглия снижи главата си. Очите ѝ се вихреха ядосано, но гласът ѝ беше почти вежлив.

— Продължи — подкани го тя.

Рейн пое дъх.

— Ще ми помогнеш да спася Малта, а след това аз ще се посветя на изравянето на града на Древните — не заради съкровище, а заради дракони. Това е нашата уговорка. Преговорите ти с Бингтаун са по-сложни. Разкопаването на реката в замяна на защита за тяхното крайбрежие и други договорки. Ще го изложите ли черно на бяло, за да приемете споразумението за задължаващо? — Рейн премести поглед от драцената към Девуше. — Аз съм склонен да се обвържа чрез дадената от мен дума. Ще желае ли Съветът на Бингтаун да постъпи по същия начин?

Горе на платформата, Девуше се огледа нерешително. Кефрия предположи, че беше потресен отново да държи контрола в ръцете си. Търговецът се изправи бавно. За нейна изненада, той поклати бавно глава.

— Не. Предложеното тук тази вечер ще промени живота на всеки човек, който живее в Бингтаун. — Очите му обходиха мрачно притихналата тълпа. — Споразумение от такава величина трябва да бъде записано и подпечатано. — Той пое дъх. — Освен това предлагам да бъде подписано не само от представителите ни, но и както постъпвахме преди в Бингтаун, когато всеки Търговец и всеки член на семейството му поставяха подписа си под документа. Само че този път всеки — и млад, и стар, трябва да остави своя отпечатък; всеки, който иска да остане в Бингтаун. Всеки, който подпише, ще бъде обвързан не само към споразумението с дракона, но и към останалите.

Множеството се разшумя, но Девуше продължи да говори.

— Всеки, който се подпише, се съгласява да бъде обвързан от правилата на стария Бингтаун. В замяна, всеки представител на едно семейство ще спечели право на глас в бингтаунския Съвет, както беше преди. — Той плъзна поглед наоколо, като не изпусна и представителите на подиума. — Всички трябва да се съгласят, че решенията на бингтаунския Съвет относно споровете им ще бъдат окончателни. — Пое дълбоко дъх. — И мисля, че трябва да се гласува за избирането на нови членове на новия бингтаунски Съвет. За да сме сигурни, че всяка група ще бъде изслушвана.

Очите му се върнаха на драцената.

— Ти също трябва да оставиш отпечатък, за да обозначиш съгласието си. Тогава Кендри трябва да ни бъде върнат, а другите живи кораби — повикани обратно, тъй като без тях не можем да пренесем нито работници, нито материали нагоре по реката. После трябва да прегледаш чертежите ни заедно с нас и да ни помогнеш да отбележим непознатите за нас участъци от реката, както и да ни покажеш къде трябва да се случи това вдълбаване.

Хората кимаха, но драцената изсумтя шумно от отвращение.

— Нямам време за това писане и оставяне на отпечатъци! Считайте го за свършено и нека започнем още тази нощ!

Рейн заговори, преди някой друг да е имал възможността да го стори.

— Бързо е по-добре. Относно това сме на едно мнение. Остави ги да съставят споразумението си на хартия. Що се отнася до мен и теб, предлагам ти думата си и съм склонен да приема твоята.

Рейн пое дъх. Когато заговори отново, тонът му беше официален.

— Дракон Тинтаглия, имаме ли сделка?

— Имаме — тежко отвърна Тинтаглия. Тя погледна към Девуше и останалите на подиума. — Впишете необходимото на хартия, но го направете бързо. Името ми ще ме обвърже, а не отпечатък. Утре Тинтаглия започва да изпълнява обещаното. Уверете се, че и вие ще побързате да спазите думата си.

Глава осемнадесета

Преданост

Кенит погледна към свитъка в ръцете си. Парченцата от восъчен печат на писалището бяха съставлявали знака на Синкюр Фолдин. Този достоен търговец се бе приспособил към загубата на жена си и една от дъщерите си. Синовете и корабът му бяха оцелели невредими от робовладелските набези над Заграба, тъй като по това време бяха били надалеч да търгуват. Както Кенит бе предсказал на Соркор, Синкюр Фолдин бе приел брака на Соркор с Алисъм, защото дуржанският търговец винаги беше пъргав в преценката у кого е властта. Това спешно съобщение беше поредното му усилие да си спечели доброжелателството на Кенит. Поради тази причина той разглеждаше писмото със съмнение.

Съобщението беше мъчително подробно и с надут изказ. Цяла трета от страницата представляваше един пищен поздрав и пожелание за добро здраве към Кенит. Колко типично за наконтения дуржански търговец, така старателно да пилее мастилото и времето си, преди да разкрие потресаващите си новини. Въпреки думкането на сърцето си, Кенит се насили да препрочете свитъка с безизразно изражение. Преся фактите от натруфените досадни приказки на търговеца. Фолдин не беше повярвал на непознатите, дошли в Заграба, и бил сред първите, проявили съмнение, че корабът е жив. Пратил сина си да подмами капитана и неговата жена в магазина си и ги засипал с истории, за да ги принуди да разкрият част от собствените си преживелици, но без успех.

Внезапното им отплаване посред нощ беше също толкова странно, колкото бе било и пристигането им, а историите, които избягалите от кораба мъже бяха разказали на следващия ден, потвърждаваха подозренията му. На борда пребиваваше някаква Алтея Вестрит, която твърдеше, че притежава Вивачия. Екипажът на кораба бил странна смесица от мъже и жени, но капитанът бил този тип Брашън, последно служил на Пролетна вечер, а преди това — роден и отгледан в Бингтаун, или поне така говореха слуховете. Ако можеше да се вярва на дезертьори, истинската мисия на кораба бе да си върне живия кораб Вивачия. Корабът бил жив кораб, фигурата му била силно повредена и носела името Парагон.

Намастиленото име като че ли прогаряше очите му. Беше му трудно да се съсредоточи върху виещата се параграф, който следваше и цитираше клюки и птичи донесения, че град Джамаилия подготвя флотата си за отплаване на север, за да наложи наказание на Бингтаун за отвличането на сатрапа и разрушаването на тарифния му док. Осведоменото мнение на Фолдин беше, че благородниците на Джамаилия отдавна си търсят извинение да разграбят Бингтаун. Явно си бяха намерили.

Кенит повдигна скептично вежди на тази история. Сатрапът напуснал Джамаилия, отишъл в Бингтаун и там бил отвлечен? Целият разказ изглеждаше като изсмукан от пръстите. Основното в този слух, разбира се, беше, че град Джамаилия подготвя флотата си, за да отмъсти. Целенасочените бойни кораби, преминаващи през водите на Пиратските острови, трябваше да се избягват. Когато обаче тръгнеха да се връщат, натоварени с трофеите от воюването си, щяха да са тлъста плячка. Неговите змии щяха да осъществят подобно пиратстване почти без усилие.

Писмото приключваше с поредна върволица от искрени комплименти и благопожелания, както и неособено тънкото напомняне, че Кенит трябва да благодари на Синкюр Фолдин за получаването на тези вести. Най-отдолу имаше сложен подпис в два цвята мастило, последван от неуместен послепис, в който мъжът ликуваше колко напращяла е Алисъм с плода на Соркор.

Кенит захвърли свитъка на писалището си и остави проклетото нещо да се навие. Соркор и останалите събрали се в каютата му упорито чакаха да чуят новините. Вестоносецът бе следвал изричните заповеди на Фолдин да достави съобщението на Соркор, така че той да може да го занесе незабавно на капитан Кенит, вероятно за да може да се възхити на интелигентността и предаността на тъста си.

Или имаше и нещо друго? Възможно ли беше Соркор или Синкюр Фолдин да подозират какво означаваха тези новини за Кенит? Беше ли имало и друго писмо, предназначено само за очите на Соркор, в което Фолдин му повеляваше да наблюдава реакцията на капитана си? За момент го заглождиха съмнение и подозрение, но само за момент. Соркор не можеше да чете. Ако Фолдин бе искал да въвлече зет си в заговор срещу Кенит, бе избрал грешното средство.

Първият път, когато Кенит прочете името и описанието на живия кораб, сърцето му бе подскочило в гърдите. Беше се принудил да запази дишането си равномерно и изражението си спокойно. Бавният повторен прочит на страницата му бе дал време да овладее гласа и поведението си. Имаше много въпроси, които изискваха отговор. Подозираше ли Фолдин връзката? Ако беше така, тогава как? Той не я споменаваше, освен ако частта за моряците, скочили от борда на Парагон, не беше намек. Знаеха ли въпросните моряци и бяха ли се разприказвали? Тази Алтея Вестрит, знаеше ли и ако да, възнамеряваше ли някак да използва Парагон като оръжие срещу него? Ако се знаеше, колко разпространено беше това знание? Беше ли отвъд убиването на няколко мъже и повторното потъване на кораб?

Нима миналото му никога нямаше да остане потопено?

За един безумен момент Кенит си предложи път за бягство. Не беше нужно да се връща в Заграба. Имаше жив кораб под краката си и флота от змии на разположение. Можеше да изостави всичко и да отиде където и да е — навсякъде, където имаше вода, и пак да осъществи съдбата си. Щеше да му се наложи да започне всичко отначало, разбира се, да установи репутацията си, но змиите щяха да подсигурят всичко да се случи бързо. Той вдигна за кратко поглед и огледа хората в стаята си. За съжаление, всички трябваше да умрат. Дори Уинтроу, помисли си той в пристъп на болка. И щеше да му се наложи да се отърве от целия си екипаж и някак да ги замени. И въпреки всичко, корабът пак щеше да знае кой е бил…

— Капитане? — внимателно го подкани Соркор.

Бляновете му се спукаха като сапунен мехур. Не бяха осъществими. Много по-практично беше да се върне в Заграба, да се разправи с онези, които подозираха нещо, и да продължи както преди. Това се отнасяше и за самия кораб, разбира се, но веднъж вече се бе разправил с Парагон. Просто трябваше да го направи отново. Изблъска тази мисъл настрана. Все още не можеше да се изправи лице в лице с нея.

— Лоши новини ли, капитане? — осмели се да попита Соркор.

Кенит успя да се усмихне язвително. Щеше да съобщи новините на части и да види дали някой щеше да трепне.

— Новините са си новини, капитан Соркор. От получателя зависи дали ще направи нещо добро с тях, или не. Но тези вести са… интересни. Сигурен съм, че всички се радваме да научим, че твоята Алисъм продължава да се закръгля все повече и повече. Синкюр Фолдин още докладва, че странен кораб, който изявил желание да се присъедини към похода ни да отървем Вътрешния проход от робски кораби, е посетил Заграба. Но нашият добър приятел Фолдин не е убеден в искреността им. Корабът е пристигнал някак мистериозно, като е преодолял прохода до пристанището посред нощ и е напуснал по същия начин. — Нехайно погледна обратно към свитъка. — Също така има и слух, че град Джамаилия подготвя флота, за да оплячкоса Бингтаун като отмъщение за някакво оскърбление спрямо сатрапа.

Кенит небрежно се облегна назад в стола си, за да може да обхване повече лица с един поглед. Ета беше там, с Уинтроу до себе си. Напоследък изглеждаше, че винаги е с нея. Соркор, от чието широко, белязано лице струеше преданост и отдаденост към Кенит, както и гордост от плодовитостта на жена му, стоеше до Джола — настоящия първи помощник на Кенит.

Всички блестяха с богатите придобивки от най-скорошното им пиратстване. Ета беше придумала дори Уинтроу да облече риза с широки ръкави от тъмносиня коприна, избродирана с гарвани от собствената ѝ игла. Верният Соркор сега носеше изумруди на ушите си и широк кожен колан, обшит със сребро, който държеше два съответстващи си меча. Богатството на платовете, които носеше Ета, се подсилваше още повече от невероятната ѝ кройка. Беше ли носен някога преди плат със златни нишки за катерене по мачта? В трюма имаше други придобивки от морето: редки лекарства и екзотични ароматни масла, злато и сребро с образите на много и различни сатрапи, скъпоценности — и необработени, и грижливо оформени в бижута, чудни кожи и блестящи гоблени. Сегашното богатство в трюма му като нищо се равняваше на придобитото за цялата предходна година.

Ловът напоследък беше богат, пиратството никога не бе било по-лесно. С флотилия от змии по фланговете си, не му се налагаше да прави нищо, освен да забележи интересен съд. Двамата с Мълния избираха целите си и тя пращаше напред змиите. След час или два от тормоза им жертвата им се предаваше. Първоначално, в този момент той се приближаваше до деморализирания кораб и настояваше всичките му ценности да му бъдат предадени. Екипажите винаги раболепничеха и се подчиняваха с готовност. Без дори да вади меч, Кенит ошушкваше съдовете, след което ги отпращаше по пътя им, като строго им напомняше, че тези води вече са провинция на крал Кенит от Пиратските острови. Предлагаше, че ако владетелите им се интересуваха да си осигурят щедри такси за преминаване през територията му, той вероятно би бил склонен да преговаря с тях.

Бе наредил на змиите да му „донесат“ последните два кораба. Вивачия стоеше на котва, докато змиите подкарваха жертвите ѝ към нея. Последният капитан се бе предал на колене, докато Кенит седеше като на трон върху удобен стол на бака на Вивачия. Мълния се наслаждаваше на зле прикрития ужас на капитана спрямо нея. След като Кенит бе направил избора си от корабния манифест, заловеният екипаж се бе погрижил за пренасянето на товара. Единствената грижа на Кенит беше да предпази собствените си хора от това да се отегчат или да станат самодоволни. Планираше от време на време да спира по някой робски кораб, за да позволи на екипажа да задоволи нуждата си от кръвопролитие и да нахрани змиите, за да подсили предаността им към себе си.

Съобщението на Фолдин беше пристигнало с бърз малък кораб на име Духче. Макар че Джола бе разпознал кораба и че съдът плаваше под гарвановия флаг на Кенит, нито той, нито Мълния бяха успели да устоят да не покажат силата си. Змиите бяха изпратени напред да наобиколят малкия кораб и да го придружат до Кенит. Капитанът се бе показал като смел, когато поздрави Кенит, но никакво количество перчене не можеше да прогони напълно треперенето на гласа му. Вестоносецът беше блед и тих, щом достигна палубата на Вивачия, тъй като бе изминал разстоянието през блещукащите гърбове на змиите с малка лодка.

Кенит бе взел писмото и бе освободил вестоносеца, за да получи една „добре заслужена дажба бренди“. Всеки мъж на борда на Духче щеше да отнесе вест до Заграба за новите съюзници на Кенит. Беше добре враговете да се впечатляват с една демонстрация на сила. Беше още по-добре да е сигурен, че и приятелите му също го помнят. С тази мисъл наум, Кенит бавно огледа лицата около себе си.

Челото на Соркор се сбръчка при опита му да мисли.

— Фолдин познава ли шкипера[6]? Би трябвало. Той познава почти всеки проклетник в Заграба, а е нужен опитен мъж, за да преведе кораба нагоре по блатото дори на дневна светлина.

— Познава го — безпроблемно потвърди Кенит. — Някакъв Брашън Трел от Бингтаун. Доколкото разбирам, миналият сезон е бил в Заграба по работа, на борда на Пролетна вечер, със стария Фини. — Кенит се направи, че отново поглежда към писмото. — Може би този Трел е изключителен навигатор с невероятна памет, но Фолдин подозира, че по-скоро е използвал кораба, отколкото мъжа. Жив кораб. С насечено лице. На име Парагон.

Лицето на Уинтроу го издаде. Бузите му поруменяха при споменаването на името на Трел. Сега стоеше с вързан език и се потеше. Интересно. Беше невъзможно момчето да е в съюз със Синкюр Фолдин. Просто не бе имал достатъчно свободно време в Заграба. Значи това беше нещо друго. Сякаш по случайност, той остави погледа си да срещне този на Уинтроу. Усмихна му се кротко и зачака.

Уинтроу беше като ударен. На два пъти устните му се разделиха и отново се затвориха, преди едва-едва да прочисти гърло.

— Сър? — успя да изрече той като шепот.

— Уинтроу? — Кенит вложи топлина в гласа си.

Уинтроу скръсти ръце на гърдите си. Кенит се почуди каква ли тайна се опитваше да затаи в себе си? Когато заговори, гласът на Уинтроу беше тих.

— Трябва да се вслушаш в предупреждението на Фолдин. Брашън Трел беше първи помощник на дядо ми, капитан Ефрън Вестрит. Може би наистина иска да се присъедини към теб, но се съмнявам. Служил е на борда на Вивачия с години и е възможно все още да изпитва дълбока преданост към семейство Вестрит. Към моето семейство.

При тези последни думи, пръстите на момчето се стегнаха около ръцете му. Значи това беше. Уинтроу избираше да е верен на Кенит, но въпреки това го чувстваше като предателство към семейството си. Интересно. Почти трогателно. Кенит сплете пръстите си на масата пред него.

— Разбирам. — Едва доловимо потреперване премина през кораба при споменаването на стария ѝ капитан. Това беше дори по-интересно от раздвоената вярност на Уинтроу. Мълния твърдеше, че от старата Вивачия не е останало нищо. Тогава защо ще трепери при изричането на името на капитан Вестрит?

Възцари се тишина. Уинтроу се взираше надолу към ръба на масата. Лицето му не помръдваше, бе стиснал челюсти. Кенит разсъди и подхвърли и последния си къс информация. Изпусна лека, примирена въздишка.

— Ах. Това обяснява присъствието на Алтея Вестрит сред екипажа. Дезертьори от Парагон казват, че възнамерява да ми отнеме Вивачия.

Втори трепет премина през кораба. Уинтроу се вцепени, лицето му пребледня.

— Алтея Вестрит ми е леля — каза слабо. — Тя имаше близка връзка с кораба още преди да се събуди. Беше очаквала да наследи Вивачия. — Момчето преглътна. — Кенит, познавам я. Не добре, не за всичко, но що се отнася до кораба, тя няма да бъде разубедена. Ще се опита да вземе Вивачия. Това е сигурно като изгрева.

Кенит се усмихна леко.

— През стена от змии? Ако оцелее, ще открие, че Вивачия вече не е тази, която беше. Не мисля, че имам от какво да се боя.

— Вече не е тази, която беше — повтори с шепот Уинтроу. Погледът му бе станал далечен. — Нима някой от нас е? — попита той и отпусна глава в ръцете си.

На Малта ѝ се повръщаше от кораби. Мразеше миризмите, движението, отвратителната храна, грубите мъже, а най-много от всичко мразеше сатрапа. Не, поправи се тя. Най-много мразеше, че не може да му покаже колко много се отвращава от него и го презира.

Калсидският кораб-майка ги бе качил преди дни. Тялото на Кеки беше припряно изоставено заедно с лошо пробитата галера. Докато Малта и останалите бяха издърпвани в безопасност на борда на тримачтовия кораб, спасителите им освиркваха и сочеха потъващата галера. Тя подозираше, че положението на капитана е пострадало значително от загубата на кораба му, което включваше и лишаването му от права над „гостите“ му, тъй като не го бяха виждали, откакто се бяха качили на борда.

Стаята, която понастоящем делеше със сатрапа, беше по-голяма, с истински стени от солидно дърво и врата, която се заключваше. Беше по-топла и по-суха от импровизираната палаткова каюта на палубата на галерата, но беше също толкова празна. Нямаше прозорец. Не предлагаше много повече от нещата от първа необходимост. Храната им я донасяха и след това отнасяха съдовете. Веднъж на всеки два дни идваше момче, което отнасяше кофата им за отпадъци. Въздухът в каютата беше застоял и душен, самотният фенер, който се люлееше от една греда на тавана, пушеше непрестанно и допринасяше за задушливата атмосфера.

За стената бяха заковани една малка маса, която се разгъваше при употреба, и една тясна койка със сплескан матрак и две одеяла. Сатрапът ядеше, като седеше на койката си, а Малта стоеше права. Нощното гърне стоеше под койката, в малко ограждение, така че да не се хлъзга насам-натам. Кана за вода и една-единствена чаша стояха на малка, преградена лавица до вратата. Това беше. Тъй като Малта смяташе под достойнството си да дели койката със сатрапа, за легло ѝ служеше подът. Понякога, след като той заспеше, тя успяваше да измъкне едно от одеялата от слабата му хватка.

Първият път, когато двамата със сатрапа бяха въведени в стаята и вратата се затвори плътно зад тях, той бе започнал бавно да оглежда наоколо. Със стиснати до бяло заради гнева му устни, бе изискал:

— Това ли е най-доброто, което можеш да направиш за нас?

Умът ѝ все още бе замъглен от шока. Това, че почти я бяха изнасилили, смъртта на Кеки и внезапната смяна на корабите я бе замаяло.

— Което аз мога да направя за нас? — тъпо попита тя.

— Отивай! Кажи им, че няма да търпя това. Веднага!

Малта избухна. Мразеше сълзите, които изпълниха очите ѝ и преляха надолу по бузите ѝ, докато отправяше въпроса си:

— Как по-точно да го направя? Не говоря калсидски, а и да знаех, не знам на кого да се оплача. А и едва ли тези животни ще ме послушат. В случай че не си забелязал, калсидците не изпитват голямо уважение към жените.

Той изсумтя презрително.

— Не и жени като теб. Ако Кеки беше тук, щеше да оправи нещата за нула време. Ти трябваше да умреш. Поне Кеки знаеше как да се оправя с нещата!

Беше отишъл до вратата и рязко я бе отворил. Стоеше в рамката ѝ и крещеше, за да привлече нечие внимание, докато не дойде един моряк, на когото започна да писка на калсидски. Морякът бе погледнал от сатрапа към Малта и обратно, очевидно объркан. След това се бе поклонил бегло и бе изчезнал.

— Ти ще си виновна, ако не се върне! — бе изплюл към нея сатрапът, след което се хвърли върху койката. Придърпа завивките отгоре си и я игнорира. Малта бе седнала в ъгъла на пода и се бе смръщила. Морякът не се върна.

Ъгълът се бе превърнал в нейната част от стаята. Сега седеше там, опряла гръб в стената и разглеждаше мръсните си крака. Копнееше да излезе на палубата, да вдиша чист, студен въздух, да види небето и най-вече — да разбере в каква посока плаваха. Галерата ги бе носила на север, към Калсид. Калсидският кораб, който ги бе качил, се бе отправял на юг. Но нямаше как да знае дали е продължил по курса си, или е обърнал обратно към Калсид. Да бъде пленена по този начин и да няма представа кога ще приключи пътуването им бе поредното мъчение. Принудителното безделие и скуката изпълваха дните ѝ.

Не можеше и да изкопчи някаква информация от сатрапа. От поклащането на заобления корпус на кораба му прилошаваше. Когато не повръщаше, се оплакваше от глад и жажда. Донесяха ли им храна и пиене, веднага започваше да се тъпче само за да изхвърли всичко няколко часа по-късно. С всяко хранене пристигаше и малко количество долнокачествени билки за пушене. Сатрапът сгъстяваше въздуха в малката каюта, докато Малта не се замаеше от миризмата, като през цялото време се оплакваше, че лошото качество на билките възпалява гърлото и влияе зле на главата му. Тя напразно бе настоявала да излезе за глътка въздух — всичко, което той правеше, беше да лежи на леглото и да стене или да настоява за масаж на краката или врата.

Докато сатрапът стоеше затворен в каютата, Малта също бе затворник в нея. Не смееше да пристъпи навън без него.

Тя разтърка парещите си очи. Димът от фенера ги възпаляваше. Пладнешката им трапеза вече беше разчистена. Дългите часове до вечеря се разгърнаха безкрайни пред нея. Сатрапът, противно на доброжелателния ѝ съвет, за пореден път се беше натъпкал. Сега пуфтеше с къса черна лула. Извади я от устата си, погледна я и продължи да си дърпа. Недоволното изражение на лицето му предвещаваше неприятности за Малта. Той се размърда неудобно на леглото, след което шумно се оригна.

— Една обиколка на палубата може да помогне на храносмилането ти — тихо предложи Малта.

— О, моля те, замълчи. Самата мисъл за усилието да вървя кара горкия ми корем да се разстройва. — Внезапно извади лулата от устата си и я запрати по нея. Без дори да дочака реакцията ѝ, се извърна с лице към стената и сложи край на разговора.

Малта отново опря главата си в стената. Лулата не я беше ударила, но намекнатата заплаха в избухването му бе разклатила нервите ѝ. Опита се да помисли как трябва да постъпи. Сълзи заплашиха да се надигнат в очите ѝ. Тя стисна челюсти и сви юмруци, като ги притисна към очите си. Нямаше да заплаче. Беше корава наследничка на непоколебим народ, напомни си, дъщеря на бингтаунска Търговка. Зачуди се как ли щеше да постъпи баба ѝ. Или Алтея. Те бяха силни и умни. Те щяха да намерят изход от тази ситуация.

Малта се усети, че несъзнателно опипва белега на челото си и отдръпна ръка. Раната се бе затворила отново, но зарасналата кожа имаше неприятен жилав вид. Набразденият белег се простираше цял пръст назад, навътре под косата ѝ. Почуди се как ли изглежда и преглътна болезнено.

Придърпа колене плътно към гърдите си и обви ръце около тях. Затвори очи, но не се отдаде на съня. Той носеше сънища, ужасяващи сънища за всичко, пред което отказваше да се изправи през деня. Сънища за Силдин, погребан в града, сънища за майка ѝ и баба ѝ, които я назидаваха, че го е подмамила към смъртта му. Сънуваше Дело, която се отдръпваше отвратено от съсипаното лице на Малта. Сънуваше баща си — как извръща изопнато лице от посрамената си дъщеря. Най-ужасни бяха сънищата ѝ за Рейн. Те винаги танцуваха, музиката беше омайна, факлите пламтяха. Първо падаха пантофките ѝ и разкриваха разранените ѝ, мръсни крака. После роклята ѝ внезапно се разпадаше на мръсни парцали. Накрая косата ѝ се разпиляваше отпуснато по раменете, белегът ѝ започваше да сълзи надолу по лицето ѝ, а Рейн я отблъскваше от себе си. Тя се просваше на пода и всички танцуващи я наобикаляха и започваха да я сочат с отвращение.

— Един красив момент, съсипан завинаги — дразнеха я те, докато я сочеха.

Преди няколко нощи сънят беше бил различен. Беше толкова реален, почти като споделените видения от сънната кутия. Той бе протегнал ръце, за да хване нейните.

— Малта, протегни се към мен — бе умолявал той. — Помогни ми да те достигна. — Но дори в съня тя знаеше, че е безполезно. Беше стиснала ръце зад гърба си и бе скрила срама си от него. По-добре никога повече да не го докоснеше, отколкото да види съжаление или погнуса, изписани на лицето му. Беше се събудила ридаеща, пронизвана от сладкия му глас. Този сън беше бил най-лошият от всички.

Когато мислеше за Рейн, сърцето ѝ се изпълваше с копнеж. Тя докосна устните си, спомнила си открадната целувка, платът на воала му — мека преграда между устните им. Но всеки сладък спомен беше поръбен със стотици остри разкаяния. Твърде късно, каза си тя. Завинаги твърде късно.

Повдигна глава с въздишка и отвори очи. Така. Тя беше тук, на кораб, запътил се Са знае накъде, облечена в дрипи, с белязано лице, лишена от правата и статуса си на Търговска дъщеря и в компанията на непоносимо, самодоволно момче. Със сигурност не можеше да разчита на него да подобри положението им. Всичко, което той правеше, беше да лежи на койката и да мрънка, че не така трябва да се отнасят към сатрапа на цяла Джамаилия. Очевидно все още не беше схванал, че са пленници на калсидците.

Погледна към Косго и се опита да го погледне безпристрастно. Беше станал блед и хърбав. Сега като се замислеше, през последния ден или два дори не се беше оплаквал толкова. Вече не се опитваше да се поддържа. Когато първоначално се бяха качили на борда, се бе опитал да се погрижи за външния си вид. Без гребени или четки, сатрапът бе инструктирал Малта да среши пуснатата му коса с пръстите си. Тя го беше направила, но едва бе успяла да прикрие отвращението си. Той се беше насладил твърде явно на докосването ѝ, като бе отпуснал тялото си назад към нейното, докато тя седеше на ръба на леглото му. В гротесков флирт я бе подиграл, предричайки, че някой ден тя ще се хвали пред другите как се е грижила за сатрапа по време на трудностите му. Но той щял да разкаже на всички колко жалко се е провалила и като съвестна поданица, и като жена. Освен… И тогава бе сграбчил китката ѝ и се бе опитал да я насочи натам, където тя не би ѝ позволила да отиде. Бе се освободила рязко от него и се беше оттеглила.

Но всичко това се бе случило преди морската болест да го налегне. Откакто бе започнало да му се гади, беше ставал все по-тих с всеки изминал ден. Разтърси я внезапна тревога. Ако той умреше, какво щеше да стане с нея? Мъгливо си спомни нещо, което Кеки ѝ бе казала на галерата… Малта свъси вежди и думите заприиждаха обратно към нея.

— Неговото положение ще ни пази, ако и ние пазим него.

Тя ненадейно се изправи и се загледа в него. Тук нямаше нужда да е бингтаунска Търговка. За да оцелее на този кораб, трябваше да мисли като жена от Калсид.

Малта отиде до койката и се надвеси над сатрапа. Затворените му клепачи бяха тъмни, той стискаше хлабаво завивката в тънките си ръце. Макар и да не го харесваше, тя установи, че го съжалява. Как си беше помислила, че той може да направи каквото и да било за тях? Ако някой щеше да подобри положението им, трябваше да е тя. Сатрапът очакваше именно това — съветничките му да се грижат за нуждите му. Още повече че и калсидците го очакваха, осъзна тя. Бе се присвивала в стаята им, докато всъщност беше трябвало да настои гневно за добро отношение към мъжа ѝ. Калсидците нямаше да уважават мъж, чиято собствена жена се съмняваше във властта му. Сатрапът се беше оказал прав. Тя, а не той ги бе обрекла на подобно окаяно отношение. Само се надяваше да не е твърде късно да спаси статуса му.

Издърпа одеялото настрани, въпреки промърморените му възражения. Както бе виждала да прави майка ѝ, когато Силдин беше болен, така и тя постави ръка върху челото на сатрапа, после под ръцете му, но не усети да има температура или подуване. Много внимателно потупа бузата му, докато очите му не се отлепиха. Бялото им жълтееше, а дъхът му беше плитък, щом заговори.

— Остави ме на мира — изстена и се пресегна за одеялата.

— Ако го направя, се боя, че ще умреш, знаменити. — Тя се опита да докара интонацията, която Кеки винаги бе използвала с него. — Думите не могат да опишат колко ме натъжава да гледам как злоупотребяват с теб. Ще рискувам себе си и сама ще отида при капитана, за да протестирам. — Мисълта да излезе навън, сама, я ужасяваше, но и знаеше, че е единствената им възможност. Изрепетира думите, които се надяваше да е достатъчно смела да изрече в лицето на мъжа. — Той е глупак да третира сатрапа на цяла Джамаилия така позорно. Заслужава да умре, и честта, и името му да умрат с него.

Очите на сатрапа се отвориха по-широко и с мътен поглед се взряха изненадано в нея. Той примигна и в очите му започнаха да пламтят искри на справедлив гняв. Добре. Ако тя изиграеше ролята си добре, щеше да му се наложи и той да извърши нещо под достойнството си. Малта пое дъх.

— Дори на тази стара каца трябва да могат да ти осигурят по-добри условия! Нима капитанът пребивава в оголена стая, без каквото и да е удобство и красота? Съмнявам се. Нима яде твърда храна и пуши сламени пръчки? На какъвто и балсам за душата да се наслаждава, трябваше да предложи и на теб, когато се качи на борда. Ден след жесток ден ти изчакваше търпеливо да се отнесат към теб както подобава. Ако след това гневът на цяла Джамаилия се стовари отгоре им, само те ще са си виновни. Ти показа търпението на самия Са. Сега аз ще настоявам да поправят този позор. — Тя скръсти ръце пред гърдите си. — Коя е калсидската дума за „капитан“?

По лицето му се изписа смайване. Той пое дъх.

— Ле-фей.

— Ле-фей — повтори тя. Спря се и погледна сатрапа по-отблизо. Дали от самосъжаление или изумление, но очите му се пълнеха със сълзи. Тя го зави и подпъхна одеялата под него сякаш беше Силдин. В нея се беше разбудила странна решителност.

— Сега почивай, великолепни. Аз ще се подготвя, след което ще се погрижа да получиш отношението, което заслужава сатрапът на Джамаилия, или ще умра, докато се опитвам да го постигна. — Тя се боеше, че последната част беше истина.

Очите му отново се притвориха отпуснато и тя се изправи, за да се захване за работа. Робата, която носеше, беше същата от вечерта, в която бе напуснала Трехог. Бе успяла да я заплакне, след като се качиха на галерата. Подгъвът висеше на парцали и беше изцапан от честата употреба. Малта свали дрехата и откъсна веещите се парчета с пръсти и зъби. Разтръска я добре и изтърка най-мръсните части, преди отново да я облече. Оголваше краката ѝ от коленете надолу, но нямаше какво да се прави. Използва парчетата от робата, за да оформи дълга плитка. Вчеса косата си с пръсти, доколкото можа, след което използва сплетения плат като лента, с която да обвие главата си. Надяваше се, че като покрие косата си, ще изглежда по-голяма и че ще скрие по-голямата част от белега си. В стомната имаше малко вода. Малта използва късче плат, за да забърше лицето и ръцете си, а след това и краката и стъпалата си.

С горчива усмивка си спомни колко внимателно се бе подготвяла за представителния бал и колко се бе измъчвала заради преправената си рокля и пантофки.

— Поведение и осанка — я бе посъветвала тогава Рейч. — Вярвай, че си красива, и всички други ще направят същото. — Не бе могла да повярва на робинята. Сега думите ѝ бяха единствената ѝ надежда.

Щом направи всичко, което можа, тя се овладя. Изправи се, вдигни глава. Представи си малки брокатени пантофки на краката си, пръстени по ръцете и корона от цветенца на главата си. Впери гневен поглед във вратата и се обърна твърдо към нея:

— Ле-фей! — изиска тя от нея. Пое дълбоко дъх, после още един. На третия се отправи към вратата, вдигна резето и излезе.

Отправи се по продълговата пътека, осветена от единствен фенер в отсрещния край. Сенките се мърдаха заедно с пламъка и правеха трудно задържането на царственото ѝ излъчване. Вървеше сред струпан товар. Многообразието му събуди подозренията ѝ. Честните търговски кораби не пренасяха такова голямо разнообразие от стоки, нито пък биха ги натрупали така безразборно. Пирати или мародери, помисли си тя, макар че те вероятно мислеха за себе си по друг начин. Беше ли сатрапът само плячка за тях, която да продадат на онзи, който предложеше най-висока цена? Мисълта почти я върна обратно в стаята. Тогава обаче си каза, че въпреки това тя пак щеше да настоява да се отнасят добре с него. Несъмнено подобна стока щеше да привлече по-добра цена, ако беше в най-доброто възможно състояние.

Малта се изкачи по късата стълба и се озова в стая, пълна с мъже. Вонеше на пот и дим. Наблизо бяха опънати хамаци, някои заети от хъркащи обитатели. В ъгъла един мъж кърпеше платнени панталони. Други трима седяха около щайга, по която бяха разпилели гвоздеи за игра. Щом влезе, всички се обърнаха, за да вперят погледи в нея. Един — рус мъж, някъде около нейните години, дръзна да се ухили. Кирливата му раирана риза беше разгърната наполовина на гърдите му. Малта вдигна брадичка и отново си напомни за блестящите пръстени и цветната корона. Не се усмихна, нито извърна поглед. Вместо това се опита да докара неодобрителния поглед на майка си, когато попаднеше на безделничещи работници.

— Ле-фей.

— Лефей? — невярващо попита прошарен стар мъж от игралната маса. Веждите му скочиха към оплешивяващото му теме в удивление. Другият мъж на масата се изкиска.

Малта не позволи изражението на лицето ѝ да се промени. Единствено очите ѝ станаха по-студени.

— Ле-фей! — настоя тя.

С въздишка и свиване на рамене, русият мъж се изправи. Докато се приближаваше към нея, тя се насили да отстоява позицията си. Трябваше да погледне нагоре, за да срещне очите му. Беше трудно да поддържа внушителността си. Той понечи да хване ръката ѝ, но тя презрително го перна. С искрящи очи, тя допря два пръста до гръдта си.

— На сатрапа — каза му студено. — Ле-фей. Веднага! — сопна се, без да се интересува дали я разбират, или не. Русият мъж погледна назад към другарите си и сви рамене, но не се опита отново да я докосне. Вместо това посочи покрай нея. С махване на ръката си му посочи, че той трябва да води. Не мислеше, че ще понесе някой да стои зад нея.

Мъжът бързо я преведе през кораба. Една стълба ги отведе нагоре през някакъв люк и върху помитана от вятър палуба. Сетивата ѝ се замаяха от свежия студен въздух и миризмата на солена вода, слънцето потъваше към своя отдих зад куп розовеещи облаци. Сърцето ѝ подскочи. На юг. Корабът ги отвеждаше на юг, към Джамаилия, не на север към Калсид. Имаше ли някаква вероятност някой бингтаунски кораб да ги забележи и да се опита да ги спре? Тя забави ход с надеждата да зърне земя, но морето се сливаше с облаците при хоризонта. Дори не можеше да предположи къде се намираха. Разтегли крачката си, за да настигне водача си.

Той я отведе до висок, загорял мъж, който наставляваше няколко членове на екипажа как да сплитат въжета. Морякът кимна към мъжа, посочи Малта и издърдори нещо, в което Малта различи думата ле-фей. Мъжът плъзна поглед нагоре и надолу по нея по познат начин, но тя му отвърна с надменен взор.

— Какво иска? — попита я той.

Коства ѝ всяко зрънце кураж да отговори.

— Да разговарям с капитана ви. — Предположи, че морякът я е завел при помощника.

— Кажи на мен какво иска. — Имаше тежък акцент, но думите му бяха ясни.

Малта скръсти ръце пред гърдите си.

— Да разговарям с капитана ви. — Говореше бавно и отчетливо сякаш мъжът просто беше глупав.

— Кажи на мен — настоя той.

Беше неин ред да го изгледа от глава до пети.

— В никакъв случай! — тросна се тя. Тръсна глава, извърна се с движение, което двете с Дело бяха репетирали, откакто бяха на девет (то щеше да размята полите на всяка подобаваща рокля), след което закрачи надалеч от тях, като задържа главата си високо вдигната и се опита да вдиша, въпреки лумкащото си сърце. Опитваше се да си спомни през кой люк се бяха качили, когато той извика:

— Чакай!

Тя спря. Бавно извърна глава, за да погледне към него през рамо. Повдигна едната си вежда въпросително.

— Върни се. Заведа те капитан Деяри. — Леко жестикулираше с ръка, за да е сигурен, че го разбира.

Тя го остави да ръкомаха още известно време, преди да се върне с изпълнена с достойнство походка.

Покоите на капитана, поместени на кърмата, бяха прекрасни в сравнение със стаята, която делеше със сатрапа. Имаше голям панорамен прозорец, дебел килим на пода и няколко удобни стола; в стаята се носеше сладката миризма на тютюнев дим и други билки. В единия ъгъл, леглото на капитана можеше да се похвали с добре натъпкан с пера матрак, както и с дебели завивки и дори с дебело покривало от бяла вълна. На един рафт, една на друга се бяха облегнали книги, а няколко стъклени гарафи съдържаха спиртни напитки в различни цветове.

Самият капитан седеше в един от уютните столове, с изпънати напред крака и с книга в ръце. Носеше риза от мека сива вълна над тежки панталони. Дебели чорапи предпазваха краката му от студа; здравите му, мокри ботуши стояха до вратата. Малта копнееше за подобни топли, сухи, чисти дрехи. Той вдигна раздразнено поглед, докато влизаха. При вида ѝ, капитанът изстреля някакъв суров въпрос към помощника. Малта ловко се намеси, преди мъжът да успее да отговори.

— Деяри Ле-фей. Дойдох по желание на милостивия сатрап Косго да ви предложа възможност да поправите грешките си, преди да станат непоправими. — Тя срещна взора му със студен поглед и зачака.

Той я остави да чака. В нея се надигна вледеняваща увереност — беше сбъркала. Щеше да нареди да я убият и да я хвърли зад борда. Позволи до лицето ѝ да достигне единствено на студенината. Скъпоценности по пръстите ѝ, корона от цветчета, не, от плътно злато на челото ѝ. Беше тежка. Тя повдигна брадичка, за да понесе теглото ѝ и се загледа в бледите очи на мъжа.

— Милостивият сатрап Косго — вяло отвърна най-накрая мъжът. Думите му бяха ясни, без следа от акцент.

Малта кима едва забележимо в потвърждение.

— Той е по-търпелив от повечето мъже. Когато първоначално се качихме на борда, той извини липсата ви на учтивост спрямо него. Несъмнено, каза ми, капитанът е зает с всички тези мъже, които прие на борда. Има да чуе доклади и да обмисли решения. Виждате ли, сатрапът знае какво е да се командва. Каза ми: „Сдръж раздразнението си от тази обида към мен. Когато има време да подготви подобаващо посрещане, лефей ще изпрати пратеник до тази мизерна каюта, отличаваща се с малко от животинска дупка, която ми е осигурил.“ Дните си минаваха, а той ви намираше извинение след извинение. Може би бяхте болен; може би не искахте да го смущавате, докато възстановява силите си. Може би не бяхте запознат напълно с честта, която трябва да му се окаже.

— Като мъж, не се интересува особено от личните си неудобства. Какво е един гол под или некачествената храна в сравнение с трудностите, които изтърпя в Дъждовните земи? Въпреки това, като негов верен служител, аз съм обидена заради него. Той великодушно предполага, че сте му предложили най-доброто, което сте могли. — Тя направи пауза и бавно огледа стаята. — В Джамаилия от това ще излезе страшна история — тихо разсъди тя сякаш за себе си.

Капитанът се вдигна на крака. Нервно потърка носа си отстрани, после махна с ръка да освободи помощника, който все още стоеше до вратата. Мъжът се изниза незабавно и вратата се затвори плътно след него. Малта можеше да подуши острата миризма на внезапно избила пот, но външно капитанът изглеждаше спокоен.

— Историята беше толкова невероятна, че не ѝ придадох почти никаква достоверност. Този мъж наистина е сатрапът на цяла Джамаилия?

Тя рискува. Всякаква любезност изчезна от лицето ѝ, докато снижаваше глас, за да отправи обвинение.

— Знаете, че е той. Да претендирате за неведение относно позицията му е жалко извинение, сър.

— И тогава предполагам, че вие сте дама от неговия двор?

Тя посрещна сарказма му открито.

— Разбира се, че не. Акцентът ми е от Бингтаун, както съм убедена, че знаете. Аз съм най-смирената от слугите му и за мен е чест да му служа в този момент на нужда. Напълно съм наясно, че съм недостойна. — Тя рискува отново. — Кончината на съветничката му Кеки на борда на калсидската галера дълбоко го опечали. Не че обвинява капитана на галерата. Но несъмнено ако първо съветничката му, а след това и самият сатрап умре в ръцете на калсидци, това няма да говори добре за гостоприемството ви. — И добави изключително тихо: — В някои кръгове дори може да се сметне за политическо стремление.

— Ако някой въобще чуе за това — тежко отбеляза капитанът. Малта се зачуди дали не е прекалила. Последвалият му въпрос обаче ѝ вдъхна нови сили. — Какво изобщо правехте нагоре по реката?

Тя се усмихна загадъчно.

— Не ми е работа да разгласявам тайните на Дъждовните земи. Ако желаете да научите повече, вероятно сатрапът би склонил да ви просветли. — Косго знаеше твърде малко за Дъждовните земи, за да издаде нещо съществено. Тя издиша. — Или пък не. Защо да споделя подобни тайни с човек, който се е отнесъл така позорно към него? За някого, който уж му е съюзник, се представихте като лош домакин. Или сме ваши пленници и в действителност, освен в настоящите условия? Нима единствената причина, поради която ни държите, е да ни продадете сякаш сте обикновен пират?

Прямотата на въпроса ѝ го разтърси.

— Аз… разбира се, че не, не сте пленници. — Той вирна брадичка. — Ако той беше заложник, щях ли да го карам с цялата си бързина към Джамаилия?

— Където да бъде продаден на онзи, който предложи най-висока цена? — сухо попита Малта. Капитанът пое остро и ядосано дъх, но тя продължи, преди той да успее да заговори: — Разбира се, няма как да не съществува подобно изкушение. Само глупак би пропуснал тази възможност в разгара на настоящите безредици. Но един мъдър мъж ще знае за легендарната щедрост на сатрапа към приятелите му. Докато щедрите дарове на мъж, който ти плаща кървави пари, носи със себе си позора и унижението си. — Тя леко килна глава. — Ще бъдете ли средство за скрепяването на дружбата между Калсид и Джамаилия? Или завинаги ще утвърдите репутацията на калсидците като изменници, които продават съюзниците си?

Думите ѝ бяха последвани от продължителна тишина.

— Говориш като бингтаунска Търговка. Само че Търговците винаги са недолюбвали Калсид. Какъв е твоят интерес в това?

Животът ми, идиот такъв. Малта престорено се шокира от изненада.

— Искате да знаете какъв е интересът на една жена, сър? Тогава ще ви кажа: баща ми е от Калсид, сър. Но, разбира се, в случая моят интерес е без значение. Единственият интерес, с който се съобразявам, е този на сатрапа. — Тя сведе почтително глава.

Последните ѝ думи бяха като пепел в устата ѝ. В последвалата тишина Малта наблюдава внимателната работа на ума на мъжа. Той нямаше какво да губи, ако се отнесеше добре със сатрапа. Жив и здрав заложник със сигурност щеше да донесе повече, отколкото такъв на ръба на смъртта. А благодарността на сатрапа можеше да струва повече от онова, което щеше да изстиска от благородниците му в замяна на връщането му.

— Можеш да си вървиш — отсечено я освободи мъжът.

— Както желаете, убедена съм — промълви Малта, подправила покорството си със сарказъм. Жената на сатрапа не биваше да е твърде смирена. Кеки ѝ беше показала това. Тя сведе сериозно глава, но после, вместо да излезе заднишком от стаята, му обърна гръб. Нека го приема както си иска.

Щом пристъпи навън в хладния вечерен вятър, ѝ се зави свят, но тя се насили да остане изправена. Беше изтощена. Още веднъж повдигна глава под тежестта на въображаемата си корона. Не се забърза. Откри правилния люк и се спусна в смрадливите дълбини на кораба. Докато подминаваше помещенията на екипажа, се престори, че не забелязва никого от мъжете, а те от своя страна прекъснаха всякакви разговори и се загледаха след нея.

Малта достигна каютата, затвори вратата след себе си, прекоси разстоянието до леглото и разтреперано се свлече на колене пред него. Добре беше, че това рухване пасваше на ролята, която трябваше да продължи да играе.

— Върнах се, възвишени — каза тихо. — Добре ли си?

— Добре? Уморен съм от глад и жена ми надува главата — озъби се сатрапът.

— О. Разбирам. Е, великолепни, имам надежда, че подобрих положението ни.

— Ти? Съмнявам се.

Малта сведе чело към коленете си и поседя така, потръпваща, за момент. Тъкмо беше решила, че се е провалила, когато на вратата се почука. Това трябваше да е корабният юнга с вечерята им. Принуди се да стане и да отвори, вместо само да му нареди да влезе.

Трима яки моряци стояха зад помощника. Той се поклони сковано.

— Тази вечер споделите трапезата на ле-фей. Вие, за вас, измиете, облечете. — Това послание, изглежда, затрудни речника му, но той посочи с жест мъжете, носещи кофи с вода, от които се надигаше пара, и куп с дрехи. Тя отбеляза, че част от одеянията бяха женски. Беше го убедила и в собствения си статус. С усилие удържа доволството и триумфа от лицето си.

— Ако това удовлетворява сатрапа — отвърна спокойно и с жест ги покани да внесат всичко вътре.

— Какво ще правиш? — осмели се да попита Уинтроу кораба. Хладният нощен вятър вееше покрай тях. Момчето стоеше на бака, обвило ръце около себе си против студа. Напредваха бързо обратно към Заграба. Ако можеше, Уинтроу би усмирил вятъра, би забавил кораба, би направил всичко, за да спечели време да помисли.

Морето не беше тъмно. Върховете на вълните улавяха лунната светлина и я понасяха със себе си. Светлината на звездите нежно се къдреше и се отразяваше от гърбовете на змиите, които се надигаха като хълмчета от водата до тях. Очите им сияеха в меки цветове — мед, сребро, топло злато, злокобно розово и синьо, като нощни морски цветя. Уинтроу имаше усещането, че го наблюдаваха винаги щом излезете на бака. Вероятно беше така. Като отговор на мисълта му, една глава се надигна от водата. Не можеше да бъде сигурен в мрака, но си помисли, че беше зелено-златната змия от плажа на Чуждите. За времето на три вдишвания тя запази позицията си до кораба, загледана в Уинтроу. Познавам те, двукраки, прошепна в съзнанието му, но той не можа да реши дали говореше на него, или само си спомняше гласа ѝ от плажа.

— Какво ще правя? — лениво го подразни корабът.

Можеше да го смаже когато си поиска. Уинтроу избута безполезните си страхове настрана.

— Знаеш какво имам предвид. Алтея и Брашън ни търсят. Може да ни причакват някъде близо до Заграба или може просто да ни се изпречат на пътя в пристанището. Какво ще направиш — ти и змиите ти?

— А, това. Е. — Фигурата се облегна назад към него. Тъмните ѝ къдрици се заизвиваха като гнездо усойници. Постави ръка от едната страна на устата си сякаш искаше да сподели някаква тайна с него. Шепотът ѝ обаче беше силен, престорен шепот, предназначен за Кенит, докато стъпваше потропвайки на палубата.

— Ще направя каквото пожелая. — Тя се усмихна покрай Уинтроу към пирата. — Добър вечер, скъпи мой.

— Добър вечер и попътен вятър, прелестна — отвърна Кенит. Той се облегна на парапета и докосна огромната ръка, която корабът протегна към него в поздрав. След това, със зъби, белеещи се на лунната светлина като на змия, се усмихна на Уинтроу. — Добър вечер, Уинтроу. Надявам се, че си добре. По-рано, когато напусна каютата ми, изглеждаше малко блед.

— Не съм добре — равно отговори Уинтроу. Погледна към Кенит и сърцето му се качи в гърлото. — Разкъсван съм, не мога да спя от страховете, които ме измъчват. — Той върна погледа си обратно върху кораба. — Моля те, не се отнасяй така пренебрежително към мен. Говорим за нашето семейство. Алтея е моя леля и твоя дългогодишна спътница. Помисли, корабе! Тя постави елемента в теб и те приветства, когато се събуди. Не го ли помниш?

— Чудесно помня, че скоро след това тя ме изостави и позволи на Кайл да ме превърне в робски кораб. — Мълния изви едната си вежда. — Ако това бяха твоите последни спомени за нея, как щеше ти да реагираш на името ѝ?

Уинтроу стисна юмруци до тялото си. Нямаше да бъде отклонен от въпроса си.

— Но какво ще правим? Тя си остава част от нашето семейство!

— Нашето? Какво е това „нашето“? Да не би отново да ме бъркаш с Вивачия? Скъпо момче, между нас няма „ние“ и „наше“. Има теб, има и мен. Когато аз говоря за „ние“ и „наше“ нямам предвид теб. — Очите ѝ пробягаха гальовно по Кенит.

Уинтроу се инатеше.

— Отказвам да повярвам, че в теб няма нищо от Вивачия. Иначе как би могла да изпитваш подобна горчивина от спомените, които помниш?

— Ах — промърмори с въздишка корабът. — Пак ли се връщаме на това?

— Опасявам се, че да — утешително ѝ отвърна Кенит. — Хайде, Уинтроу, недей да ме гледаш така. Бъди честен с мен, момче. Какво очакваш да направим? Да предадем Мълния обратно на Алтея, за да предпазим чувствата ти? Къде е предаността ти към мен в това?

Уинтроу бавно се приближи към парапета, за да застане до Кенит. Накрая заговори:

— Предаността ми ти принадлежи, Кенит. Знаеш го. Мисля, че го знаеше още преди да го призная пред себе си. Ако не разполагаше с предаността ми, в момента нямаше да ми е толкова трудно.

Пиратът изглеждаше истински трогнат от признанието му. Той постави ръка върху рамото на Уинтроу. За известно време и двамата мълчаха.

— Ти, скъпо мое момче, си толкова млад. Трябва да оповестиш гласно какво искаш. — Гласът на Кенит не беше нищо повече от шепот.

Уинтроу се извърна изненадано към него. Кенит се взираше напред в нощта сякаш не беше проговорил. Уинтроу си пое въздух и с усилие вкара ред в мислите си.

— Това, което искам от двама ви, е Алтея да не бъде наранена. Тя е сестра на майка ми, кръв от кръвта ми, и истинско семейство на кораба. Мълния може да отрича, но не вярвам, че би могла да гледа как Алтея умира и да остане незасегната от това. — С по-нисък глас добави: — Знам, че аз не бих могъл.

— Кръв от кръвта ти и истинско семейство на кораба — повтори на себе си Кенит. Той стисна леко рамото на Уинтроу. — За себе си обещавам, че и косъм няма да падне от главата ѝ. Корабе?

Фигурата сви грамадните си рамене.

— Каквото казва Кенит. Разбираш ли, аз не изпитвам нищо. Нямам желание нито да я убивам, нито да я оставя да живее.

Уинтроу изпусна облекчена въздишка. Не вярваше, че Мълния не изпитва нищо. Твърде голямо напрежение жужеше през него: не беше възможно всичкото да е негово.

— А екипажът ѝ? — позволи си да попита.

Кенит се засмя и приятелски разтърси рамото му.

— Е, хайде, Уинтроу. Не можем да гарантираме тяхната участ. Ако човек избере да се бие до смърт, какво се предполага да направя, че да го спра? Но както виждаш, напоследък проливаме кръв само когато сме принудени. Помисли за всички кораби, които сме пуснали да продължат по пътя си. Разбира се, робските кораби са друг въпрос. Що се отнася до тях, трябва да остана верен на всички поданици в кралството си — трябва да отидат на дъното. Не можеш да спасиш всички, Уинтроу. Някои хора са решили да бъдат убити от мен много преди да се натъкна на тях. Когато срещнем капитан Трел и Парагон, тогава ще действаме според ситуацията. Сигурен съм, че не би искал нищо повече от нас.

— Предполагам, че не. — Това беше най-доброто, което можеше да направи за тази вечер. Зачуди се дали ако беше бил сам с кораба, щеше да я накара да признае, че все още е свързана с Алтея? Алтея, помисли яростно към кораба. Знам, че я помниш. Тя те събуди от дългия ти сън; приветства завръщането ти към живот. Обичаше те. Можеш ли да обърнеш гръб на такава обич?

През кораба премина тръпка на възбуда, а шумно плискане до нея оповести завръщането на зелено-златната змия. Фигурата се обърна с присвити очи и пръхтящи ноздри, за да впери поглед в Уинтроу. Той се стегна в очакване тя да му причини болка. Вместо това обаче, Кенит го разтърси.

— Достатъчно! — сурово каза на Уинтроу. — Мислиш ли, че не мога да усетя какво ѝ причиняваш? Тя каза, че не изпитва нищо. Приеми го. — После съчувствено побутна рамото му. — Чувствата си отиват, момче. Мълния вече не е тази, която беше за теб. Защо не идеш да потърсиш Ета? Тя като че ли винаги те разведрява.

Докато Кенит наблюдаваше как Уинтроу прекосява главната палуба, талисманът заговори. Не зашепна и изобщо не се опита да се прикрие от кораба.

— Чувствата си отиват — подигра му се. — Мълния не е тази, която беше. О, да. Убеди се в това, сърце, и ще можеш отново да се разправиш с Парагон. — Внезапно сниши глас в поверителен тон: — Винаги си знаел, че пак ще ти се наложи да се оправяш с него, нали? Първият път, когато слухът за ослепен жив кораб, завърнал се в Бингтаун, те достигна, ти знаеше, че все някога пътищата ви отново ще се пресекат.

— Млъквай! — Яростният изблик на Кенит бе подправен със страх. Под яката, косъмчетата по врата му настръхнаха.

— Познавам Парагон — изведнъж каза корабът. — По-точно притежавам спомените на Алтея за него. Както и тези на баща ѝ. Ефрън Вестрит не харесваше този кораб. Не искаше дъщеря му да си играе близо до него. Парагон е луд, разбираш ли. Доста луд.

— О, доста луд — приятелски се съгласи талисманът. — Но и кой не би бил, предвид всички спомени, попили в дъските му. Цяло чудо е, че изобщо може да говори. Не си ли съгласен, Кенит? Не беше ли достатъчно да се запрати едно момче в ступор? Няма нужда да му режеш езика, предвид че за три години едва е обелило и дума. О, Игрот вярваше, че тайните му са в безопасност. Всичките му тайни. Но тайните имат навика да излизат наяве.

— Замълчи! — избухна в дрезгав шепот Кенит.

— Да замълча — отрони издяланото магическо дърво от китката му. — Безмълвен като ослепен кораб, плаващ в морето с дъното нагоре. Безмълвен като вик под водата.

Глава деветнадесета

Стратегии

Мъглите бяха безпощадни. Дори в дните, когато не валеше, всичко капеше заради непрестанната кондензация. В камбуза бяха опънати дрехоляци за сушене, които просто се запотяваха. Дрехите в брезентовата ѝ чанта бяха също толкова влажни, колкото и вълненото одеяло, което взе от койката си. Всичко миришеше на мухъл и прокиснало. Тя почти очакваше сутрин да изреши от косата си мъх. Е, сега поне всички щяха да разполагат с малко повече пространство. Беше изкарала нещата на Лавой от каютата на първия помощник и днес щеше да пренесе своите. Повишението беше традиционно и нейно по право. Брашън беше издигнал Хаф до втори. Той изглеждаше много доволен от новия си ранг. Още по-добър признак беше, че като цяло екипажът одобряваше повишението му.

— Дъждът и мъглите никога ли не спират на тези злочести острови? — попита Янтар, докато влизаше в малката каюта. Влагата се бе насъбрала на мъниста по косата и миглите ѝ. От маншетите на ризата ѝ капеше вода.

— През лятото — предложи Алтея. — Но засега времето е такова. Освен ако не завали достатъчно силно, че да прочисти въздуха.

— Почти е за предпочитане пред това постоянно капене. Качих се на мачтата да видя каквото мога. Постъпих разумно, като надянах брезентовата чанта на главата си. Как пиратите успяват да се придвижват в подобни дни? Няма нито слънце, нито звезди, по които да се ориентират.

— Да се надяваме, че не се. Ще ми е крайно неприятно някой да ни застигне в тази мъгла. Опитай се да я приемеш като прикритие срещу недружелюбни очи.

— Но тя прикрива и тях от нас със същия успех. Как ще разберем кога Кенит се е върнал в Заграба, като дори не можем да видим острова?

Бяха на котва през последните ден и нощ в един малък, заслонен проток. Алтея знаеше нещо, което не беше известно на другите. Бяха пуснали котва тук не за да чакат Кенит, а за да се опитат да скалъпят някакъв план. Миналата нощ се бяха усамотили в каютата на Брашън и бяха обсъждали възможности. Брашън не беше особено оптимистично настроен.

— Всичко пропадна — бе казал мрачно. Стоеше загледан в тавана над койката си. — Трябваше да предвидя, че Лавой ще направи нещо подобно. Той унищожи всяка надежда за изненада, която имахме. Някой ще прати вест на Кенит и несъмнено, веднага щом ни зърне, той ще атакува. Проклетият Лавой. Трябваше още първият път, когато го заподозрях в приказки за метеж, да го провлача под кила за наказание.

— Щеше да е добре за духа — бе промърморила Алтея изпод заслона на ръката му. Тя лежеше в койката до него. Протежението на голото му тяло бе топло до нейното, главата ѝ почиваше на рамото му. Меката светлина от фенера образуваше вълнуващи се по стената сенки и я изкушаваше просто да притисне Брашън по-близо и да заспи до него. Пръстите ѝ лениво проследяваха дългия шев надолу по ребрата му, който бележеше разреза от пиратския меч.

— Недей — бе промълвил той раздразнено, след което се дръпна надалеч от нея. — Спри да ме разсейваш и ми помогни да помисля.

Тя бе изпуснала дълга въздишка.

— Трябваше да ми кажеш, преди да легнеш с мен. Знам, че трябва да впрегна цялата си находчивост, за да си върна Вивачия от Кенит, но някак, тук с теб… — Приглади ръка надолу по гърдите и към корема му, като остави мислите му да я последват.

Брашън се бе изтърколил към нея.

— Е. Значи просто искаш да захвърлиш всичко? Да се върнеш в Бингтаун и да оставиш нещата както са?

— Мина ми през акъла — призна тя. — Но не мога. Винаги съм си мислила, че Вивачия ще е главният ни съюзник във връщането ѝ от Кенит. Разчитах, че корабът ще му се опълчи и ще обърне битката в наша полза. Сега, след като знаем, че Уинтроу е жив и здрав на борда ѝ и че и двамата, изглежда, са доволни от Кенит, не знам какво да мисля. Но не мога просто да ѝ обърна гръб, Браш. Те са част от семейството ми. Вивачия е моя по начин, по който не би могла да принадлежи на никой друг. Да я оставя на Кенит би било като да му оставя дете. В момента може и да е удовлетворена от него, но в крайна сметка ще иска да се прибере у дома в Бингтаун. Същото се отнася и за Уинтроу. А в какво положение ще са тогава? На прокуденици и пирати. Животите им ще бъдат разрушени.

— Откъде можеш да си сигурна? — възрази Брашън. Устните му се изкривиха в усмивка, той повдигна вежди и я попита: — Нима Кефрия би казала, че мястото ти е тук? Не би ли казала същото — че в края на краищата ще искаш да се прибереш у дома и че аз те съсипвам? Би ли приветствала опита ѝ да те спаси от мен?

Алтея бе целунала ъгълчето на устата му.

— Може би аз съм тази, която те съсипва. Не възнамерявам да те пусна дори когато се върнем у дома. Но и двамата сме зрели хора, имаме представа какво може да ни коства това решение. — И с по-тих глас добави: — И двамата сме готови да заплатим тази цена и пак да сметнем сделката за добра. Но Уинтроу е още момче, а корабът едва-що се бе събудил за живот, когато напусна Бингтаун. Не мога да ги оставя. Трябва поне да ги видя, да говоря с тях, да разбера как са.

— Да, сигурен съм, че капитан Кенит ще намери време да ги посетим — сухо отвърна Брашън. — Може би трябва да се върнем в Заграба и да оставим визитка с въпроса кога ще си е вкъщи.

— Знам, че звучи нелепо.

— А какво, ако наистина се върнем в Бингтаун? — попита Брашън, внезапно станал сериозен. — Имаме Парагон, той е добър кораб. Семейство Вестрит пак ще има жив кораб — такъв, за който вече е платено. Двамата с теб ще стоим рамо до рамо и няма да позволим да ни разделят. Ще се оженим, с подобаваща сватба в Търговската зала. А ако Търговците не го позволят, е, много им здраве, ние пък ще отплаваме до Шестте херцогства и ще дадем обещанията си пред една от техните черни скали.

Нямаше как да не се усмихне. Той я целуна и продължи:

— Ще плаваме заедно на Парагон, навсякъде, нагоре по Дъждовната река и надолу покрай Джамаилия към островите, които баща ти така добре познаваше, и ще търгуваме там, където и той търгуваше. Търговията ни ще върви, ще натрупаме много пари и ще изплатим семейния ти дълг на Дъждовниците. Малта няма да бъде принудена да се омъжи за някого, когото не желае. Кайл е мъртъв — това ни е известно, така че не можем да го спасим. Уинтроу и Вивачия, изглежда, не желаят да бъдат спасявани. Разбираш ли, Алтея? Аз и ти можем просто да си живеем живота. Не ни трябва много, а и вече го имаме. Добър кораб и добър екипаж. Ти да си до мен. Това е всичко, което искам от живота. Съдбата ми е дала всичко и да му се не види, искам да го задържа. — Неочаквано ръцете му се обвиха около нея. — Само кажи „да“ — ласкаво я бе придумал той, лекият му дъх — топъл върху ухото и шията ѝ. — Само кажи „да“ и никога няма да те пусна.

Болка проряза сърцето ѝ.

— Не — тихо бе отвърнала тя. — Трябва да опитам, Брашън. Трябва.

— Знаех си, че ще го кажеш — бе изпъшкал той. Отпусна ръцете си и се отдръпна от нея. Отправи ѝ изморена усмивка. — Е, любов моя, какво предлагаш да правим? Да приближим Кенит под мирно знаме? Да се промъкнем към него през нощта? Да го предизвикаме в открито море? Или просто да отплаваме обратно към Заграба и да го изчакаме там?

— Не знам — бе признала тя. — Всички възможности звучат самоубийствено. — Тя поспря. — Всички, освен мирното знаме. Не, не ме гледай така. Не съм луда. Изслушай ме. Брашън, помисли за всичко, което чухме в Заграба. Тамошните хора не говорят за него като за тиранин, от когото се боят. Той е обичан владетел, който е поставил благото на хората си на първо място. Освобождава роби, които със същата лекота можеше и да продаде. Има широки пръсти що се отнася до подялбата на придобитата плячка. Звучи като интелигентен, разумен мъж. Ако отидем при него под мирен флаг, ще знае, че най-разумният начин на действие ще бъде да ни изслуша. Какво би спечелил, ако ни нападне, преди да разговаря с нас? Можем да му предложим пари за откуп, но още повече, можем да му предложим благоразположението на поне едно бингтаунско семейство на Търговци. Ако наистина иска да превърне Пиратските острови в кралство, все някога ще му се наложи да потърси законна търговия. Защо не с Бингтаун? Защо не със семейство Вестрит?

Брашън се бе облегнал назад на възглавницата си.

— За да го направиш убедително, ще трябва да го поставиш черно на бяло. Не някакво гласно споразумение, а обвързващ договор. Малката сума, която ще му предложим сега, ще е само началото. Търговските споразумения ще бъдат истинската примамка. — Той извъртя глава върху възглавницата, за да срещне погледа ѝ. — Знаеш, че някои от хората в Бингтаун ще те нарекат предателка. Би ли могла да обвържеш семейството си в споразумение с подобни престъпници?

За известно време тя бе останала смълчана.

— Опитвам се да мисля като баща ми — тихо каза накрая. — Той казваше, че добрият търговец си личи по способността да предвижда нещата. Да поставиш основите на утрешната търговия чрез сделките, които сключваш днес. Късогледство е, казваше той, да изстискаш и последната частичка печалба от една сделка. Мъдрият търговец никога не позволява на човека отсреща да си тръгне огорчен. Мисля, че този Кенит ще успее. И когато го направи, Пиратските острови или ще станат преграда между Бингтаун и цялата търговия на юг, или ще се превърнат в още една спирка за търгуване. Мисля, че Бингтаун и Джамаилия са близо до това да поемат по различни пътища. Кенит може да бъде силен съюзник за Бингтаун, както и ценен търговски партньор.

Алтея въздъхна — не с тъга, а с окончателност.

— Мисля, че бих желала да си опитам късмета. Ще направя встъпление, но ще уточня, че не говоря от името на цял Бингтаун. Въпреки това ще го уведомя, че където има един Търговец, скоро ще последват и други. Ще му кажа, че говоря от името на семейство Вестрит. Трябва да реша какво точно мога да му предложа. Мога да накарам идеята да проработи, Брашън. Знам, че мога. — Тя нададе кратък, печален смях. — Майка и Кефрия ще побеснеят, като им кажа. В първия момент. Но трябва да постъпя така, както смятам за най-добре.

Пръстите на Брашън бяха направили ленив кръг около една от гърдите ѝ, загорялата му ръка стоеше тъмна на фона на бледата ѝ кожа. Той изви глава, за да я целуне, а после попита с натежал глас:

— Имаш ли нещо против да се занимавам, докато ти мислиш?

— Брашън, говоря сериозно — бе изпротестирала тя.

— Аз също — бе я уверил той. Ръцете му целенасочено се бяха спуснали надолу по тялото ѝ. — Много сериозен.

— На какво се усмихваш? — Янтар прекъсна бленуването ѝ. Майсторката се ухили дяволито на Алтея.

— Нищо — виновно поде Алтея.

— Нищо — кисело се съгласи Джек откъм койката си. Ръката ѝ беше преметната връз лицето ѝ и Алтея бе предположила, че спи. Сега се изправи. — Нищо, освен малко повече от онова, което получават останалите от нас.

Лицето на Янтар бе станало сериозно. Алтея прехапа език, за да не отвърне. По-добре да остави разговора да отмре още сега. Тя срещна открито погледа на Джек.

Джек не беше съгласна.

— Е, поне не го отричаш — отбеляза горчиво тя, докато се изправяше в седнало положение. — Разбира се, би било трудно да го направиш, предвид колко късно се прибираш, мъркайки като коте, което се е облажило, или усмихвайки се сама на себе си, с бузи, зачервени като на млада булка. — Тя погледна към Алтея и килна глава. — Трябва да го накараш да се обръсне, така че бакенбардите му да не ти причиняват подобен обрив по врата.

Преди да успее да се спре, Алтея повдигна виновно ръка. Остави я да падне обратно до тялото ѝ и анализира прямия поглед на Джек. Нямаше да успее да избегне разговора.

— Какво значение има това за теб? — попита тихо.

— Освен че е напълно нечестно? — попита я Джек. — Освен че се изкачваш до позицията на първи помощник точно когато се озова в леглото на капитана? — Джек се изправи от койката си, за да застане пред Алтея. Изгледа я отвисоко. — Някои хора биха си помислили, че не заслужаваш никое от двете.

Устните на високата жена бяха стиснати в права линия. Алтея пое дълбоко дъх и се приготви. Джек беше от Шестте херцогства. На техните лодки спор относно повишение се решаваше с извадени на палубата юмруци. Това ли очакваше и сега? Че ако победи Алтея на палубата, ще може да се издигне до поста на помощника?

Тогава лицето на Джек се разцепи от обичайната ѝ усмивка. Тя удари рамото на Алтея в поздрав.

— Но мисля, че ти заслужаваш и двете и ти желая всичко най-хубаво. — С повдигане на вежда и разширяваща се ухилена гримаса тя настоятелно попита: — Е? Бива ли го?

Заля я облекчение. Изражението върху лицето на Янтар я утеши, че не е била единствената заблудена от Джек.

— Бива го достатъчно — смутено промълви Алтея.

— Е. Тогава се радвам за теб. Но не му позволявай да го научи. Най-добре един мъж да си мисли, че има още нещо, което желаеш да направи. Това подхранва въображението им. Аз ще взема горната койка. — Джек погледна към Янтар сякаш очакваше майсторката да я предизвика.

— Заповядай — отвърна Янтар. — Ще донеса инструментите си и ще разглобя другата. Какво искаме според теб, Джек? Сгъваема маса или пространство за разминаване.

— Няма ли Хаф да се премести на празната койка? — невинно попита Джек. — Той поема поста на Алтея като втори. Трябва да вземе и прилежащата му койка.

— Съжалявам, че ще те разочаровам — ухили се Алтея. — Той остава на бака с останалите от екипажа. Мисли, че им е необходимо малко укротяване. Лавой и дезертьорите му внесоха смут. Хаф смята, че мъжете, които тръгнаха с него, са го направили, защото са били уплашени. Лавой го убеждавал, че трябва да застанат на негова страна срещу Брашън, защото да се изправят срещу Кенит било самоубийство.

Джек се изсмя шумно.

— Като че не беше ясно на всички. — При вида на изражението на Алтея тя леко се отрезви. — Извинявай. Но ако от самото начало не са съзнавали, че шансовете са срещу нас, тогава са идиоти и по-добре че се отървахме от тях. — Повдигна се с лекота до койката, която Алтея току-що бе освободила, и се изтегна на рамо върху нея.

— Тесничко. Но е по-високо. Предпочитам да спя нависоко. — Тя въздъхна доволно. — И така. Каква тайна точно крие Брашън?

— За кое? — попита Алтея.

— За Кенит и за това какво мисли да му причини. Обзалагам се, че е нещо добро.

— А, това. Да. Наистина е така. — Алтея преметна чантата си през рамо. Опита се да не мисли за това каква присъда е отредил Са на онези, които водеха другите към смъртта им.

Мингсли стисна устни и внимателно върна нащърбената чашка обратно върху необичайната ѝ чинийка. Съдържаше слаб чай с привкус на мента от кухненската градина. Хубавият черен чай от Джамаилия бе изгорял с всичко, което калсидците бяха струпали в складовете. Той прочисти гърло.

— Е? Какво успя да ни уредиш?

Серила се взираше спокойно в него. Вече бе взела решение относно едно нещо. Сега, след като се бе отървала от Род Каерн, повече никой мъж никога нямаше да ѝ внушава страх. Особено такъв, който си мислеше, че я върти на малкия си пръст. Нима вчерашният ден не го беше научил на нищо?

Вярна на думата си, Тинтаглия се бе отправила в търсене на Кендри и на който и да е друг жив кораб, който успееше да намери. В нейно отсъствие хората бяха седнали заедно, за да се опитат да съставят задължаващо споразумение. Рано в процеса на обсъждане Мингсли, който бе говорил от нейно име, без да се консултира с нея, бе настоял последната дума относно документа да бъде дадена на Серила.

— Тя представлява Джамаилия — гръмогласно бе подхванал той. — Всички ние сме поданици на сатрапството. Трябва да сме склонни не само да ѝ позволим да преговаря с дракона от наше име, но и да определи правилните ни роли в новия Бингтаун.

Рибарят, Спарс Келтър, бе станал и заговори:

— Без да обиждам дамата, но аз отхвърлям властта ѝ. Добре дошла е, ако желае, да седне с нас и да говори като представител на Джамаилия. Но това е бингтаунска работа, която трябва да се реши от хората на Бингтаун.

— Ако не ѝ отстъпите пълномощията, които ѝ се полагат, тогава не виждам причина Новите Търговци да остават тук — бе се разбеснял той. — Добре известно е, че Старите Търговци нямат намерение да признаят правата ни върху земите ни и…

— Ох, вземи наистина да си вървиш — бе въздъхнала Татуираната жена. — Или млъкни и бъди свидетел. Но дневната светлина няма да ни стигне, за да обсъдим необходимите неща, камо ли да се занимаваме с твоето позьорство.

Другите стояха загледани в него, изразяващи съгласие с мълчанието си. Мингсли заплашително се бе изправил.

— Знам неща! — бе произнесъл той напевно. — Неща, които ще ви се иска да бях останал, за да споделя с вас. Неща, които ще обезсмислят всичко, на което се съгласите тук. Неща, които…

Но всички останали от неговите „неща“ се изгубиха, тъй като двама здрави, млади мъже от Трите кораба буквално го бяха вдигнали и го бяха извели от стаята на Съвета. Последният му, удивен поглед към Серила ясно бе показал, че е очаквал от нея да застане на негова страна. Тя не беше го направила. Нито пък се беше опитала да претендира за влияние над събранието, а вместо това — както беше предложено, беше свидетел на Джамаилия. И по случайност, такъв, който беше добре запознат с оригиналните условия на бингтаунската харта. По много от тях нейното познание беше по-пълно от това на Търговците и тя успя да спечели изненаданото им уважение заради своята начетеност. Може би започваха да виждат, че изключителното ѝ познание относно законовите връзки между Бингтаун и Джамаилия все пак можеха да са им от полза. Новите Търговци не бяха толкова доволни. Сега тя се взираше в говорителя им, като го предизвикваше да продължи конфронтацията.

Мингсли взе продължителното ѝ мълчание за смущение.

— Ще ти кажа следното. На два пъти ни провали, при това лошо. Трябва да помниш кои са приятелите ти. Не можеш сериозно да възнамеряваш да подкрепиш старата харта. Тя не ни предлага нищо. Несъмнено можеш да направиш нещо по-добро за нас. — Той размърда чашата върху чинийката. — След всичко, което направихме за теб — напомни ѝ лукаво.

Серила отпи бавна глътка от чая. Намираха се в гостната стая в къщата на Давад. Калсидските нашественици бяха изгорили източното крило, но тази част от къщата все още беше обитаема. Тя леко се усмихна на себе си. Нейната чашка не беше нащърбена. Дребно нещо, но задоволително. Беше спряла да се страхува да не го засегне. Погледна спокойно към Мингсли. Беше време да тегли чертата.

— Наистина възнамерявам да приведа в сила старата харта. Още повече, смятам да я предложа като основен фундамент за новия Бингтаун. — Тя му се усмихна лъчезарно сякаш току-що ѝ беше хрумнала брилянтна идея. — Вероятно, ако беше склонен да отидеш нагоре по реката, Дъждовните Търговци щяха да ти предложат същото положение, което предложиха и на Татуираните. Разбира се, ще са налице и същите изисквания. Ще трябва да вземеш със себе си законородените си дъщери и синове. След като се оженят в семействата на Дъждовниците, ще станат Търговци.

Той се отдръпна от масата и грабна кърпичка от джоба си. Потупа набързо устни.

— Самата идея е отблъскваща. Подигравате ли ми се, съветничке?

— В никакъв случай. Просто казвам, че за така наречените Нови Търговци ще е най-добре да се присъединят към всички останали на масата за преговори. И трябва да разберат, че като всички останали, ще трябва да изпълнят определени условия, за да бъдат приети тук.

Очите му проблеснаха.

— Да бъдем приети тук! Имаме пълното право да бъдем тук. Имаме привилегии, дадени ни от самия сатрап Косго, с които ни отстъпва земя и…

— Привилегии, които купихте от него в замяна на безбожни подкупи и подаръци. Защото знаехте, че подкупът е единственият начин, по който можете да се сдобиете с подобно право. Той не можеше да ви го даде законово, затова вие го купихте. Тези документи са учредени върху непочтеност и нарушени обещания. — Тя отпи поредна глътка от чая. — Ако не бяха, никога нямаше да се съгласите да платите толкова много за тях. Купили сте лъжи, Нови Търговецо Мингсли.

— Сега истината достигна Бингтаун. А тя е, че имигрантите от Трите кораба притежават истинското право тук. Споразумели са се с бингтаунските Търговци, когато са дошли тук за първи път. Снощи продължиха да преговарят. Ще им бъдат дадени земи и гласове в Съвета в знак на признателност към всичко, което направиха срещу калсидското нападение. О, те никога няма да бъдат бингтаунски Търговци, разбира се. Не и ако не се омъжат в семействата. Но смятам, че бингтаунските Търговци ще се превърнат по-скоро в някакъв вид церемониална аристокрация, а не в истинска управляваща класа. Освен това, изглежда, семействата от Трите кораба държат на разграничението, че са от Трите кораба. Онези от Татуираните, които изберат да останат в Бингтаун, вместо да отидат в Дъждовните земи, ще имат възможността да си спечелят собствена земя като помогнат за възстановяването на града. Тези, които го направят, ще получат и право на глас заедно със земята и ще бъдат равнопоставени с всички останали земевладелци.

— А, е добре тогава. — Мингсли се облегна назад в стола си и доволно положи ръце на корема си. — С това трябваше да започнеш. Щом гласуването и управлението на града се базират на притежаването на земя, тогава Новите Търговци нямат от какво да се страхуват.

— Това несъмнено е така. Веднъж след като законно се сдобиете със земя, вие също ще имате право на глас в Съвета.

Той почервеня, после лицето му дотолкова потъмня, че тя се боеше, че ще припадне. Когато заговори, думите му избухнаха като пара от чайник.

— Ти ни предаде!

— А как очакваше да постъпя с вас? Предадохте сатрапството веднъж, като подмамихте Косго да ви отпусне дарения, за които знаехте, че са незаконни. После дойдохте тук и допълнително предадохте Бингтаун като замърсихте бреговете му с робство и подбихте икономиката и начина му на живот. Но това не ви беше достатъчно. Ти и твоите съмишленици искахте всичко, не само земите на Бингтаун, но и тайната му търговия.

Тя направи кратка пауза, за да отпие от чая си и да му се усмихне.

— И ти беше склонен да доведеш сатрапа до смъртта му заради това. Щеше да използваш убийството му като извинение калсидците да избият бингтаунските Търговци, стига да можеш да запазиш богатствата им за себе си. Е, веднъж беше предаден — от калсидците. Колко беше удивен от това! Но не се поучи. Вместо това искаше да ме склониш, както склони сатрапа, само че не с богатство, а със заплахи. Е, сега отново си предаден — от мен. Ако би нарекъл предателство това, че отстоявам нещата, в които винаги съм вярвала.

С премерен глас, тя продължи:

— Новите Търговци, които работят рамо до рамо с хората от Трите кораба и робите, помагащи за възстановяването на Бингтаун, ще получат земя. Това постановиха самите бингтаунци без никакъв подтик от моя страна. Това е най-доброто предложение, което ще получиш. Но ти няма да го приемеш, защото сърцето ти е другаде. Винаги е било. Твоите съпруги и наследници не са тук. За теб Бингтаун беше място за разграбване, никога дом, никога нов шанс.

— И какво ще стане, когато джамаилската флота пристигне? — настоя той. — Птиците, които бяха изпратени до Джамаилия, ги подучваха да очакват старотърговско коварство спрямо сатрапа. И, о, чудо — бяхме по-прави, отколкото предполагахме! Твоите бингтаунски приятели бяха тези, които изпратиха сатрапа към смъртта му.

Гласът ѝ беше леден.

— Дързостта ти стига дотам, че да признаеш участието си в заговора срещу сатрап Косго, а после да заплашиш мен с последствията? — Тя поклати глава с аристократично неверие. — Ако Джамаилия щеше да събира флота срещу нас, вече да го е направила. Освен ако не бъркам жестоко, онези, които се надяваха да отплават на север и да оплячкосат Бингтаун, откриха, че трябва да останат у дома, за да защитават своето. Съмнявам се, че ако предвещаната джамаилска флота някога пристигне, ще направи кой знае какво. Уверявам те, много добре съм запозната с финансовото състояние на джамаилската хазна. Смъртта на един сатрап и опасността от гражданска война ще подтикне повечето благородници да държат богатството и силата си близо до дома. Знам на какво се надяваше заговорът. Ти вярваше, че джамаилските ти партньори ще пристигнат с кораби и ще ти предадат Бингтаун. Несъмнено си сметнал за разумно да разполагаш с тази отстъпателна защита срещу калсидците, в случай че се окажат твърде алчни. Както и стана, при това доста по-рано, отколкото очакваше.

Серила изпусна лека въздишка и си наля още чай. С дружеска усмивка тя поднесе въпросително чайника към чашата на Мингсли и разтълкува гневното му мълчание като отказ. Отново поде лекцията си.

— Ако тази флота пристигне някога тук, ще бъде приветствана с дипломация, сърдечно посрещане и добре укрепено пристанище. Ще намерят един възстановяващ се след несправедлива калсидска атака град. Предлагам да обмислиш позицията на Новите Търговци в Бингтаун от изцяло различна перспектива. Какво ще правите, ако сатрапът не е мъртъв? Защото ако драконът говори истината и Малта Вестрит е жива, тогава вероятно и сатрапът е оцелял заедно с нея. Колко неудобно би било това за теб. Особено след като разполагам, написано от собствената ти ръка, че е имало заговор на Новите Търговци срещу него. Не че си бил лично замесен, разбира се. — Тя лениво разбърка малко мед в ментовия чай. — Във всеки случай, ако флотата бъде посрещната не с показ на сила или гледка на гражданско безредие, а с учтиво и дипломатическо приветствие… Е.

Тя наклони глава към него и се усмихна победоносно.

— Ще видим. О, предупредих ли те да си припомниш, че джамаилската флота първо трябва да премине не само през Пиратските острови, но и през калсидските „патрулни“ съдове, преди да стигне дотук? Мисля, че по-скоро ще бъде като да преминеш през разярен рояк пчели. Ако и когато флотата ни достигне, може да се зарадват на едно спокойно пристанище и дракон пазител. — Отново разбърка чая си и попита лениво: — Или си забравил за Тинтаглия?

— Ще съжаляваш за това! — каза ѝ Мингсли. Той се изправи с немалко дрънчене на порцелан и прибори. — Щеше да се издигнеш до власт заедно с нас! Можеше да се върнеш в Джамаилия като богата жена и да изживееш дните си сред цивилизация и култура. Вместо това ти се обрече на този затънтен град и селяшките му обитатели. Те нямат уважение към сатрапството. Тук няма да си нищо повече от поредната самостоятелна жена!

Той изхвърча от стаята, като затръшна вратата след себе си. Поредната самостоятелна жена. Мингсли не биваше да узнава, че с тона на проклятие е отправил към Серила благословия.

Кендри се върна в пристанището с вдигнати платна, на палубите му работеше намален екипаж, но въпреки това плаваше бързо. Рейн Купрус седеше на скелетната конструкция на покрива на полуразрушен склад и го наблюдаваше как се приближава. Над главата му, Тинтаглия направи един кръг, проблясвайки в сребристо. Драцената докосна за кратко съзнанието на Рейн, докато преминаваше над него.

— Името ви за нея е Офелия. Тя също идва.

Той наблюдаваше Кендри, докато мъжете го отвеждаха до един от разбитите докове и го привързваха. Живият кораб се бе променил. Приветливата момчешка фигура не размахваше ръце в приветствие, не пляскаше и не подвикваше радостно заради благополучното си завръщане. Вместо това ръцете му бяха скръстени на гърдите, а изражението му бе притворено. Рейн можеше да предположи какво се е случило. Тинтаглия беше казала на Кендри кой и какво беше наистина. Последните няколко пъти, в които бе плавал на Кендри, беше притеснително наясно с дебнещия под повърхността на личността му дракон. Сега тези спомени щяха да са напълно разцъфнали.

Ужасяващо знание се надигна бавно в Рейн. Беше обречен да вижда тази промяна у всеки жив кораб. С всяко покосено или притворено лице щеше да му се налага да се изправя пред онова, което бяха сторили предците му. Съзнателно или не, те бяха отнели животите на драконите, след което бяха обрекли душите им на безполова, безкрила вечност като кораби. Трябваше да е щастлив от новината, че живият кораб Офелия е оцеляла след сблъсъците си с калсидците. Вместо това не искаше да присъства, когато Граг Тенира слезеше да поздрави кораба, който беше обичал през целия си живот, и на негово място срещнеше смръщен дракон. Бе наранил не само драконовия вид — скоро щеше да види в очите на приятелите си щетите, причинени на бингтаунските семейства с живи кораби.

Твърде много промени, твърде много възможности, каза си той. Вече не можеше да определи какво изпитва. Трябваше да е щастлив. Малта беше жива. Бингтаун бе сформирал здрав съюз и бе подготвил споразумение, очакващо знака на дракона. Калсидците бяха прогонени, поне засега. А по някое време в бъдещето, ако всичко вървеше добре, щеше да има възможността да изследва още един град на Древните. Този път той щеше да е начело и нямаше да има плячкосване и набързо разграбено съкровище. Малта щеше да е до него. Всичко щеше да е наред. Всичко щеше да е излекувано.

Поради някаква причина не вярваше това да е истина. Краткото усещане за Малта, което бе получил чрез Тинтаглия, беше като уханието на топла храна за прегладнял човек. Възможността за нея не беше достатъчна, за да задоволи копнежа в сърцето му.

Чу някакъв шум в сградата под него и погледна надолу в очакване да види улично куче или котка. Вместо това видя Силдин, който си проправяше път през отломките долу.

— Махни се оттам — извика му раздразнено. — Не виждаш ли, че целият покрив може да се срути отгоре ти?

— Заради което, очевидно, седиш отгоре му — провикна се нагоре Силдин, без да се впечатли.

— Просто имах нужда от място, от което да наблюдавам пристанището и да внимавам за завръщането на Тинтаглия. Сега слизам.

— Добре. Тинтаглия отиде да се почисти, но скоро ще се върне, за да постави знака си върху свитъка, който състави Съветът. — Той пое въздух. — Тя иска Кендри да бъде незабавно натоварен с провизии и инженери и да се отправи нагоре по реката, за да може работата ѝ да започне.

— Откъде провизии? — саркастично попита Рейн.

— Не я интересува особено. Предложих да започне със строители, които Кендри да отведе там горе, като спре в Трехог, за да качи хора, познаващи поведението на реката, след което да отидат до мястото, което иска да бъде разкопано. Необходимо е да видят какво трябва да се направи, преди да планират как да го направят.

Рейн не го попита откъде знае толкова много. Вместо това се вдигна на крака и заподбира пътя си обратно към стрехите на сградата. Зимното слънце събуждаше проблясъците на люспите покрай веждите и устните на Силдин.

— Изпратила те е да ме повикаш, нали? — попита Рейн, докато правеше финалния си скок долу. — За да се увери, че ще съм там?

— Ако искаше да присъстваш, можеше и сама да ти каже. Не. Дойдох сам да се уверя, че ще си там. Така че тя да удържи на обещанието си. Ако я оставим, тя най-напред ще се тревожи за нейните змии и възможността за други оцелели пашкули на дракони. Ако зависи от нея, ще минат месеци, а не дни, преди да тръгне да търси Малта.

— Месеци! — Рейн почувства изблик на гняв. — Би трябвало още днес да потеглим! — Заля го болезнена увереност. Щяха да минат дни. Само подписването на договора вероятно щеше да отнеме един ден. А след това и подбирането на хората, които да отидат нагоре по реката, и осигуряването на провизии за Кендри. — След всичко, което Малта направи, за да я освободи, човек би си помислил, че ще изпитва поне мъничко благодарност към нея.

Момчето се намръщи на себе си.

— Не че тя не харесва Малта. Или теб. Тя изобщо не мисли по този начин. Драконите и змиите са много по-важни за нея от хората. Да я помолиш да избере между това да спаси собствения си вид и да спаси Малта е като някой да помоли теб да избереш между Малта и гълъб.

Силдин направи пауза.

— За Тинтаглия, повечето хора са много подобни и нашите грижи наистина изглеждат тривиални. От нас зависи да ги направим важни за нея. Ако успее в плановете си, ще има и други дракони, които да споделят света ни с нас. Само че те ще го възприемат като че те споделят техния свят с нас. Дядо ми казваше: „Започни да се отнасяш с човек така, както възнамеряваш да продължиш да се отнасяш с него.“ Смятам, че същото може да се отнесе и към драконите. Мисля, че сега трябва да установим очакванията си от нея и вида ѝ.

— Но да чакаме дни, преди да потеглим…

— Да изчакаме няколко дни е по-добре, отколкото да чакаме завинаги — отбеляза Силдин. — Знаем, че Малта е жива. Животът ѝ стори ли ти се в опасност?

Рейн въздъхна.

— Не можах да определя — беше принуден да признае той. — Можех да усетя Малта. Но беше сякаш тя отказва да ми обърне внимание.

И двамата замълчаха. Зимният ден беше студен, но небето все още беше ясно. Из града се носеха гласове и кънтяха чукове. Докато вървяха заедно по бингтаунските улици, Рейн вече усещаше промяната във въздуха. Навсякъде суматохата от дейности ясно говореше за надеждите и вярата в утрешния ден. Татуирани и хора от Трите кораба работеха заедно с Търговци — Стари и Нови. Малко от занаятите бяха отворили врати отново, но по уличните ъгли вече имаше деца, които разнасяха стриди и диви зеленчуци. Също така изглеждаше, че в града има повече хора. Той подозираше, че приливът от бежанци се е пренасочил и че избягалите от Бингтаун към отдалечените райони се завръщаха. Приливът се бе обърнал. Бингтаун щеше да се възроди от пепелта.

— Очевидно знаеш доста за драконите — посочи Рейн на Силдин. — Откъде идва всичкото това неочаквано познание?

Вместо да отговори, Силдин зададе собствен въпрос:

— Превръщам се в Дъждовник, нали?

Рейн не го погледна. Не беше сигурен дали Силдин щеше да иска отсега да размишлява върху лицето си. Промените в собствения външен вид на Рейн, изглежда, се ускоряваха. Дори ноктите му растяха по-здрави и рогови. Обикновено подобни изменения не застигаха един Дъждовник, докато не достигнеше средна възраст.

— Така изглежда. Притеснява ли те?

— Не особено. Не мисля обаче, че на майка ми ѝ се нрави. — Преди Рейн да е успял да реагира на това, той продължи: — Вече имам сънищата на Дъждовник. Започнаха в нощта, когато заспах в града. Ти ме събуди от един такъв, когато ме намери. Тогава не можех да чуя музиката, както Малта, но мисля, че ако сега се върна, ще я чуя. Знанието набъбва в мен, не зная откъде идва. — Той свъси люспестите си вежди. — Принадлежало е на някой друг, но по някакъв начин сега идва при мен. Това ли се нарича „давене в спомени“, Рейн? През мен тече поток от спомени. Ще полудея ли?

Той постави ръката си върху рамото на момчето и го стисна. Толкова слабо и тясно рамо, поело подобен товар.

— Не е задължително. Не всички от нас полудяват. Някои се научаваме да плуваме по течението.

Глава двадесета

Затворници

— Сигурен ли си, че ще ти е достатъчно топло? — отново го попита Яни Купрус.

Силдин подбели очи по посока на Рейн в знак на съчувствие и Дъждовникът установи, че се усмихва.

— Не зная — честно отвърна Рейн. — Но ако облека още един кат дрехи, се боя, че ще изпадна от тях, докато драцената ме носи.

Това я смълча.

— Ще се оправя, майко — увери я той. — Няма да е по-зле от плаването в лошо време.

Те стояха в набързо разчистен участък зад Търговската зала. Тинтаглия бе настояла от тук насетне всеки град под контрола на Търговците да разполага с открито пространство, достатъчно голямо за спокойното приземяване на един дракон. И винаги, когато дракон избереше да се приземи в даден град, жителите му трябваше да гарантират топло посрещане и подобаваща храна за създанието. Преговорите относно какво е „подобаваща храна“ бяха отнели няколко часа. Месото трябваше да е живо и най-малко с размерите на „добре развито мъжко теле в края на първата си година“. Когато ѝ беше казано, че е по-вероятно да получи домашни птици, тъй като Бингтаун не разполагаше с пасбища за добитък, тя се бе цупила, докато някой не ѝ предложи затоплено масло и помощ в приглаждането на люспите ѝ винаги, когато идваше на посещение. Това като че ли я беше успокоило.

Дните минаваха в подобно заяждане, докато Рейн вече не бе започнал да мисли, че ще полудее. Някъде около дузината оцелели гълъби, които служеха на Бингтаун и Трехог, бяха летели до изтощение. Кратките послания, които изпращаха и получаваха, явно не бяха способни да изяснят всичко, което се случваше в двата града. Рейн бе облекчен, след като един-единствен ред го уведоми, че пастрокът и полусестра му са се завърнали в града в добро здраве. Бендир бе напуснал Трехог, за да отиде нагоре по реката в търсене на обозначеното от Тинтаглия място върху малката речна карта, която бяха изпратили. Той щеше хем да помисли върху начин за издълбаване на реката, хем да търси следи от заровен град. Доволна, че напредва по целите си, Тинтаглия най-сетне се бе съгласила да поемат в търсене на Малта. Рейн беше изненадан колко много хора се бяха събрали, за да наблюдават тръгването му — вероятно повече от любопитство, отколкото от дълбока загриженост за мисията. Животът или смъртта на Малта малко ги засягаше.

— Готов ли си? — раздразнено го попита Тинтаглия. Тя говореше в съзнанието му през връзката им, така че той да може да усети досадата ѝ.

Рейн решително отстрани емоциите ѝ от своите собствени. За съжаление, това го остави само с нервност и страх. Той пристъпи към драцената.

— Готов съм.

— Чудесно — отвърна Тинтаглия. Тя обходи с поглед тълпата, за да им каже довиждане. — Когато се върна, очаквам да видя напредък. Значителен напредък.

Внезапно Силдин се откъсна от майка си и бутна малка платнена торба в ръцете на Рейн. Тя изтрака.

— Вземи ги. Бяха на Малта. Може да ти помогнат да достигнеш до нея.

Рейн мрачно разгърна отвора на малката торба в очакване на някакъв символичен подарък или бижу. Вместо това откри шепа оцветени медни капки. Вдигна озадачен поглед от лакомствата. Силдин сви рамене.

— Вчера бях в старата ни къща, да видя какво е останало. Почти всичко е било разграбено или унищожено. Затова погледнах на някои от не толкова очевидните места. — Силдин се ухили, внезапно превърнал се в малък брат. — Винаги съм знаел къде Малта си крие бонбоните. — Усмивката му поомекна по краищата. — Тя обожава медни капки. Но могат и да те подкрепят в студа. Не смятам, че ще има нещо против да ги изядеш.

Напълно в стила на Малта. Да се запаси със сладост срещу несигурния утрешен ден. Рейн зави торбата най-отгоре в чантата си.

— Благодаря — сериозно отвърна той. Спусна вълнен воал върху лицето си и го подгъна под яката на палтото си. Щеше да поддържа лицето му топло, но ограничаваше видимостта му.

— Това е разумно — окуражаващо отбеляза Силдин. — Знаеш ли, напоследък доста се променяш. Когато те видях за първи път, не мислех, че Малта ще възрази особено. Но сега си доста по-набразден. — Момчето повдигна неприкрито ръка към лицето си и прокара пръсти по веждите си. — Направо ще припадне, като ме види — весело предрече той.

Драцената се вдигна на задните си крака.

— Побързай — кратко нареди тя на Рейн. На Силдин заговори по-нежно: — Отстъпи встрани, малки менестреле, и извърни очи. Не бих искала да те ослепя със запратената от крилете ми прах.

— Благодаря ти, велика. Макар че да бъда ослепен може да не е чак такава загуба, ако последното, което съм съзрял, си била ти, блестяща в сребристо и синьо, докато се издигаш. Подобен спомен може да ме поддържа до края на дните ми.

— Ласкател! — Драцената отхвърли думите му, но не скри удоволствието си. Веднага щом Силдин се отдръпна, тя грабна Рейн от земята сякаш беше играчка. Беше обвила кръста му, а краката му висяха.

Разгърна крилете си и приклекна на мощните си задни крака. Веднъж, втори път размаха криле в отмерване. Той се опита да извика за довиждане, но не можа да си поеме достатъчно дъх. Тя скочи нагоре така внезапно, че запрати главата му назад. Извиканите поздрави за довиждане се изгубиха сред равномерния бумтеж на крилете ѝ. Рейн затвори очи срещу студения вятър. Когато отново се принуди да ги отвори, погледът му падна върху проблясващ килим от синьо и сиво, с бавно диплеща се по протежението му шарка. Морето, осъзна той, беше много, много далеч под него. Там нямаше нищо, освен дълбока, студена вода. Преглътна надигащия се страх.

— Е? Къде искаш да отидем?

— Къде аз искам да отидем? Където е Малта, разбира се.

— Казах ти и преди — мога да усетя, че е жива. Това не означава, че знам къде е.

Рейн бе погълнат от безутешност. Неочаквано, драцената изпита съжаление към него.

— Виж какво можеш да направиш — предложи. През нея той отново споделяше осезанието ѝ за Малта. Затвори очи и се плъзна в онази сетивност, която не беше слух, не беше взор, нито мирис, а някакво мистериозно подобие и на трите. Установи, че отваря уста и вдишва дълбоко сякаш можеше да вкуси уханието ѝ сред студения въздух. Беше сигурен, че нещо от самия него се изля навън, за да я посрещне.

Двамата се сляха в топла, сънена отпадналост. Както когато бяха споделили сънната кутия, той изживяваше нейното възприятие за света. Топлина. Бавно, поклащащо движение. Вдиша дълбоко заедно с нея и вкуси непогрешимата миризма на кораб. Отпусна осезанието за собственото си тяло и се протегна по-смело към нея. Около ѝ почувства топли завивки. Улови дълбокия ритъм на дишането ѝ и също го подхвана. Тя спеше, опряла буза на ръката си. Той стана тази ръка и обгърна топлата мекота на бузата ѝ. Помилва я. Тя се усмихна в съня си.

— Рейн. — Прие го, без да разпознае истинското му присъствие.

— Малта, любов моя — отвърна ѝ той. — Къде си?

— В леглото — въздъхна тя. В гласа ѝ имаше жива заинтересованост.

— Къде? — настоя той, като със съжаление пренебрегна поканата.

— На кораб. Калсидски кораб.

— Накъде сте се насочили? — попита я отчаяно. Можеше да усети как връзката му с нея избледнява, докато досадните му въпроси се сблъскваха със съня ѝ. Той се вкопчи в нея, но съзнанието ѝ се отдръпна от съня, разбудено от настойчивостта му да му отговори.

— Къде? — настоя той. — КЪДЕ?

— Към Джамаилия! — Малта се изправи рязко в леглото. — Към Джамаилия — повтори тя, но не можеше да си спомни какво бе извикало думите. Имаше дразнещото усещане, че току-що е напуснала изключително интересен сън, но не можеше да си спомни и късче от него. Всъщност беше почти облекчаващо. През деня можеше да контролира мислите си. Нощем беше времето, когато подлото ѝ съзнание ѝ носеше сънища за Рейн, болезнено сладки от липса. По-добре да се събуди и да не помни нищо, отколкото да се събуди обляна в сълзи. Повдигна ръце към лицето си и докосна страните си. Едната тръпнеше необичайно. Тя се протегна, след което заключи, че е безвъзвратно будна. Отхвърли завивката и се изправи с прозявка.

Вече почти беше свикнала с разкоша на стаята. Това не бе притъпило удоволствието ѝ от нея. Капитанът ѝ беше зачислил двама моряци и ѝ беше дал разрешение да прегледа трюма за каквото можеше да осигури по-голямо удобство на сатрапа. Тя бе отхвърлила всякаква умереност. Дебела черга от мека вълна на пода и ярко украсени гоблени затопляха стаята. Голям разклонен свещник бе заменил димящия фенер. Натрупани одеяла и кожи покриваха сламеника ѝ. На леглото на сатрапа се редуваха дебели мечи и овчи кожи. До него седеше претенциозно наргиле, а около му, драперия от дамаска го прикриваше от течение.

Иззад драперията се носеше насеченото му хъркане. Добре. Имаше време да се облече, преди той да се събуди. Като се движеше тихо, тя прекоси стаята до огромен сандък, отвори го и зарови вътре из пластовете одеяния. Платове с всякакви нюанси и шарки срещаха търсещите ѝ ръце. Подбра нещо топло, меко и синьо и го издърпа. Вдигна роклята пред себе си. Беше твърде голяма, но щеше да свърши работа. Погледна несигурно към завесите на сатрапа, след което нахлузи синята роба през главата. Остави нощницата си да падне отдолу, а после пъхна ръце през дългите сини ръкави. По дрехата се бе задържал лек парфюм, миризмата, носена последно от собственика ѝ. Нямаше да се чуди как сандъкът с чудесни дрехи се бе озовал в калсидците. И да ходеше в дрипи, това нямаше да върне живота на законния собственик. Само щеше да направи собственото ѝ оцеляване по-опасно.

На капака на сандъка имаше огледало, но Малта отбягна да се погледне в него. Първият път, когато така радостно го бе отворила, първото, което бе видяла, беше собственото ѝ отражение. Белегът беше много по-зле, отколкото си бе представяла. Той изпъкваше, двойна бразда от бледа, набраздена кожа, която достигаше почти до носа и изчезваше в косата ѝ. С неверие бе докоснала безформения белег, а после в ужас бе задрапала надалеч от сандъка.

Сатрапът се бе изсмял.

— Виждаш ли — бе ѝ се подиграл. — Казах ти. Краткият ти миг на красота отмина, Малта. Ще постъпиш умно, ако се научиш да бъдеш полезна и сговорчива. Това е всичко, което ти е останало. Всякаква гордост, която пазиш, е самозаблуждение.

Не можеше да отговори на омразните му думи. Гласът ѝ бе смълчан, взорът ѝ — прикован към собствения ѝ образ. За известно време се бе взирала в мълчание, неспособна да помръдне, неспособна да мисли.

Сатрапът бе разрушил омаята, като я бе сръчкал с крака си.

— Стани и се заеми с нещо. Тази вечер трябва да вечерям с капитана, а ти все още не си ми приготвила дрехи. И в името на Са, покрий тази цепнатина в главата си. За мен е достатъчно унизително, че целият екипаж знае, че си обезобразена, и без да го излагаш на показ.

В стъписано мълчание, тя му се бе подчинила. Същата нощ бе седяла на пода до стола му като куче. Беше си спомнила за Кеки — раболепна, но нащрек. Освен няколко думи на джамаилски обаче, разговорът на масата не беше по силите ѝ. От време на време той ѝ подаваше храна. След известно време осъзна, че се случваше, когато опиташе някое ястие и то не му харесаше. Тя продължи да мълчи иззад лека, скована усмивка дори когато той нехайно бе обърсал пръстите си в роклята ѝ. Веднъж мъжете на масата я споменаха. Сатрапът каза нещо, капитанът отвърна и последва всеобщ смях. Сатрапът я бе побутнал пренебрежително с крак сякаш седеше неприятно близо до него.

Тя се изуми колко я нарани това. Бе залепила малката усмивка на лицето си, докато се взираше в нищото. Те пируваха с богати ястия и скъпи вина, откраднати от други кораби. След вечеря споделиха редки, опияняващи билки от личните запаси в полираната кутия на капитан Деяри. По-късно сатрапът презрително щеше да ѝ каже, че този кораб не е пиратски съд, а един от патрулните му кораби, и че всичката плячка е конфискуван товар от контрабандисти и истински пирати. Всъщност, бе продължил той надменно, един от любимите му благородници в Джамаилия сериозно бе допринесъл за вкарването в експлоатация на този кораб и бил заинтересован от трофеите му.

Тя бе успяла да задържи маската си на място цяла вечер. Дори когато чинно бе последвала сатрапа обратно до каютата им и му бе помогнала в разсъбличането за спане, като бе устояла на престорено сантименталните му похождения, бе запазила самоувереността си. Едва след като се бе уверила, че е заспал, бяха дошли сълзите. Сговорчива и полезна. Наистина ли само това бе останало в живота ѝ? С прокрадващ се ужас установи, че звучи като майка си. Сговорчива и полезна за калсидския си баща. Какво щеше да си помисли той, ако можеше да я види сега? Щеше ли да е ужасѐн, или щеше да си помисли, че най-накрая се е научила да бъде благосклонно женствена? Болеше я да се чуди подобни неща за някого, когото обичаше. Винаги беше вярвала, че от всичките си деца той обича най-много нея. Но как я обичаше? Като самостоятелна млада жена, дъщеря на Търговка? Или повече щеше да одобри сегашната ѝ роля?

Същата мисъл я преследваше и докато пристягаше корсажните връзки на синята одежда и я препасваше здраво, така че да не се спъва в подгъва. Нави косата си и я прихвана ниско при врата. Прикри белега с шал. След като приключи, огледа лицето си в огледалото. Корабният живот не се отразяваше добре на кожата ѝ. Беше твърде бледа, като се изключат очите, и с напукани от вятъра устни.

— Изглеждам груба — каза си тихо. — Като често експлоатирана слугиня.

Решително затвори капака на сандъка. Поведението, а не външният вид, ѝ беше спечелило почтителното отношение на капитана и екипажа. Ако сега го изгубеше, щеше да изгуби способността си да се оправя с тях. Не вярваше Косго да продължи този фарс без нея. Единствено непрестанното ѝ раболепие спрямо него му позволяваше да се държи като сатрап. Отвратително беше, че използваше толкова много от силата си, за да подхранва вярата в собственото му превъзходство. И по-лошо: колкото повече го ласкаеше, толкова по-привлекателна му изглеждаше — само че тя беше по-силна от него. Лесно бе надвила няколкото му опита за физическо превъзходство, като бе отблъснала лапите му настрана и му беше напомнила, че не заслужава вниманието му.

Меки кожени пантофи обгръщаха краката ѝ и вече беше готова. Отиде до леглото на сатрапа, прочисти шумно гърло и дръпна завесите му. Не искаше да го изненадва по време на нещо неприлично.

— Велики, не желая да прекъсвам почивката ти, но искам разрешение да ти донеса закуската.

Той отвори едно око.

— Разрешавам. Погрижи се да достигне топла до мен, а не хладка като вчера.

— Ще го направя, господарю — смирено обеща тя. Не можеше да му напомни, че бе лежал в леглото и бе пушил дълго след като му бе донесла подноса. Нищо никога не беше по негова вина. Натъкми едно наметало на раменете си и тихо излезе.

Това беше откраднатото ѝ време. Извън погледа на сатрапа, докато се движеше целенасочено, можеше да се наслади на определена свобода, непредизвиквана от никого. Когато попаднеше на някого от моряците, те се вторачваха в превързаното ѝ чело и коментираха зад гърба ѝ, но ѝ правеха път.

Печката беше в салона на горната палуба, по средата на кораба. Достигна я, а плъзгащата се врата зееше отворена. Готвачът — блед, опечален мъж, ѝ кимна в поздрав. Той извади поднос, две купи и няколко прибора, след което взе черпак и разбърка гъстата овесена каша, която беше сутрешната дажба за всеки. Дори оплакванията на един сатрап не можеха да променят някои неща. Внезапен вик откъм наблюдателния пост запрати готвача припряно към вратата. Миг по-късно, на палубата избухна дива глъчка от гласове. Относителното спокойствие на бързодвижещия се кораб бе нарушено от трополящи крака и извикани заповеди. Не ѝ трябваше ограниченият ѝ калсидски, за да разбере, че голямо количество проклятия бяха примесени с изкрещените думи. При вратата, готвачът добави няколко собствени подбрани фрази, захвърли черпака настрани и строго нареди на Малта да направи нещо. После излезе, затръшвайки вратата след себе си. Малта незабавно я открехна леко, за да надникне.

Палубата гъмжеше от целеустремена дейност. Буря ли идваше? Тя наблюдаваше в изумление, докато се отпускаха въжета, разгъваха се платна и отново се затягаха въжета. Докато гледаше, още платна разцъфнаха по мачтите, които вече бяха побелели от тях. Почувства как палубата се накланя под краката ѝ, щом корабът ускори ход.

Наблюдателите по върховете на мачтите крещяха надолу докладите си. Малта се осмели да направи две крачки отвъд салона и изви врат. Успя да зърне изпъната ръка и очите ѝ проследиха сочещия пръст.

Платна. Друг кораб, който се приближаваше бързо. Втори вик отгоре я накара да се прикрие обратно в заслона и да погледне през отсрещния прозорец. Още един кораб, с платна, издути от вятъра, също ги настигаше бързо. И двата кораба развяваха странни, скърпени знамена, изобразяващи гарван с разперени криле. Умът ѝ заработи трескаво. Калсидският кораб бягаше от онези, другите два. Означаваше ли това, че бяха от Бингтаун? Не знаеше дали да се надява калсидският кораб да ги надбяга, или да бъде хванат. Ако ги заловяха и другите два кораба се окажеха пиратски, какво щеше да стане с нея и сатрапа? В главата ѝ се оформи прибързан план.

Тя изчака подходящ момент, след което се стрелна от салона и се шмугна през люка като мишка в дупка. Капакът на люка хлопна след нея и я потопи в тъмнина. Тя се защура през кораба и откри, че помещенията на екипажа бяха изоставени. Под чезнещата светлина на един фенер се сдоби с асортимент от дрехи и забърза към каютата на сатрапа. Когато нахлу вътре, той отвори око и я изгледа раздразнено.

— Поведението ти е непристойно — каза ѝ. — Къде ми е закуската?

Дори в този критичен момент трябваше да изиграе ролята си.

— Моля за извинението ти, велики. Корабът ни бяга от други два. Ако ни настигнат, ще има битка. Ако има битка, боя се, че ще бъдем надвити. Боя се, че те са пирати от Пиратските острови, които не питаят особено добри чувства или уважение към сатрапа на Джамаилия. Затова заех дрехи за теб, за да се маскираш. Като обикновен моряк ще можеш да избегнеш вниманието им. Както и аз.

Докато говореше, започна бързо да разпределя дрехите. Избра груба риза и панталони за себе си, както и моряшко кепе, за да прикрие челото си. Дебел пуловер, твърде голям за нея, можеше да ѝ помогне да мине за момче. За сатрапа бе избрала по-чисти дрехи. Преметнала ги през ръка, тя се приближи до леглото. Той ѝ се намръщи и стисна края на одеялото си по-здраво.

— Стани, великолепни, и ще ти помогна ти първи да се облечеш — предложи тя. Искаше ѝ се да го извика като команда към непослушно дете, но знаеше, че това само ще го направи по-опърничав.

— Не. Махни тези отвратителни парцали и ми извади подобаващо облекло. Щом трябва да стана и да се облека, преди да получа някаква закуска, тогава ще се облека както подобава за особата ми. Извършваш голяма несправедливост спрямо нашите калсидски моряци, като предполагаш, че ще бъдат заловени и победени толкова лесно. Няма нужда да се крия под някаква груба дегизировка. — Той седна в леглото, но решително скръсти ръце пред гърдите си. — Донеси ми прилични дрехи и обувки. Ще изляза на палубата и ще наблюдавам как патрулът ми отблъсква тези прости пирати.

Малта въздъхна победено. Е, щом не искаше да се маскира, тогава тя щеше явно да изтъкне откупната му стойност. Възможно ли беше пиратите да не се отнасят по-внимателно с ценни пленници?

Тя се поклони ниско.

— Прав си, разбира се, милостиви. Умолявам те, извини глупостта на една проста жена. — Захвърли отритнатото моряшко облекло на стълбата към палубата. Обратно в каютата им, подбра най-великолепните роби, които успя да намери, и ги отнесе на сатрапа.

Внезапен шок я запрати към леглото, блъсвайки я в него. Малта си пое въздух и го задържа, заслушана. Звуците от палубата над тях се бяха променили. Тропот на крака, гневни викове и диви писъци. Блъснати ли бяха? Дали точно в този миг не ги вземаха на абордаж? Тя пое рязко дъх.

— Велики, мисля, че ще постъпим мъдро, ако побързаме.

— Много добре. — Той отметна одеялата си с мъченическа въздишка. Задържа ръцете си настрани от тялото. — Може да ме облечеш.

Тинтаглия го разтърси. Рейн отвори очи и видя под себе си диплещото се блещукане на тъмната вода. Той извика ужасено и бясно се вкопчи в ноктите, които го държаха.

— Така е по-добре — безмилостно заяви драцената. — Мислех, че си мъртъв. Бях забравила, че човеците не са така добре свързани с телата си като драконите. Ако си позволите да се отделите твърде надалеч от тях, може да не намерите обратния път.

Рейн се бе вкопчил болнаво в ноктите ѝ. Чувстваше се замаян, измръзнал и малък, но не мислеше, че е от летежа. Подозираше, че е бил в безсъзнание. Опита се да достигне последното нещо, което можеше да си спомни. Убягна му. Взря се надолу и внезапно успя да осъзнае какво вижда.

— Тези галери долу калсидски ли са? Какво правят, накъде са се насочили? — Бяха седем и се движеха на юг в клиновидна формация.

— Как може да очакваш, че ще знам подобно нещо? Или че ще ме интересува? — Тя почти лениво погледна надолу. — Виждала съм много подобни кораби да се движат на юг през тези води. Прогоних ги от Бингтаун, както се съгласих да направя. Но са твърде много, за да може сам дракон да ги разпръсне всички. — Изглеждаше обидена, че я е принудил да го признае. Тя отклони темата. — Мислех, че цялата ти загриженост е насочена към Малта.

— Така е — едва-едва каза той. — Но тези кораби… — Позволи на думите си да заглъхнат. Навърза това, което трябваше да е виждал през цялото време. Ходът на Калсид не беше само срещу Дъждовните земи и Бингтаун. Калсид беше силно замесен с Новите Търговци срещу сатрапа. Фактът, че се бяха обърнали срещу Новите Търговци, означаваше единствено, че Калсид се отнасяше към съюзниците си както винаги. Сега се насочваше с пълна сила срещу Джамаилия. Бингтаун беше единствено спирка по пътя, място, което да отслабят и окупират, така че да нямат враг в тила, докато се отправят след по-голямата плячка. Рейн се бе втренчил надолу в корабите. Много като тях, бе казала Тинтаглия. Морските сили на Джамаилия бяха намалявали в продължение на почти десетилетие. Той не знаеше дали Джамаилия можеше да води война срещу Калсид, камо ли да спечели подобна борба. Можеше ли Бингтаун да преживее разрива в търговията, който подобна война щеше да причини? В главата му се завъртяха изводите от всичко видяно.

Тинтаглия беше раздразнена.

— Е? Намери ли спътницата си? Успя ли да разбереш къде е?

Той преглътна.

— Горе-долу. — Усети нетърпението ѝ от отговора му. — Момент — помоли я. Вдиша дълбоко няколко пъти от студения въздух с надеждата, че ще му помогне да се съвземе, докато се опитваше да открие смисъл в откъслечните спомени от съня. — Беше на кораб — каза на драцената. — Ако се съди по движението му, с дълбок корпус, а не галера. Въпреки това тя каза, че е калсидски. — Той свъси вежди. — Ти не го ли усети?

— Не внимавах чак толкова — незаинтересовано отвърна тя. — Така. Калсидски кораб. Голям. Има много такива. Къде?

— Плаващ към Джамаилия.

— О, това е полезно.

— На юг. Лети на юг, над Вътрешния проход.

— И когато прелетим над кораба, на който се намира, ти просто ще разбереш — скептично продължи драцената. — И тогава какво?

Той се взря във водата под краката му.

— Тогава някак ще ми помогнеш да я спася. И да я отведем с нас у дома.

Драцената избоботи в неудоволствие:

— Глупава и невъзможна задача. Губим време, Рейн. Трябва да се върнем сега.

— Не. Не и без Малта — непреклонно отговори той. На тихо къкрещия ѝ гняв отвърна: — Това, което искаш от мен е също толкова глупаво и невъзможно. Настояваш да се бъхтя из блатата на Дъждовните земи и по някакъв начин да открия град, погълнат Са знае преди колко години, а после някак да спася всеки опашкулен дракон, заровен дълбоко в недрата му.

— Да не би сега да казваш, че не можеш да го направиш? — Драцената беше възмутена.

Той се засмя с изсумтяване.

— Всяко невъзможно търсене по реда си. Първо ти.

— Ще удържа на думата си — намусено обеща тя.

Той съжали, че я е оскърбил. Не това беше начинът да си осигури най-доброто, на което беше способна.

— Знам, че ще удържиш на думата си — увери я. Пое си дъх. — Докосвал съм душата си до твоята, Тинтаглия. Твърде великодушна си, за да престъпиш обещанието си.

Драцената не отвърна, но той усети омекването ѝ. Рейн нямаше представа защо тя намираше такова удоволствие в хвалебствието, но беше незначителна цена, която си заслужаваше да плати. Тя продължи да го носи, големите ѝ криле махаха равномерно. Усети работата на мощно сърце вътре в гърдите ѝ. Там, където го бе притиснала до себе си, беше топъл. Почувства изблик на увереност и в двама им. Щяха да намерят Малта и да я отведат в безопасност у дома. Той стисна ноктите ѝ в ръцете си и пренебрегна болката в клатушкащите си се крака.

Ръцете на Малта трепереха, докато изправяше жакета му. Гърлен вик на невъобразима болка изкънтя откъм палубата. Тя стисна зъби и се опита да повярва, че калсидците печелеха. Изведнъж беше решила, че предпочита познатата пред непознатата опасност. Внимателно оправи яката на сатрапа. Така. Сатрапът на цяла Джамаилия, наследникът на Перления трон, велеславният сатрап Косго вече беше в представителен вид. Той се огледа в малкото огледало, което тя повдигна. Несмущаван от приглушените звуци на битка, сатрапът приглади тънката линия на мустаците си. Нещо тежко се строполи на палубата над тях.

— Сега ще се кача горе — оповести той.

— Не мисля, че е разумно. Горе се води битка, не чуваш ли? — Бе проговорила твърде прибързано. Косго твърдоглаво стисна челюсти.

— Не съм страхливец! — заяви.

Не. Само идиот.

— Велики, не бива да рискуваш живота си! — примоли му се тя. — Знам, че не се боиш за себе си, но помисли за Джамаилия — съкрушена и изгубена като кораб без кормило, ако нещо те сполети.

— Ти си глупачка — толерантно ѝ каза сатрапът. — Кой би посмял физически да посегне на сатрапа на Джамаилия? Тези пиратски помияри могат да оспорват властта ми, но само от безопасно разстояние. Щом ме погледнат в очите, ще се присвият от срам.

Той наистина го вярваше. Малта зяпна стъписано, докато той отиваше към вратата. Спря се в очакване да му я отвори. Може би това беше решението. Може би ако не му отвореше вратата, той просто щеше да остане в стаята. Но след един продължителен, застинал момент той се навъси и оповести:

— Предполагам, че всичко трябва да върша сам. — И я отвори. Тя го последва в извратена заплененост.

Докато стоеше в края на стълбата, която извеждаше на палубата, Малта разсъди, че капакът на люка можеше да го спаси. Винаги беше труден за повдигане и плъзгане — вероятно щеше да го надвие. Но той вече беше изкачил стълбата наполовина, люкът беше отворен и те бяха обгърнати от участък слънчева светлина. Надолу към тях се взираше мъж с оголена гръд. Разгърналият криле гарван, татуиран върху гърдите му, беше оплискан с прясна кръв, която, изглежда, не беше негова. По лицето и отстрани, надолу по врата му се простираха робски татуировки. От ножа, който държеше, капеше кръв. Ококореният му взор се промени във вик на наслада.

— Хей, капитане! Ела да видиш какви хубави птички намерих затворени долу. — А към сатрапа и Малта излая: — Качете се тук горе и не се помайвайте!

Докато сатрапът се подаваше от люка, пиратът го сграбчи за ръката и го издърпа на палубата. Сатрапът прокле и замахна към мъжа, който го просна на земята с небрежно побутване. Когато сграбчи Малта, тя стисна зъби и отказа да извика. Взираше се втренчено в него, докато той я повдигна за ръката и я запрати на палубата. Тя се приземи на крака до сатрапа. Без да сваля поглед от злорадстващия пират, Малта се приведе, грабна сатрапа за горната част на ръката и му помогна да се изправи.

Палубата около тях беше пълна бъркотия. В единия край купчина обезоръжени калсидци бяха обградени, пазени от трима подигравателни нападатели. Точно след основата на мачтата Малта можеше да види проснатите крака на мъж. Не помръдваха. Други от пиратите се спускаха надолу към трюма, за да видят какъв товар си бяха спечелили. Малта чу плисък и се извърна навреме, за да види как някакви мъже изхвърлят тяло през борда. Може би беше помощникът.

— Ще умрете за това! Ще умрете! — гневно пуфтеше сатрапът. Две червени петна изпъкваха върху бледите му бузи, а косата му беше разчорлена. Той изгледа кръвнишки всички им. — Къде е капитанът? Настоявам да се видя с капитана!

— Моля те, замълчи — с тих глас му се примоли Малта.

Той не я послуша. Избута я като че ли падането му беше по нейна вина.

— Тишина! — изплю към нея той. — Глупава жена. Не си позволявай да ми казваш какво да правя! — В очите му проблесна гняв, но гласът му го издаде с треперливостта си. Сви юмруци до тялото си. — Настоявам да ми бъде доведен капитанът.

— Какво намери, Ръск? — попита ухилено нисък, мускулест мъж техния пленител. Къдрава, червена коса се подаваше изпод кърпата на главата му, обозначена с гарван. В лявата си ръка стискаше меч. С върха на острието повдигна бродирания край на жакета на сатрапа. — Това е добре оперена птица. Богат търговец или благородник, бих казал.

Косго обидено изпъчи гърди.

— Аз съм велеславният сатрап Косго, владетел на цяла Джамаилия и наследник на Перления трон! Настоявам да говоря с капитана!

Надеждите на Малта се изпариха.

Усмивка разполови луничавото лице на мъжа.

— Вие говорите с капитана. Капитан Ред. — Той се приведе в нисък поклон и добави мъркащо: — На вашите услуги, без съмнение, велики сатрапе.

Мъжът, който ги беше открил пръв, се изсмя толкова силно, че се задави.

Лицето на Косго почервеня от гняв.

— Имам предвид истинския капитан. Капитан Деяри.

Усмивката на капитан Ред стана още по-широка. Позволи си да смигне на Малта.

— Много съжалявам, велеславни сатрап Косго. В момента капитан Деяри забавлява рибите. — И с престорен шепот разясни на Малта: — Така става с мъжете, които не знаят кога да свалят мечовете си. Или с мъжете, които ме лъжат. — Той зачака.

Зад него двама моряци сграбчиха падналия зад мачтата мъж и го извлачиха настрани. Малта се взираше в хипнотизиран ужас. Безжизненото му тяло остави кървава следа подире си. Мъртвите му очи я гледаха, докато го повдигаха, а устата му зяпна отворена в безрадостна усмивка, когато го преметнаха през парапета. Почувства, че не може да диша.

— Казвам ви, аз съм велеславният сатрап Косго, владетел на цяла Джамаилия.

Луничавият капитан разпери широко ръце, мечът все още беше в ръката му, и се ухили.

— А тук са се събрали всичките ти верни придворни и висши благородници, за да те обслужват на това забележително пътешествие от… къде? Калсид? Сатрапът пътува от Калсид към Джамаилия.

Ноздрите на Косго бяха леко побелели от възмущение.

— Не че това влиза в работата на крадлив убиец и главорез, но се връщам от Бингтаун. Отидох там, за да разреша спор между Старите и Новите Търговци, но бях отвлечен от бингтаунските Търговци и отведен нагоре по Дъждовната река. Дъждовните Търговци, раса от хора така ужасно деформирани, че постоянно трябва да носят воали, ме държаха пленен в подземен град. Аз избягах по време на земетресение и слязох надолу по Дъждовната река, докато не бях спасен от…

Докато сатрапът говореше, капитанът местеше поглед от един към друг от мъжете си, като през цялото време правеше физиономии, които имитираха почуда и удивление от разказа на сатрапа. Докато мъжете се хилеха от удоволствие, капитанът внезапно се приведе напред, за да постави върха на острието си пред гърлото на Косго. Очите на сатрапа се изцъклиха и пороят му от думи секна. Цветът се оттече от лицето му.

— Спри незабавно, моля те, спри! — весело се примоли капитанът. — С моите мъже имаме работа за вършене. Спри със закачките и кажи истината. Колкото по-скоро ни кажеш името и семейството си, толкова по-скоро ще можеш да бъдеш откупен обратно. Искаш да се върнеш вкъщи, нали? Или смяташ, че ще си добро допълнение за екипажа ми?

Косго огледа диво кръга от хората, които го бяха пленили. Най-накрая очите му срещнаха тези на Малта и неочаквано се наляха със сълзи.

— Престанете — каза тя с нисък глас. — Оставете го намира. Той е велеславният сатрап Косго и е много по-ценен за вас като заложник, ако не е с прерязано гърло.

Върхът на острието се отмести от гърлото на сатрапа. Миг по-късно се притисна между гърдите ѝ. Тя вцепенено погледна надолу към него. Нечия чужда кръв все още беше по него. Капитан Ред плъзна върха под връзките, които пристягаха корсажа ѝ.

— А ти, разбира се, си неговата прекрасна и изучена придворна съветничка. Също на път обратно към Джамаилия. — Погледът му бавно я огледа.

Присмехът му прогони страха ѝ. Тя яростно срещна погледа му и започна да изплюва думите една по една:

— Не. Ставай. Глупав. — Тя повдигна брадичка. — Аз съм Малта Вестрит, дъщеря на бингтаунска Търговка. Колкото и невероятно да звучи историята му, той наистина е велеславният сатрап Косго. — Пое си дъх. — Ако го убиеш, от тук насетне ще бъдеш известен като най-глупавият капитан, който е отхвърлил сатрапски откуп.

Капитанът изрева доволството си и екипажът му го повтори след него. Малта почувства как страните ѝ почервеняват, но не посмя да помръдне, докато острието се притискаше в гърдите ѝ. Зад нея сатрапът зашепна гневно:

— Не го разгневявай, момиче.

— Капитан Ред. Корабът е обезопасен. — Това дойде от моряк, малко по-голям от момче, който носеше твърде голяма за размерите му бродирана жилетка. Малта си спомни, че я е виждала на капитан Деяри. Дрехите на един мъртвец бяха плячката на корабния юнга.

— Много добре, Оти. Колко затворници?

— ’свен тия двамата? Само пет.

— Състояние на кораба?

— Годен за плаване, сър. Както и с пълен трюм. Натоварен е с хубави неща.

— Така ли? Чудесно. Мисля, че такава тлъста награда е достатъчна, за да се отправим право обратно към пристанището, нали? Малко се отдалечихме този път и Заграба ще ни изглежда добре, а?

— Много добре, сър — ентусиазирано отвърна момчето. Останалите от екипажа зашумяха одобрително.

Капитанът се огледа.

— Подсигурете петимата под палубата. Съберете имена и разберете имат ли семейства, които да ги откупят. Те се биха добре. Ако някой изрази интерес да стане пират, ми го доведете. Карн! Избери си награден екипаж. Ти ще отведеш този кораб у дома.

Карн — мъжът, който пръв ги бе открил, се ухили широко.

— Ще го направя, сър. Добре, вие двамата, право откъдето дойдохте!

Капитанът поклати глава.

— Не. Без тези двамата. Ще ги отведа с мен на Мотли. Дори да не е сатрапът на цяла Джамаилия, се обзалагам, че ще донесе богат откуп от някого. — Върхът на острието му се повдигна пъргаво и сряза връзките на Малта. Тя прихвана отхлабения корсаж на роклята си и го притисна към себе си, задъхваща се от възмущение. Капитанът само се ухили. — Що се отнася до дамата, тя ще вечеря с капитан Глупав и ще ми разкаже каквито истории си поиска. Доведете я.

Глава двадесет и първа

Парагон Лъдчънс

Алтея беше на върха на мачтата и наблюдаваше, когато платната на Вивачия се появиха за първи път. Те бяха всичко, което можеше да види, бели на фона на заплашителното облачно небе. Парагон се спотайваше в проток с отлична видимост към канала точно пред Заграба, но Вивачия все още не бе преминала устието на залива. Брашън беше проучил откъслеците си карта и предположи, че Вивачия ще използва точно този подстъп, за да се върне в Заграба, предвид че Кенит се връщаше от посоката на Острова на Чуждите. Беше предположил правилно. Дори преди да успее да види корпуса или фигурата, Алтея разпозна мачтата и платната. За момент дългоочакваната гледка я остави безмълвна. През последните седем дни на няколко пъти бе забелязвала кораби, за които мислеше, че може да са Вивачия. На два пъти дори бе извикала Брашън до върха на мачтата, за да потвърди. Всеки път беше грешала.

Сега обаче, докато наблюдаваше познатия такелаж да навлиза в полезрението ѝ, беше сигурна — това беше нейният кораб и тя го познаваше, както познаваше лицето на майка си. Не извика новината към всички, а се заспуска надолу по мачтата и щом достигна палубата, се затича. Без да почука, нахълта в каютата на Брашън. Той беше в леглото и спеше, след като беше поел нощната вахта.

— Тя е. На югозапад, откъдето мислеше, че може да дойде. Този път няма грешка, Брашън. Вивачия е.

Той не я заразпитва, а само си пое дълбоко дъх.

— Значи е време. Да се надяваме, че Кенит наистина е интелигентен и разумен, какъвто вярваш, че е. Иначе предлагаме гърлата си на касапин.

За момент тя можеше единствено мълчаливо да се взира в него.

— Извинявай — дрезгаво предложи той. — Нямаше нужда да казвам това. И двамата се съгласихме на този план, и двамата убедихме екипажа, че ще проработи. Не се чувствай сякаш стоварвам всичко върху теб.

Тя поклати глава.

— Ти само изрече на глас онова, което си мислех от много дни насам. По един или друг начин, Брашън, всичко е върху мен. Ако не бях аз, този кораб и екипажът му нямаше да се намират тук, камо ли да обмислят този безумен план.

Той я обгърна в груба прегръдка. За един миг миризмата на голата му кожа беше в ноздрите ѝ, а разпуснатата му коса — върху бузата ѝ. Алтея отърка лице в топлотата на гърдите му. Защо изобщо беше склонна да рискува, почуди се тя? Защо да залага живота на този мъж и собствения си в името на подобна рискована постъпка? Тогава той я освободи и взе ризата си от стола. Докато я обличаше, отново стана капитанът.

— Иди изтръскай мирния ни флаг и го вдигни. Искам екипажът да приготви оръжията, но да не се въоръжава. Припомни им, че най-напред ще предложим на Кенит да поговорим, не го каним да се качи на борда ни. При първия знак на агресия от негова страна обаче ще отвърнем подобаващо.

Тя прехапа език, за да не му каже, че екипажът не се нуждае от напомняне. Двамата грижливо им бяха втълпили всичко това. Без да се налага да се оправя с подривната дейност на Лавой, тя се чувстваше далеч по-уверена в екипажа. Хората щяха да се подчиняват. Може би след няколко часа отново щеше да стои на палубата на Вивачия. Може би. Скочи да изпълни заповедите му.

— Там, сър. Сега виждате ли го? — Ганкис посочи и замижа като че ли така щеше да подпомогне взора на капитана си. — Корабът стои на котва точно до брега. Вероятно разчита на бреговата линия и дърветата зад него да го направят труден за откриване, но аз забелязах…

— Виждам го — троснато го прекъсна Кенит. — Върви да изпълняваш задълженията си! — Той се втренчи в мачтите и въжетата. Необичайна увереност изпълни душата му. Старият отговорник за наблюдателния пост напусна мястото си до Кенит, отрезвен от тона на своя капитан. Хладният вятър вееше покрай Кенит и корабът му се хвърляше напред през вълните, но той ненадейно бе откъснат от всичко това. Корабът беше Парагон. Другата половина от душата му стоеше на котва в залива.

— Възможно ли е да го разпозная от толкова далече? — тихо се запита той. — Как? Някакво усещане във въздуха ли е? Мирис, носещ се на вятъра?

— Кръвта зове кръв — прошепна талисманът от китката му. — Ти го познаваш. Той се завърна обратно при теб. След всички тези години, той се завърна.

Кенит се опита да вдиша, но чувстваше дробовете си натежали и изпълнени с вода. В него забушуваха страх и очакване. Да говори отново с кораба, да крачи отново по палубите му означаваше да завърши кръга. Всички минали поражения и болка щяха да бъдат удавени в този триумф. Корабът щеше да се зарадва колко бе преуспял, пораснал и… Не. Нямаше да стане така. Щеше да има конфронтация и обвинение, унижение и срам. Щеше да е като да отвори врата към всички минали скърби и да им позволи да се излея и да отровят настоящето. Щеше да е като да се вгледаш в лицето на предаден любим. Щеше да означава да признае онова, което беше сторил, с цел да подсигури собственото си, егоистично оцеляване.

И по-лошото — щеше да е публично. Всеки мъж на кораба щеше да разбере кой е бил и какво му е било причинено. Екипажът на Парагон щеше да узнае. Ета и Уинтроу щяха да узнаят. Мълния щеше да узнае. И никой от тях никога повече нямаше да го уважава. Всичко, което така старателно бе изградил, всички години труд щяха да бъдат съсипани.

Не можеше да го позволи. Въпреки писъците в дъното на съзнанието му, не можеше да го позволи. Миналото не можеше да бъде променено. Пребитото, умоляващо момче трябваше да бъде смълчано още веднъж. За един последен път трябваше да изтрие пълзящото, страхливо момче от паметта на света.

Джола тичаше надолу по палубата към него.

— Сър, за кораба, който забелязахме. Развяха флаг — голям и бял. Мирен флаг. Вдигнаха котва и се насочват към нас. — Въодушевените му думи замряха при гибелния поглед на Кенит. — Как желаете да постъпим? — попита тихо.

— Подозирам подлост — каза на Джола. — Съобщението на Фолдин ме предупреди за това. Няма да бъда подлъган от действията им. Ако се наложи, ще използвам този кораб и екипажа му за пример. Ако е някакво коварство, корабът и всички на борда му ще се озоват на дъното. — Накара очите си да срещнат тези на Джола. — Приготви се да чуеш много лъжи днес, Джола. Този конкретен капитан е много умен човек. Опитва се да използва жив кораб, за да залови жив кораб. Ние, разбира се, не бива да допускаме това да се случи.

Внезапно гърлото му се стегна от болка. В него се надигна ужас, че точно в този миг Джола може да се извърне към него и да види сълзите, неочаквано изпълнили очите му. Чувствата се променят, напомни си той. Това е давенето на момче, сълзите на момче, което вече не съществува. Престанах да чувствам това много отдавна. Не го чувствам.

Кенит се изкашля, за да прикрие моментната си слабост.

— Приготви мъжете — нареди му тихо. — Завърти ни и пусни котва. Вдигни мирен флаг, за да ги прикоткаме по-близо. Ще се престорим, че сме се хванали на въдицата. Ще помоля кораба да изпрати напред змиите. — Той показа зъби в подобие на усмивка. — Съмнявам се, че този Трел знае за нашите змии. Нека води мирните си преговори с тях.

— Сър — поздрави го Джола и бързо изчезна.

Кенит се придвижи напред. Потропването на дървения крак му звучеше твърде силно. Около него се щураха мъже, всеки с намерението да заеме поста си. Никой от тях не се спря, за да го погледне. Никой от тях вече не виждаше наистина него. Виждаха единствено Кенит, крал на Пиратските острови. И не беше ли това нещото, което винаги бе искал? Да бъде виждан като мъжа, в когото се бе превърнал? И все пак можеше да си представи как Парагон ще изреве поразено при вида на липсващия му крак или ще възкликне от възторг заради отличната кройка на брокатения му жакет. Изведнъж прозря, че триумфът не беше толкова сладък, когато го споделяше единствено с онези, които винаги бяха очаквали от него да успее. Сред всички морета в целия свят имаше само един, който наистина знаеше всичко, през което Кенит бе преминал, за да достигне тези висоти; само един, който можеше да разбере колко силно желан бе триумфът му и колко дълбоки бяха били ямите на нещастието. Само един, който можеше така пълно да издаде миналото му. Парагон трябваше да умре. Нямаше друг начин. И този път Кенит трябваше да се увери в това.

Докато изкачваше късата стълба към бака, с тревога видя, че Ета и Уинтроу вече бяха там. Уинтроу се бе привел над парапета и очевидно бе потънал в разговор с фигурата. Ета просто се взираше в Парагон със странно изражение на лицето. Надигащият се вятър дърпаше тъмната ѝ коса. Той се изкачи на бака и заслони очи, за да последва погледа ѝ. Парагон устремено напредваше към тях. Кенит вече можеше да различи познатата фигура. Сърцето му се сви при вида на жестоко насеченото лице. В него се разгоря срам, последван от прилив на ярост. Не можеше да бъде винен за това. Никой, дори Парагон не можеше да го обвини. Игрот беше виновен, всичко беше по негова вина. Смразяващият ужас се протегна през водата и го изгори. Кръвта нахлу неудържимо в лицето му. Страхът го замая и той повдигна трепереща ръка към лицето си.

— Позволи му да отнеме цялата ти болка — прошепна в ухото му талисманът. — Каза, че ще го направи и ти му позволи. — Личицето се усмихна. — Всичко е все още там и просто те очаква. С него.

— Млъквай — изграчи Кенит. С треперещи пръсти той се опита да развърже проклетото нещо от китката си. Щеше да го изхвърли през борда и то щеше да потъне и да изчезне завинаги, заедно с всичко, което знаеше. Но пръстите му бяха необичайно непохватни, почти сковани. Не можеше да развърже здравите кожени възли. Задърпа самия талисман, но вървите удържаха.

— Кенит, Кенит! Добре ли си?

Тъпа курва, винаги задаваше грешните въпроси в грешния момент. Той сграбчи емоциите си под контрол. Извади кърпичката си и попи потта от охладнялото си лице. Откри гласа си.

— Добре съм, разбира се. А ти?

— Изглеждаше толкова… За момент се уплаших, че ще припаднеш. — Очите на Ета пробягаха по лицето му в опит да го разчете. Опита се да вземе ръцете му в своите.

Така нямаше да стане. Той отправи леката си усмивка към нея. Да я разсее.

— Момчето — каза с тих глас и кимване по посока на Уинтроу. — Това може да е трудно за него. Как е?

— Разкъсван — веднага му довери Ета. По-дребнав мъж би се засегнал колко лесно бе пренасочил тревогата ѝ от себе си към Уинтроу. Но Ета все пак беше просто курва. Тя въздъхна. — Стреми се отново и отново да изтръгне някакъв отклик от кораба. Настоява тя да реагира на него като Вивачия. Тя, разбира се, не го прави. Току-що се опитваше да предизвика някаква реакция спрямо присъствието на Алтея. Тя обаче не му предлага нищо. Когато ѝ напомни, че си му обещал Алтея да не пострада, тя се изсмя и каза, че това е твое обещание, не нейно. Дълбоко го нарани, като каза, че уговорката с теб не е обещание към него. — Ета понижи гласа си още повече. — Ще означава много за него, ако го увериш, че ще удържиш на думата си.

Кенит повдигна рамо в безсилие.

— Ще го направя, доколкото мога. Както му казах и преди, понякога хората са решени да се бият до смърт. Какво мога да направя в такъв случай? Несъмнено не очаква от мен да ѝ позволя да ме убие само за да удържа на думата си?

За момент Ета просто го гледаше. На два пъти изглеждаше сякаш ще каже нещо, но не издаде и звук. Най-накрая попита тихо:

— Вдигнали са мирен флаг. Предполагам, че може да е измама, но… но ти ще опиташ да спазиш обещанието си, нали?

Той наклони глава.

— Колко странен въпрос. Разбира се, че ще се опитам. — Придаде топлина на усмивката си. Предложи ѝ ръката си, а тя я пое и завървя с него към парапета. — Ако нещата тръгнат на зле — използвай преценката си за това — но ако подозираш, че нещата може да не се развият както му се иска на Уинтроу, го заведи долу — каза тихо. — Намери извинение, някакво отвличане на вниманието. Каквото и да е.

Ета хвърли поглед към него.

— Той не е дете, че да забрави за една играчка, щом му подхвърлиш друга.

— Не ме разбирай погрешно. Само казвам онова, което и двамата знаем за вярно. Ти си жена, отлично способна да разсее всеки мъж. Каквото и да трябва да сториш, няма да те обвинявам. Каквото и да е. Не очаквам да успееш да го накараш да забрави участието на семейството си в това, но не е нужно да става пряк свидетел. — Така. Не можеше да направи намека по-ясен, без да ѝ заповяда в прав текст да го прелъсти. Са знаеше, че жената имаше достатъчно апетит за двама мъже. Напоследък беше ненаситна. Трябваше да е способна да задържи Уинтроу зает толкова дълго, колкото бе необходимо за Кенит да разреши този проблем. Тя изглеждаше дълбоко замислена, докато приближаваха Уинтроу. Той говореше нежно на кораба.

— Алтея на практика е пораснала на тази палуба. Тя очакваше, че ще бъдеш нейна. Ако изборът беше неин, никога нямаше да те напусне. Ще видиш. Щом отново стъпи на тази палуба, чувствата ти към нея ще се върнат. Вивачия, тя ще предизвика завръщането на старата ти самоличност и аз знам, че ти ще я приветстваш. Веднъж щом дойде тук, ще трябва да забравиш яда, който изпитваш заради нещо, което е била принудена да направи. — Той се усмихна успокоително. — Отново ще бъдеш себе си.

Ръцете на Мълния бяха скръстени на гърдите ѝ. Навсякъде около нея водата гъмжеше от змии.

— Не съм ядосана, Уинтроу. Отегчена съм. Отегчена от целия ти рецитал. Често съм чувала, че жреците ще спорят, докато не се съгласиш с тях само за да ги накараш да млъкнат. Затова ще те попитам следното: ако се престоря, че изпитвам нещо към нея, ще вземеш ли да млъкнеш и да се разкараш?

За момент Уинтроу сведе глава. Кенит реши, че го е надвила. Тогава обаче той отново я повдигна, за да се взре в приближаващия Парагон.

— Не — каза със снижен глас. — Няма да се махна. Оставам тук, до теб. Когато Алтея се качи на борда, трябва да има някой, който да ѝ обясни какво се е случило с теб.

Така изобщо нямаше да стане. Кенит бързо взе решение. Прочисти гърло.

— Всъщност, Уинтроу, първо имам малка задача за теб. Вземи и Ета с теб. Веднага щом пуснем котва, искам да вземеш корабната лодка и да отидеш на Мариета. Някои от мъжете на Соркор са малко сприхави и напоследък са свикнали да става тяхната. Кажи на Соркор, тактично, разбира се, че единствено аз ще ръководя превземането на този кораб. Искам да задържи Мариета значително назад. За мен даже ще бъде най-добре, ако екипажът му не се трупа по въжетата. Корабът идва при нас под мирно знаме и не искам да се почувстват заплашени и надвити откъм числено превъзходство. Това може да доведе до излишно насилие.

— Сър, не може ли да изпратите… — започна умолително Уинтроу.

Кенит силно потупа ръката на Ета. Тя схвана намека.

— Недей да мрънкаш, Уинтроу — скастри го тя. — Няма да спечелиш нищо, ако стоиш тук и се оставиш на Мълния да те изтезава. Тя си играе с теб като котка с мишка, а ти не притежаваш здравата преценка да си тръгнеш. Така че Кенит го прави вместо теб. Ела. Ти имаш дарбата да говориш умело и ще можеш да предадеш заповедта на Соркор така, че да не се почувства пренебрегнат.

Кенит слушаше с възхищение. Тя успяваше изключително вещо да изкара Уинтроу едновременно глупав и егоистичен заради това, че му се противопоставяше. Вероятно беше женски талант. Имаше време, когато майка му му говореше така, като оставяше на нотката нетърпение да си проличи, така че да го убеди в грешката му. Той отблъсна спомена. Колкото по-скоро Парагон изчезнеше, толкова по-добре. От много години в него не се бяха размърдвали така неприятно толкова много погребани спомени.

Уинтроу погледна несигурно от единия към другия.

— Но аз се надявах да присъствам, когато Кенит се срещне…

— Ще изглежда сякаш те излагаме на показ като заложник. Иска ми се да видят, че доброволно си се присъединил към екипажа ми, без принуда. Освен ако… — Кенит спря и отправи особен поглед към Уинтроу. — Желаеш ли да напуснеш кораба? Желаеш ли да си тръгнеш с тях? Ако е така, трябва само да кажеш. Могат да те върнат обратно в Бингтаун или в твоя манастир…

— Не. — Дори Ета изглеждаше изненадана от бързината, с която Уинтроу отговори. — Мястото ми е тук. Вече го знам. Нямам желание да си тръгвам. Сър, ще остана до вас и ще бъда свидетел на сътворяването на Пиратските острови в признато кралство. Чувствам… Чувствам, че тук е мястото, където Са е предопределил да бъда. — Сведе поглед надолу към палубата за момент, смълчан. После отново срещна сериозния поглед на Кенит. — Ще отида при Соркор, сър. Веднага ли?

— Да. Бих искал да се задържи на разстояние, където е в момента. Увери се, че го е разбрал. Без значение какво види, трябва да ме остави аз да се оправя.

Той остана загледан след тях, докато забързано се отдалечаваха, след което зае мястото на Уинтроу при парапета.

— Защо изпитваш такова удоволствие да тормозиш момчето? — попита той кораба с развеселена толерантност.

— Той защо настоява да ме занимава с обсесията си спрямо Вивачия? — изръмжа в отговор корабът. Тя извърна глава, за да се вгледа в пристигащия Парагон. — Какво беше толкова удивително в нея? Защо не може да ме приеме на нейно място?

Завист? Ако разполагаше с повече време, щеше да е интересна възможност за изследване. Той подмина въпроса ѝ.

— Момчетата винаги се стремят да запазят нещата такива, каквито винаги са били. Дай му време и ще размисли. — След което ѝ зададе въпрос, който преди не се беше осмелявал: — Змиите могат ли да потопят плавателен съд? Нямам предвид само да го повредят, така че да не може да плава, а да го пратят чак на дъното? — Той пое дъх. — За предпочитане на парчета.

— Не знам — лениво отвърна тя. Обърна глава, така че да е с профил към него. Погледна го с крайчеца на окото си и попита: — Искаш ли да пробваме?

За момент устата му не можа да оформи думата.

— Да — призна после той. — Ако се наложи — добави едва-едва.

Гласът ѝ стана гърлен.

— Помисли какво искаш от мен. Парагон е жив кораб, като мен. — Тя се извърна, за да погледне над водата към приближаващия кораб. — Дракон, мой родственик, спи измежду тези дървени кости. Искаш от мен да се обърна срещу собствения си вид за твое добро. Мислиш ли, че ще го направя?

Тази внезапно зейнала в плана му дупка за малко не го обезкуражи. Те извъртаха Парагон и пускаха котва малко извън стрелковия обсег. Не бяха пълни глупаци. Трябваше да я убеди и то бързо.

— За мен ти си преди всички останали. Ако поискаш подобна жертва от мен, няма да се поколебая — с готовност обеща той.

— Наистина? — грубо се поинтересува тя. — Дори ако става дума за Ета?

— Без миг колебание — обеща той, като отказа да се замисля.

— Или Уинтроу? — Гласът ѝ бе станал тих и знаещ.

Сякаш го прободе с нож. Доколко наистина можеше да разчете сърцето му? Пое дълбоко дъх.

— Ако го изискаш. — Щеше ли? Можеше ли да настои да се откаже от него? Избута мисълта настрана. Щеше да я разубеди. — Надявам се, че за теб съм също толкова специален. — Опита се да измисли още изтънчени думи за нея. Провали се и в замяна я попита: — Ще го направиш ли?

— Мисля, че е време да ти кажа цената — контрира тя.

Мариета бе качила малката лодка на Уинтроу. Корабът на Соркор променяше посоката си. Скоро щяха да пуснат котва на предпазливо разстояние. Той наблюдаваше рутинните действия на Соркоровия екипаж и чакаше.

— Щом приключим тук, ще събереш всичките си кораби, всеки, който плава под знамето на гарвана. Заедно ще ни служите като ескорт. Змиите трябва да се отправят на север, далеч на север, към устието на река, което почти не помнят, но в което съм навлизала много пъти като Вивачия. Докато се движим на север, ще се опитаме да съберем още змии. Ти ще ги защитаваш от нападения на хора. Щом достигнем реката, ще те поведа нагоре по нея, докато останалата част от корабите ти пазят устието ѝ. Много добре знам, че обикновен дървен кораб не би могъл да ги придружи на тази миграция. Ти, Кенит Лъдчънс, ще ми дадеш всичко, което е останало от тази зима, цялата пролет, всичките ти дни до късно лято и максималната топлина на слънцето, докато помагаме на змиите в това, което трябва да направят, и ги пазим през безпомощния им период. Това е цената. Готов ли си да я платиш?

Чрез назоваването на името му, тя го обвързваше. Откъде знаеше? Нима се беше досетила? Тогава погледна надолу към малкото ухилено личице на китката си. Той се взря в идентичните на собствените си черти и позна предателя си. Талисманът му намигна.

— И аз някога бях дракон — тихо каза личицето.

Имаше толкова малко време за мислене. Да изчезне сега със змиите за всички тези месеци можеше да съсипе всичко, което беше съградил. Въпреки това не смееше да ѝ откаже. Може би, помисли си мрачно той, това само щеше да добави към легендата му. Парагон спускаше малка лодка във водата. Алтея Вестрит щеше да е на нея. Така нямаше да стане. Той не смееше да ѝ позволи да се качи на борда на Вивачия. Мълния отричаше връзката, но Кенит нямаше да рискува. Трябваше веднага да бъде спряна и върната обратно. Беше взел Вивачия от Уинтроу. Нямаше да рискува да я изгуби заради друг.

— Ако наистина те помоля, ще потопиш ли Парагон? — Сега му беше по-трудно да я попита, защото знаеше, че тя знае всички причини, поради които желаеше Парагон да свърши.

— Кажи ми защо искаш да изчезне. Кажи думите.

Той пое дъх и срещна взора ѝ.

— Предполагам, че мотивите ми са същите като твоите — каза студено. — Ти не искаш Алтея да се качи на борда, защото се боиш, че тя ще „предизвика завръщането на старата ти самоличност“. — Той вдигна очи и се взря в Парагон. — Там плава част от мен, която не ми е нужна.

— Тогава това изглежда най-разумно и за двама ни — студено се съгласи тя. — Той е луд. Не мога да разчитам на него да ни помогне. Още по-лошо: предвид че е жив кораб, може да ни последва нагоре по реката и да ни се опълчи. Никога повече няма да може да полети като дракон. Така че нека го избавим от мъките му. И да сложим край и на твоите мъки, докато те обвързваме с мен. Само с мен.

Завист. Този път нямаше съмнение. Тя нямаше да толерира никакви съперници за вниманието му, камо ли толкова силен конкурент като Парагон. В това също си приличаха. Тя прибра брадичка към гърдите си и призова змиите. Звукът, който издаде, беше нещо, което Кенит по-скоро усети, отколкото чу. Змийският им ескорт беше изостанал назад, за да ловува и да се храни, но при повика ѝ се отзоваха бързо. Кенит усети отговора им, след което водата около носа закипя от змии. Миг по-късно около тях се надигна гора от бдителни глави върху грациозно извити вратове. Зелено-златната змия от Острова на Чуждите излезе начело на множеството. Мълния поспря и змията отвори челюсти, за да извика нещо към нея. Мълния отметна глава и запя. Гласът ѝ се забори с вятъра, който обещаваше идването на буря. Имаше няколко размени на стенания, викове и високи, пронизителни писъци между двете. Други две змии също прибавиха гласовете си. Кенит бе обзет от безпокойство. Това трябваше да е дискусия на заповедите на Мълния. Подобно нещо не се беше случвало преди. Не мислеше, че предвещава нещо добро, но не смееше да я прекъсне с въпрос. Собственият му екипаж вече наблюдаваше и слушаше любопитно. Той погледна надолу към ръцете си, стискащи перилото, и видя взиращото се в него от китката му малко личице. Вдигна талисмана близо до лицето си.

— Противопоставят ли ѝ се? — изиска от него Кенит.

— Поставят под въпрос необходимостта. Помнещата мисли, че Парагон може да им е полезен жив. Мълния контрира, че той е не само луд, но е и робски инструмент на човеците на борда му. Шривър пита дали могат да го изядат, за да вземат спомените му. Мълния възразява. Помнещата настоява да знае защо. Сега Молкин пита дали корабът съдържа познание, което тя иска да скрие от змиите.

Мълния вече беше видимо ядосана. Кенит осъзна, че екипажът му е зяпнал зад него. Никога преди змиите не се бяха колебали да се подчинят на заповедите на Мълния. Без да обръща глава, той предупреди Джола:

— Мъжете да заемат постовете си. — Помощникът се подчини и ги пришпори.

— Какво казват? — изиска отново от талисмана.

— Използвай зрението си — беше прошепнатият отговор. — Отиват да ѝ се подчинят.

Брашън бе останал на борда на Парагон. Не изглеждаше разумно и двамата да напуснат кораба, а Алтея не можеше да понесе да е толкова близо до Вивачия и да не поговори с нея. В лодката с нея, Хаф и Джек се превиваха над греблата си. Лоп, стиснал въже за акостиране, седеше на носа и се взираше мрачно напред. Алтея седеше сковано на мястото при кърмата. Беше се измила и припряно се бе пременила в същите дрехи, които носеше, когато Парагон напусна Бингтаун. Ненавиждаше тежестта на разцепената пола, но поводът донякъде изискваше официалност и това бяха най-подходящите дрехи, които притежаваше. Наистина, от всичките ѝ одежди тези бяха единствените, които все още бяха поне отчасти представителни. Хладният зимен вятър задърпа обнадеждено сплетената ѝ, захваната с фиби коса. Тя се надяваше, че Кенит няма да погледне на опита ѝ за формалност като на криене зад женско облекло. Трябваше да я вземе насериозно.

Тя завъртя свитъка в ръцете си и се загледа в тяхната цел. На бака на многообичната ѝ Вивачия стоеше самотна фигура. Тъмносиният му плащ плющеше на вятъра и той стоеше изкълчил хълбок, отпуснал цялата си тежест на единия крак. Трябваше да е Кенит. Преди Алтея да напусне палубата на Парагон, с него бе имало и други. Беше си помислила, че един млад мъж може би е Уинтроу. Не можеше да претендира, че го е разпознала, но тъмната коса и стойката на силуета ѝ бяха напомнили за баща ѝ. Възможно ли беше да е бил той? Ако беше така, къде беше отишъл? Защо Кенит я чакаше сам?

Тя инстинктивно погледна назад към Парагон. Можеше да види Брашън, който стоеше тревожно на бака. До него беше Клеф, сложил ръце на хълбоците си в несъзнателно подражание на своя капитан. Косата на Янтар се вееше като копринени нишки на вятъра, а застиналото ѝ лице я превръщаше във втора издялана фигура. Парагон се взираше невиждащо към Вивачия, скръстил ръце и стиснал челюст. В стегнатостта на мускулите му имаше някаква ужасяваща окончателност. Той не бе проговорил и дума на никого, откакто Вивачия се бе появила в полезрението им. Когато Алтея се бе осмелила да се протегне и да докосне мускулестото му рамо, бе установила, че то е стегнато и твърдо като дърво. Беше като да докосне напрегнатия гръб на озъбено куче.

— Не се плаши — беше му казала нежно, но той не бе отвърнал.

Янтар, спокойно седнала на парапета до нея, бе поклатила глава.

— Той не е уплашен — бе казала с нисък глас. — Гневът, който гори в него, унищожава всяко друго чувство. — Косата ѝ се развя леко на надигащия се вятър и тя заговори с далечен глас: — Опасност ни прихлупва под ръката си и не можем да направим нищо, освен да бъдем свидетели на въртенето на света. Вървим по въже, балансирайки между две бъднини. Човечеството вярва, че винаги то решава съдбата на целия свят и така и прави, но никога тогава, когато мисли, че го прави. Бъдещето на хиляди се гърчи като змия през водата, а ориста на един кораб се превръща в предназначението на света.

Тя се извърна да погледне Алтея с очи с цвят на бренди под огнена светлина.

— Усещаш ли го? — попита я шепнешком. — Огледай се. Намираме се на пресечната точка. Ние сме монета, въртяща се в жребия, обръщаща се карта, парче руна, плаващо във вълнуваща се вода. Възможностите се роят като пчели. В този ден, в този миг, за един дъх бъдещето на света ще измести значително курса си. По един или друг начин монетата ще падне със звънтене, картата ще легне на масата, парчето ще изскочи на повърхността. Лицето, което се покаже най-отгоре, ще предопредели дните ни и бъдещите деца ще казват „Винаги е било така“.

Гласът ѝ заглъхна, но Алтея имаше усещането, че вятърът понася думите ѝ по света. По тила ѝ полазиха тръпки.

— Янтар? Плашиш ме.

Янтар се бе обърнала към нея с бавна, блажена усмивка.

— Така ли? Значи помъдряваш.

Алтея не мислеше, че може да издържи непоклатимия взор на тези очи. Тогава Янтар бе примигнала и отново я виждаше. След това бе скочила от парапета на палубата, като изтупа ръце в панталоните си там, където беше седяла, преди да сложи ръкавиците си.

— Време е да тръгваш — оповести тя. — Ела. Ще ти помогна с косата.

— Бди над Парагон — тихо я бе помолила Алтея.

— Бих искала. — Дългопръстата ръка на Янтар бе погалила парапета. — Но днес е ден, срещу който той трябва да се изправи сам.

Сега Алтея се взираше назад от корабната лодка и ѝ се искаше Янтар да бе дошла с нея. Затегна хватката си около свитъка, който държеше, и отново се зачуди дали Кенит щеше да бъде повлиян от внимателно съставеното предложение. Трябваше да бъде! Всичко, което бе чула за този мъж, говореше за непоколебима интелигентност, съчетана с изключителна прозорливост. Бе вдигнал собствен мирен флаг, така че беше отворен към договаряне. Щеше поне да я изслуша. Даже и да обичаше Вивачия, вероятно особено ако обичаше Вивачия, щеше да види, че да я върне на семейството ѝ в замяна на неизмеримо изгодни търговски споразумения, беше в най-голям интерес за всички. Внезапно Янтар повдигна пръст и посочи напред пред Алтея. В същото време Лоп нададе лудешки вик, прозвучал и откъм Хаф, който изпусна греблото си и се изправи наполовина. Алтея завъртя глава, за да види накъде сочеше Янтар и замръзна на място.

Морето около носа на Вивачия гъмжеше от змии. Глава след проблясваща глава се надигаше от дълбините, докато между тях и кораба ѝ ненадейно не изникна гора от змии. Сърцето ѝ за малко да изскочи през устата. Хаф клекна и задърдори в лодката, а Джек настоя:

— Да се върнем ли? — Лоп пропълзя през лодката и с надежда взе греблото на Хаф. Алтея не можеше да намери думи. Трябваше да направи нещо. Да стигне толкова далеч само за да види как Вивачия погива пред очите ѝ. Но това, което се случи после, беше още по-лошо.

Вивачия отметна глава назад и запя на създанията. Гърлото ѝ се изду и тя разтвори широко уста. От нея излязоха нечовешки стенания, ревове и трели. Главите на змиите се залюляха, запленени от песента ѝ. След време те запяха в отговор, сякаш бяха омагьосани от нея. Алтея осъзна, че стои полуклекнала, взираща се във фигурата. В нея се загърчи безпокойство. Вивачия им говореше, това беше очевидно, и те ѝ отвръщаха. Лицето на кораба, докато изпъваше чертите си, за да докара змийските звуци, беше извънземно, както и неестественото повдигане и извиване на косата ѝ. Напомняше на Алтея на нещо, нещо, което не бе виждала често, но беше неспособна да забрави. Напомняше ѝ на змийска грива, разгръщаща се и настръхваща точно преди да изпусне отрова. Защо Вивачия имитираше действията на змия? Опитваше се да ги убеди да не я нараняват ли?

Докато Алтея се взираше ококорено нагоре към фигурата, дълбоко в нея се размърда ужасно, смразяващо разбиране. Тя го избута настрана, както човек се отърсва от задържалия се ужас от кошмар, който отказва да си припомни. Моя, настоя сама на себе си. Вивачия е моя, мое семейство, моя кръв. Въпреки това с тих глас се чу да дава заповедта:

— Лоп, Джек, махнете ни оттук. Хаф, седни и млъкни, ако не можеш да бъдеш полезен. — Не ѝ се наложи да проговаря отново. Седна бързо, докато Лоп и Джек с готовност превиха гръб над греблата си.

Вивачия повдигна огромна ръка. Дори не погледна надолу към Алтея и тримата в малката лодка, а посочи заповедно към Парагон. От гърлото ѝ се откъсна пронизително ки-ии-ии, като писъка на нападащ ястреб. Като ято птици, сменящи посоката си, главата на всяка змия се обърна към слепия жив кораб. В следващия миг цялата гора от змии се спусна към него в целенасочен, диплещ се сред проблясващи цветове килим. Главите им пореха водата, а бляскавите им гърбове се виеха през искрящата повърхност на вълните, докато се стрелкаха към Парагон. Алтея никога не бе виждала нещо толкова прекрасно или толкова ужасяващо. Докато наблюдаваше, челюстите им зейнаха широко, за да разкрият червена паст и бели зъби. Като цветя, извръщащи се към слънцето, разноцветните им гриви започнаха да се разстилат около гърлата им, щръкнали като смъртоносни листенца.

На палубата на Парагон Брашън им изрева да обърнат, да се върнат незабавно на кораба, сякаш нареждането му можеше някак да накара малкия съд да се задвижи по-бързо. Алтея отново се загледа в приближаващите змии и разбра, че е твърде късно. Лоп и Джек гребяха усилено, дълги, дълбоки загребвания, които запращаха лодката стремглаво напред през водата, но малка лодка и двама гребци не можеха да надбягат тези създания на морето. Горкият Хаф, жертва на спомена от последната си среща със змия, се бе присвил на пода на лодката, задъхан от паника. Алтея не го винеше. Тя наблюдаваше как змиите ги настигат, прикована от опасността. Тогава една грамадна синя змия се извиси над лодката, настръхналата ѝ грива беше като огромен слънчобран от пипала.

Всички в лодката изкрещяха страха си, но огромното създание само ги избута от пътя си. Малката лодка се разклати бясно в дирята, оставена от змията. Забърсването на следващата преминаваща змия изтръгна греблото от захвата на Джек и счупи клина за прикрепянето му. Не можеха да сторят кой знае какво, освен да клечат ниско в лодката и да се надяват да не се преобърне. Алтея се бе вкопчила в седалката, от хватката кокалчетата ѝ бяха побелели, и се чудеше дали ще оцелеят. Докато лудото клатене на лодката се успокояваше, тя с ужас наблюдаваше как змиите се събраха около Парагон. Не можеше да направи нищо за кораба или за екипажа на борда му. Принуди се да мисли единствено за мерките, които можеше да вземе.

Първият помощник взе решение.

— Използвай това гребло като весло и се насочи към Вивачия. Сега тя е единствената ни надежда. Никога няма да стигнем до Парагон през всички тези змии.

Брашън наблюдаваше безпомощно как малката лодка на Алтея се подмята и клатушка в дирите, предизвикани от преминаващите змии. Умът му трескаво пресяваше и отхвърляше възможности. Да спусне друга корабна лодка нямаше да им помогне — само щеше да изложи още хора от екипажа на риск. Ако лодката на Алтея се преобърнеше, не можеше да направи нищо за тях. Отмести поглед от нея и пое дълбоко въздух. Очите му я намериха отново и той я прецени като капитан. Точно сега не можеше да гледа на нея като на своя любовница. Ако изобщо имаше някаква вярва в нея, щеше да ѝ се довери да се погрижи за лодката и екипажа си. Тя щеше да очаква същото от него. Корабът трябваше да е първата му грижа.

Не че можеше да направи много. Въпреки това издаде заповеди.

— Вдигнете котвата. Искам да сме способни да маневрираме, ако се наложи. — Зачуди се дали го казва само за да намери работа на мъжете, така че да не се вторачват в приближаващата вълна змии. Хвърли поглед към Янтар. Тя стискаше здраво парапета, привела се напред и говореше тихо на Парагон, като му казваше всичко, което виждаше.

Той насочи съзнанието си към предишните му срещи със змии. Припомни си змията на Хаф и издаде кратки заповеди, които доведоха най-добрите му стрелци при парапета.

— Не стреляйте, докато не ви кажа — каза им остро. — А когато го направите, пуснете стрелата само ако можете да уцелите ярко оцветеното петно точно под ръба на челюстите им. Никаква друга мишена! Ако не можете да я улучите, задръжте, докато ви се удаде възможност. Всеки изстрел е от значение. — Той погледна обратно към Янтар и предложи: — Да въоръжим кораба?

— Не иска — отвърна със снижен глас тя.

— Нито пък искам стрелците ти. — Гласът на Парагон дрезгавееше. — Чуй ме, Брашън Трел. Кажи на мъжете си да оставят лъковете и другите си оръжия. Дръжте ги подръка, но не ги размахвайте насам-натам. Не искам никакво убиване на тези същества. Подозирам, че не представляват заплаха за мен. Ако изобщо изпитваш някакво уважение към мен… — Парагон остави мисълта да замре. Разтвори широко ръце и внезапно извика:

— Познавам ви. ПОЗНАВАМ ВИ! — Плътният тембър на рева му завибрира през целия кораб. Той бавно отпусна ръце до тялото си. — И вие ме познавате.

Брашън се взираше объркано в него, но направи знак на стрелците си да се подчинят. Какво имаше предвид корабът? Но докато Парагон отмяташе глава и пълнеше гърдите си с въздух, Брашън неочаквано разбра, че корабът говореше на наближаващите змии, а не на екипажа.

Парагон отвори широко челюсти. Звукът, който излезе оттам, завибрира по дъските под краката на Брашън, след което се извиси, докато не се превърна в пронизителен вой. Още един дълбок дъх, след което извика отново, с глас, приличащ повече на морски тръби, отколкото на човешка реч.

В последвалата тишина Брашън чу бездиханния шепот на Янтар:

— Те те чуват. Забавят и се споглеждат една друга. Сега продължават да напредват, но по-бавно от преди и всяка от тях гледа към теб. Спират и се разгръщат в голям кръг около теб. Сега един от зверовете излиза напред. Той е зелен, но люспите му проблясват в златно, когато се извърне под слънцето…

— Тя — тихо я поправи Парагон. — Помнещата. Вкусвам я във въздуха, дъските ми усещат присъствието ѝ във водата. Гледа ли ме?

— Да. Всички те гледат.

— Добре. — Фигурата отново пое дъх и за пореден път звучащия като в пещера език на морето излезе от челюстите му.

Шривър последва Молкин с натежали сърца. Предаността ѝ към него беше безспорна, би го последвала и под лед. Шривър бе приела решението му, когато бе отстъпил доминиращата си позиция на Помнещата. Тя инстинктивно се бе доверила на извитата змия с вяра, която се простираше отвъд уникалната ѝ миризма. Самата змия ѝ вдъхваше увереност. Шривър се чувстваше сигурна, че заедно, тези две змии могат да спасят расата им.

Но напоследък ѝ се струваше, че двамата им водачи бяха преотстъпили властта на сребристия кораб, който назоваваше себе си Мълния. Шривър не можеше да ѝ се довери. Въпреки че сребристата миришеше като Помнеща, тя не притежаваше нито формата, нито привичките на змия. Често в заповедите ѝ към плетеницата нямаше никакъв смисъл, а обещанията ѝ да ги отведе в безопасност до мястото на пашкулите винаги започваха със „скоро“. „Скоро“ и „утре“ бяха понятия, които змиите не можеха да си позволят. Зимният студ смразяваше водата и пасажите от мигриращи риби започваха да изчезват. Змиите вече губеха плът. Ако скоро не се опашкулеха, нямаше да разполагат с телесните запаси да издържат зимата, камо ли с необходимото за метаморфоза.

Но Помнещата се вслушваше в сребърната, а Молкин се вслушваше в Помнещата. Така че Шривър следваше, както и Сесурея, и всички останали от плетеницата. Макар че в тази последна заповед на кораба нямаше никакъв смисъл. Да унищожат другия сребърен кораб. Тя искаше да знае защо. Корабът не ги беше застрашил, нито ги беше предизвикал по някакъв начин. Миришеше на змия по един объркващ, приглушен начин, не толкова силно, колкото Мълния, но въпреки това миризмата беше там. Тогава защо да го унищожават? Още повече, защо да го разрушат, но да оставят корпуса му непогълнат? Защо да не го завлекат на дъното, да го направят на парчета и да разделят помежду си плътта му? Според мириса му щеше да е богат на спомени. Другият сребърен, който бяха завлекли надолу, доброволно им бе отдал както плътта, така и спомените си. Защо този да е по-различен?

Но Мълния беше очертала стратегията им. Трябваше да опръскат кораба с отрова, за да отслабят конструкцията му. Тогава по-големите, по-дълги мъжки трябваше да се хвърлят срещу кораба, за да го преобърнат. Веднъж щом крилете му бяха във водата, по-малките змии можеха да добавят тежестта и силата си, за да го сграбчат за крайниците и да го завлекат надолу. Там трябваше да го разкъсат на парчета, които да оставят да потънат на дъното. Можеха да изядат единствено двукраките му. Глупаво, преднамерено губене на енергия, живот и храна. Имаше ли нещо в кораба, от което Мълния се боеше? Спомен, скрит в сребристия кораб, който тя не искаше да сподели с тях?

Тогава сребърният кораб проговори. Гласът му беше дълбок и мощен, трептящ през водата, и властно се докосна до люспите на Шривър. Тя откри, че забавя ход, а гривата ѝ се отпусна в почуда.

— Защо ме нападате? — настоя той и с по-груб глас добави: — Той ли ви повели да го направите? Значи ли това, че се бои да се изправи пред мен и изпраща други да изпълнят тази задача вместо него? Някога не беше толкова хитър, че да използва измама. Мислех, че ви познавам. Мислех да ви назова наследници на Трите царства. Но те бяха народ, който служеше на собствените си интереси. Те не припкаха и не се плъзгаха, за да изпълнят заповедта на човек.

От гласа му капеше презрение като отрова.

Внезапно змиите закръжаха в смущение. Не бяха подготвени жертвата им да им заговори, а още повече да ги разпитва и обвинява. Помнещата заговори от името на всички им и настоя:

— Кой си ти? Какво си?

— Кой съм аз? Какво съм? Това са въпроси с толкова много отговори, че са без значение. Размишлявал съм над тях с десетилетия и никога не открих отговор. Дори да знаех, защо да ви дължа отговор, след като вие не отговорихте на моя въпрос? Защо ме нападате? На Кенит ли служите?

Никой не отговори на въпроса му, но и никоя змия не го нападна. Шривър хвърли поглед към мълчаливите двукраки, които се бяха струпали по фланговете му и се държаха за горните му крайници. Стояха мирно и не помръдваха, тихо наблюдаващи случващото се. Знаеха, че нямат думата в това — то беше работа на Господарите на Трите царства. Какво означаваха обвиненията му? В ума на Шривър бавно се надигна подозрение. Заповедта за убийството на този кораб наистина ли беше дошла от Мълния, или тя говореше от името на хората на борда ѝ? Шривър наблюдаваше жадно, докато и Помнещата, и Молкин чакаха другия да отговори.

Но заговори безименната бяла змия. Той беше останал отритнат от плетеницата, винаги по краищата, слушащ и присмиващ се.

— Те ще те убият не заради командата на човек, а защото другият кораб им обеща да ги насочи към дома, ако го направят. Бидещи благородни и възвишени създания, те веднага се съгласиха на убийство като малка цена за спасението си. Дори да е убийство на един от своите.

Съществото, което беше част от кораба, разпери широко крайници.

— Един от своите? Наистина ли ме припознаваш тогава? Колко странно. Макар че ви познах с едно докосване, аз все още не познавам себе си. Дори аз не припознавам себе си. Как е възможно ти да го правиш?

— Той е луд — протръби една белязана червена змия. Медните му очи се завъртяха в нетърпение. — Нека свършим каквото трябва да свършим. Да го убием. После тя ще ни отведе на север. Отлагахме достатъчно дълго.

— О, да! — гърлено се изкиска бялата змия. — Убийте го, убийте го бързо, преди да ни принуди да се изправим пред онова, в което сме се превърнали. Убийте го, преди да ни накара да се запитаме какво е другият кораб и защо трябва да ѝ вярваме. — Той се обви в обиждащ възел сякаш се домогваше до собствената си опашка. — Може би това е нещо, което е научила през времето, което е прекарала заразена с човеци. Както всички си спомняме, те с удоволствие се избиват едни други. Не им ли помагахме с тази задача все по заповед на Мълния? Ако тези заповеди наистина идват от нея. Може би се е превърнала в доброволна прислужница на един човек. Може би се опитва да научи и нас на това. Нека ѝ покажем какви схватливи ученици сме. Убийте го.

Помнещата заговори бавно.

— Няма да има никакво убиване. Това не е правилно и всички го знаем. Да убием създанието не за храна или за да се защитим, а просто защото ни е наредено, не е достойно за нас. Ние сме наследниците на Трите царства. Когато убиваме, убиваме за себе си. Не така.

Из Шривър се разля облекчение. Опасенията ѝ се бяха оказали много по-дълбоки, отколкото бе признала пред себе си. Тогава неочаквано Телур, стройната зелена змия, заговори:

— Какво ще стане тогава с уговорката ни с Мълния? Тя трябваше да ни заведе у дома, ако направим това за нея. Сега ще бъдем ли оставени, както бяхме преди?

— Може би е по-добре да сме каквито бяхме преди да я срещнем, отколкото каквито почти ни направи — тежко отвърна Молкин.

Помнещата заговори отново:

— Не зная какво родство дължим на този кораб. Според всичко, което чухме, когато говорим с тези същества, ние разговаряме със смъртта. И все пак някога са принадлежали към нас и заради това им дължим поне малко уважение. Този няма да го убиваме. Ще се върна при Мълния и ще видя какво ще каже. Ако нареждането не идва от нея, а от човеците на борда ѝ, тогава ще ги оставим сами да си водят дребнавите битки. Ние не сме слуги. Ако тя откаже да ни поведе към дома, тогава аз ще си тръгна. Онези, които пожелаят, могат да ме последват. Може би всичко, което помня, ще е достатъчно да ни води. Може би не. Но ние ще останем наследниците на Трите царства. Заедно ще осъществим тази последна миграция. Ако не отведе до нашето прераждане, ще ни отведе до смърт. По-добре това, отколкото да станем като човеците, да избиваме своите в името на личното оцеляване.

— Лесно е да се каже! — протръби гневно една оранжева змия. — Но е по-трудно да се изживее. Зимата е тук, прорицателко, и е може би последната, която някога ще видим. Ти не можеш да ни водиш — светът се е променил твърде много. Да отидем отново на север без сигурен водач ще означава да умрем. Какъв действителен избор имаме, освен да избягаме в топлите земи? Следващият път, когато се върнем, от нас ще е останало много по-малко. И какво ще помним? — Оранжевата извъртя глава, за да се вгледа студено в кораба. — Нека го убием. Това е малка цена за спасението ни.

— Малка цена! — съгласи се продълговата червена змия. — Този кораб, който не може да ни даде отговори, който дори не претендира за име между нас, е малка цена за спасението на целия ни вид. Помнещата сама го каза. Когато убиваме, го правим, защото така сме решили. Убиваме за себе си. Това наистина ще бъде за нас, ако смъртта му откупи оцеляването на всички ни.

— От човеците ли откупваме живота си, като плащаме с кръвта на един от нашите? Не мисля! — Змията на жълти петна, която оспори тези думи, го направи с настръхнала грива. Междувременно се приближаваше към червената змия. — Какво ще последва? Човеците ще ни заповядат да се обърнем едни срещу други ли? — В израз на презрение, провокаторът отърси вцепеняващи токсини от гривата си върху червената.

Дългата червена змия отвърна с рев, като тръскаше глава и бясно разпръскваше отрова върху стоящите наблизо. Двете змии се вкопчиха в схватка почти моментално, като се обвиха една друга и заизпускаха пръски след пръски отрова. Други се спуснаха да се включат в противоречието. Част от носещите се токсини удари един от огромните сини, който реагира рефлексивно със собствена жилеща струя. Обезумял от болка, към него се приближи зелен и го обви. Схватките им разбуниха водата около тях до бяла пяна, което накара по-малките змии да се сблъскат с останалите, които запръскаха или защракаха в отговор. Хаосът се разпростря.

Отгоре, над всичко, Шривър чу рева на сребърния кораб.

— Спрете! Наранявате се един друг! Престанете! Убийте ме, ако трябва, но не се погубвайте с тези безполезни препирни!

Вслуша ли се някоя от змиите в думите му? Случайност ли беше понесената от течението отрова, изтръгнала от него дрезгави писъци? За друга змия ли беше предназначена? Беше твърде късно да се чуди и безполезно да разбере. Сребърният кораб ревеше в агония с човешки глас и се мяташе безрезултатно сред изгарящата мъгла. Към крясъците му се примесваха и човешки писъци — диви, жалки викове. Тогава от палубата на кораба бе изстреляна стрела, която премина над Шривър и безобидно отскочи от Молкин.

Напразната атака срещу водача им беше достатъчна, за да разяри развълнуваните змии. Двадесетина от тях се приближиха до злочестия кораб. Една огромна кобалтова се блъсна в него сякаш беше косатка, докато няколко по-малки го опръскаха с отрова. Не бяха привикнали да се бият над Обилието. Променливите ветрове на горния свят запращаха повечето от пръските им обратно в собствените им лица. Това само увеличи яростта на атаката.

— Спрете ги! — крещеше Молкин, Помнещата добави и своя глас. — Спрете това безумие! Да се бием помежду си няма да доведе до нищо добро.

Гласът на бялата змия прозвуча над всички им.

— Щом Мълния иска този кораб да бъде убит, да го направи сама! Нека се докаже пред нас като достойна за следване. Предизвикайте я да извърши убийството!

Като че ли неговите думи, а не тези на водачите им, потушиха лудостта. Сесурея обви две борещи се змии и ги отнесе надолу и надалеч от кораба. Шривър и някои други последваха примера му, като повлякоха побойниците надолу и надалеч към успокояващите дълбини на Обилието, докато вече можеха да се владеят. Обхваналата ги лудост бе започнала да се разсейва.

Нападението спря толкова внезапно, колкото бе и започнало.

— Не разбирам. — Брашън се олюля към парапета и невярващо се вторачи в змиите, докато се отдръпваха надалеч от кораба му. — Какво означава това?

Клеф му се ухили облекчено, лицето му бе пребледняло. Стискаше попарената си ръка, но все пак успя да се ухили.

— ’начи, че зас’я ня’а умираме?

По протежението на кораба крещяха и нестабилно пристъпваха мъже, които болезнено опипваха смъдящата си кожа. Само двама от стрелците му бяха опръскани директно, но наветите пръски бяха омаломощили много други. Тези, които бяха засегнати, сега падаха гърчещи се на палубата, като напразно се опитваха да се очистят от слюнката, която ги разяждаше.

— Не търкайте раните си! Само ще разпространите веществото. Морска вода! — провикна се над объркването Брашън. — Пуснете палубните помпи! Всеки мъж, който може да държи кофа! Измийте фигурата, другарите си и палубата. Разводнете веществото. Живо!

Брашън бързо огледа водата с надеждата да зърне лодката на Алтея. Беше я видял да си връща контрола над нея. Докато змиите наобикаляха Парагон, тя за пореден пътя бе извърнала към Вивачия. Заслепяващата светлина на вълните и мърдащите се, проблясващи гърбове на змиите, наобикалящи другия кораб, смущаваха зрението му. Къде беше тя? Беше ли достигнала безопасно място? Беше толкова трудно да я премахне от ума си. С физическа болка успя да се извърне от водата. Нищо не можеше да стори за нея. Преките му задължения бяха по-достижими.

Парапетът и палубата пушеха на няколко места със студеното изгаряне на змийската отрова. Брашън сграбчи кофа с морска вода от минаваща наблизо ръка и я понесе напред към фигурата. Янтар стигна там преди него. Тя изля кофата с вода върху рамото на Парагон, от което се надигаше пара. Докато морската вода отмиваше желатинената следа от змийската отрова, целия кораб се разтресе от облекчение. Пронизителният вой на Парагон стихна до задъхани стонове. Янтар се обърна към Брашън и се опита да вземе кофата, която държеше. Дъхът замря в гърдите му.

— Не мърдай — нареди ѝ рязко и изсипа кофата върху главата ѝ.

От косата ѝ заедно с водата се оттекоха голямо количество кичури. Дрехите от лявата страна на тялото ѝ висяха на попарени дрипи. Отстрани, лицето ѝ бе набраздено от мехури.

— Свали тези дрехи и измий хубаво кожата си — нареди ѝ той.

Тя се олюля на мястото си.

— Парагон се нуждае от мен — каза глухо. — Всички други му обърнаха гръб. Всяко семейство, всяко родство, което някога е твърдял, че има, го загърбиха. Той има само нас, Брашън. Само нас.

Изведнъж Парагон обърна към тях надупчено, изпускащо пара лице.

— Наистина се нуждая от теб — пресипнало призна той. — Така е. И точно заради това трябва да слезеш долу и да свалиш тези дрехи, преди отровата да те разяде.

Внезапен вик на ужас долетя откъм Клеф. Момчето сочеше с трепереща ръка.

— Корабната лодка, сър! Опашката на една змия я удари и ’сички хвръкнаха кат’ кукли! Точно в сре’ата на змиите. Вече изобщо не мо’а да ги видя.

За миг Брашън се озова до него.

— Къде? — настоя той, разтърсвайки рамото на момчето, но всичко, което Клеф можеше да направи, беше да сочи в нищото. Там, където се бе намирала лодката, сега се виждаше единствено цветното диплене на змийските гърбове и искрящите вълни. Той се съмняваше, че Алтея може да плува. Малко моряци си правеха труда да се научат, като твърдяха, че ако някой паднеше зад борда, нямаше смисъл да удължават агонията му. Помисли си как тежестта на дългата ѝ сцепена пола я дърпа надолу и изръмжа шумно. Не можеше да ѝ позволи да си отиде така. Спускането на друга корабна лодка сред това море от змии просто щеше да убие всички изпратени мъже.

— Вдигнете котвата! — изкрещя той. Щеше да приближи Парагон по-близо до Вивачия и да претърси участъка вода, където Клеф ги беше видял за последно. Имаше малък шанс да са оцелели, придържайки се за преобърнатата лодка. Въпреки пиратите и змиите, щеше да я намери. Трябваше.

Кенит наблюдаваше наближаващата вълна от глави и разтворени челюсти и се опита да запази самоувереността си. Далечните викове на кораба му му лазеха по нервите и стържеха по душата му, като събуждаха спомени за една тъмна, димна нощ години назад. Той ги избута надалеч.

— Защо се връщат? Не са го довършили. — Той вдиша дълбоко. — Мислех, че могат да го свършат чевръсто. Искам всичко да приключи бързо.

— Не зная — ядно отвърна Мълния, отметна глава и затръби към приближаващите змии. Няколко от тях откликнаха — смущаващ изблик от звуци.

— Мисля, че ще трябва сам да прогониш кошмарите си — тихо го уведоми талисманът. — Погледни. Парагон идва за теб.

В момент на яснота Кенит видя как корабът се разлюля тежко на вятъра, след което се насочи към него. Значи така. В крайна сметка щеше да има битка. Вероятно така беше по-добре. Щом битката приключеше, щеше отново да обходи палубите на Парагон. Щяха да си вземат последно сбогом, горе-долу.

— Джола! — Беше доволен, че гласът му прозвуча ясно и силно въпреки вътрешното трептене на сърцето му. — Змиите свършиха работата си. Отслабиха и обезкуражиха нашия враг. Приготви мъжете за битка. Аз ще водя групата за абордаж.

Брашън трябваше да забележи, че въпреки всички викове и буйства, змиите не нападаха Вивачия. Трябваше да забележи методичния начин, по който пиратите се струпаха по дължината на парапета, докато Парагон заставаше успоредно на борда им. Погледът му трябваше да остане върху кораба на Кенит, вместо да претърсва водата за тялото на Алтея. Трябваше да знае, че за пиратския крал мирният флаг не е нищо повече от бяла дрипа…

Първите куки удариха палубата му, докато той мислеше, че все още е извън обсега на подобни устройства. Дори докато нареждаше ядосано да бъдат разчистени, до парапета на Кенит прилежно пристъпи линия стрелци. Полетяха стрели и хората на Брашън започнаха да падат. Мъже, които бяха оцелели отровата на змиите, умряха шокирано, докато Брашън се замайваше от ужас заради собствената си некомпетентност. Още куки последваха първите, корабите бяха издърпани по-близо един до друг и от техния такелаж към неговия заприижда люлееща се вълна от нашественици. Изведнъж пиратите бяха навсякъде, заливащи парапета и палубата му в привидно нескончаема вълна. Защитниците бяха изблъскани назад, а после линията им се разкъса и се превърна на малки възли от мъже, борещи се въпреки всичко да оцелеят.

Парагон врещеше и буташе, и парираше с жезъл, който намираше единствено въздух. От момента, в който куките бяха хвърлени, победата беше невъобразим блян. Палубите на Парагон попиваха кръвта на умиращите и корабът ревеше под въздействието на загубите. По-лош беше звукът, достигнал слуха на Брашън като безмилостното свистене на вятър сред въжетата. Беше гласът на Вивачия, който крещеше думи, едновременно човешки и несвойствени, за да насърчи пиратите да продължат напред. Почти се радваше, че Алтея бе загинала, преди да чуе как собственият ѝ кораб се обръща срещу тях. Екипажът му се би смело и безрезултатно. Численото превъзходство не беше на тяхна страна, бяха неопитни, а някои и ранени. Младият Клеф, с късо острие в здравата си ръка, остана до него през цялото покъртително кратко сражение. Докато вълната от нашественици ги поглъщаше, Брашън уби човек, след което още един, а Клеф обезвреди трети, като сряза подколянното му сухожилие, но получи ужасен разрез надолу по ребрата за смелостта си. Още пирати просто стъпваха върху телата на другарите си, приготвили остриета. Брашън сграбчи яката на момчето със свободната си ръка и го дръпна назад зад себе си. Заедно, двамата отстъпиха през безредието, като се биеха само за да останат живи, и успяха да се качат на бака. Брашън погледна надолу, към палуба, зарината от повалени мъже. Нямаше съмнение, че пиратите владееха касапницата. Собствените му мъже се ограничиха до това да се защитават или да се пръснат като подгонени плъхове сред такелажа, преследвани от смеещи се пирати. Брашън бе имал намерението да намери по-добра позиция, за да огледа битката и да издаде команди за прегрупирането на бойците си, но един-единствен поглед му показа, че никаква стратегия не можеше да ги спаси, освен една. Това не беше битка, а клане.

— Съжалявам — каза на кървящото до него момче. — Изобщо не трябваше да ти позволявам да идваш с мен. — Той повиши глас. — И съжалявам, Парагон. Да те отведа толкова далеч и да подбудя такива надежди и в двама ни само за да свършим така. Провалих и двама ви. Провалих всички ни.

Той пое дълбоко дъх и изрева омразните думи:

— Предавам се! Моля да пощадите екипажа ми. Капитан Брашън Трел от живия кораб Парагон се предава и ви предоставя кораба си.

Отне известно време, преди думите му да пробият през врявата. Дрънченето на мечове постепенно стихна, но стенанията на ранените продължиха. През безредието, с елегантно завити мустаци, неопетнен от кръв или пот, към Брашън напредваше еднокрак мъж, който можеше да е само капитан Кенит.

— Вече? — попита сухо той и посочи към оръжието си, все още намиращо се в ножницата. — Но, добри ми господине, аз тъкмо стъпих на борда. Сигурен ли сте, че искате да се предадете? — Той хвърли поглед наоколо, към разпръснатите групички оцелели. Оръжията им лежаха в краката им, докато ги заплашваха кръгове от остриета. Усмивката на пирата беше бяла, а гласът му очароващ, когато предложи:

— Сигурен съм, че хората ми ще ги оставят да вдигнат оръжията си, за да се пробвате отново. Ще е жалко да се провалите още при първия си опит. Това беше първият ви опит, нали?

Смехът, който посрещаше всяка от духовитите му забележки, обливаше Брашън като близващи пламъци. Той погледна надолу, за да избегне отчаяните погледи на екипажа си, но откри, че нагоре към него се взираше Клеф. Преливащите му очи бяха изпълнени с мъка, когато изпротестира:

— Аз ня’аше да се предам, сър. Щях да умра за вас.

Брашън остави собственото си оръжие да падне. Постави ръка върху русата глава на момчето.

— Знам. От това се боях.

И така, в крайна сметка всичко приключи чисто. Много по-чисто, отколкото бе очаквал, предвид всички спънки, на които се бе натъкнал първоначалният му план. Кенит дори не си направи труда да пристъпи напред и да приеме оръжието на капитана. И без това грубиянът го беше оставил да падне на палубата. Нямаше ли представа как да върши нещата правилно? Не че се боеше да стъпи на бака. Екипажът беше ефикасен. Твърде дълго не бяха вкусвали истинска битка. Тази едва бе изострила апетита им и вече беше свършила. Щеше да му се наложи да залови един-два робски кораба и да ги остави да се забавляват. Засега се разпореди оцелелите да бъдат обезопасени под палубата. Те отидоха достатъчно кротко, очаквайки, че скоро ще повика капитана им, за да преговарят по условия за откуп. Щом се изгубиха от поглед, нареди на хората си да изхвърлят телата през борда. С презрение отбеляза, че змиите не закъсняха да дойдат за тази лесна храна, която бяха отказали сами да си убият. Е, остави, нека мислят, че е дар от Мълния. Може би спирането на някой друг робски кораб и повторното им угояване щеше да възвърне сговорчивостта им.

Проблемът с Алтея беше решен доста лесно. На борда нямаше жени, било живи или мъртви. На изтерзания въпрос на капитан Трел дали Вивачия е качвала някакви оцелели от корабната лодка, можеше само да вдигне рамене. Ако тя се беше намирала в злополучната лодка, тогава не бе успяла да се върне на кораба. Той изпусна лека въздишка, може би от облекчение. Така мразеше да лъже Уинтроу. Съвестта му щеше да е чиста, когато вдигнеше рамене и му кажеше, че каквото и да я бе сполетяло, не беше негово дело.

Очите на Трел се присвиха, след като Кенит му заповяда да слезе долу, но го направи. Нямаше голям избор, с трите остриета, които го обграждаха. Капакът на люка бе секнал гневните му викове.

Кенит нареди на хората си да се върнат обратно на кораба му, като задържа само трима с тихата заповед да се върнат с бурета с фенерно масло. Те го изгледаха, но не зададоха въпроси. Докато ги нямаше, той направи кратка обиколка на палубите. Собственият му кораб жужеше победоносно, но този тътнеше с приглушени викове изотдолу. Някои от мъжете, които бяха отвели долу, бяха тежко ранени. Е, нямаше да страдат още дълго.

По палубата се виждаха кървавите силуети на паднали тела. Кръвта бе омърсила чистите палуби. Срамота. Този капитан Трел беше поддържал чист кораб. Кенит не беше виждал Парагон толкова чист. Игрот го беше ръководил със здрава ръка, но не беше много по чистенето и търкането. Корабът на баща му беше разхвърлян като дома му. Кенит пристъпи към вратата на капитанската каюта и се спря. Странен трепет обзе сърцето му. За щастие, талисманът на китката му остана мълчалив. Кенит направи още една обиколка на палубите. Мъжете долу започваха да утихват. Това беше добре. Тримата моряци се завърнаха, като всеки носеше буре с масло.

— Разпръснете го наоколо, момчета, по такелажи, кабини и палуби, а после се върнете на нашата палуба. — Погледна ги твърдо, за да се увери, че всеки от тях разбира сериозността на думите му. — Аз ще съм последният, който ще напусне този кораб. Свършете задачата си и слезте от него. Освободете го, с изключението на въжето при кърмата, след което искам всички на нашия кораб също да слязат под палубата. Разбирате ли ме? Всички. Аз самият имам да свърша една последна работа.

Те изразиха покорството си с кимване и поклон, след което го оставиха. Кенит се отдръпна на разстояние от тях и ги остави да изпълнят задачата си. Щом и последното празно буре се търкулна по палубата, той им даде знак да си вървят. Накрая, както не бе правил повече от тридесет години, се насочи напред през блъскащия го вятър и застана на палубата, като изгледа отвисоко сведената глава на Парагон.

Ако корабът бе гледал нагоре, ако му се беше наложило да срещне очи гневни, опърничави, тъжни или радостни да го видят, нямаше да може да обели и дума. Но що за глупава мисъл! Парагон не можеше да погледне нагоре към него с каквито и да било очи. Игрот се беше погрижил за това преди години. Кенит бе направлявал брадвичката, застанал върху огромните ръце на Парагон, за да достига лицето му. Те бяха изтърпели това заедно, защото Игрот бе обещал и на двамата, че ако не го направят, Кенит ще умре. Бе стоял на тази палуба, където сега стоеше Кенит, и бе гледал Кенит отвисоко, като се смееше, докато той вършеше мръсната работа. Парагон вече бе убил две полезни ръце, които Игрот бе изпратил да го ослепят. Но нямаше да нарани момчето, о, не. Щеше да изтърпи болката и дори да държи момчето достатъчно близко, за да достига лицето му, така че да може да изпълни задачата, стига Игрот да обещаеше да не убива Кенит. И когато Кенит се бе взрял дълбоко в тъмните му очи за един последен път, а после ги бе съсипал с вдигането и спускането на брадвичката си, бе разбрал, че никой нямаше да обича някого или нещо толкова силно. Никой нямаше да има толкова вярно сърце. Тогава бе осъзнал, че никога, никога, никога нямаше да обича някого или нещо толкова, колкото го обичаше Парагон. Беше си го обещал, след което бе повдигнал блестящата брадвичка и я бе всякъл в тъмните очи, изпълнени с такава обич към него. Не беше открил нищо под тях — нито кръв, нито плът, само сребристосиво дърво, което малката му брадвичка разцепваше лесно. Беше му казано, че магическото дърво е сред най-твърдите, от които можеше да се построи кораб, но той го сечеше като топола, която падаше на трески и късчета в дълбокото студено море под голите му крака. Малки, студени крака, така мазолести върху топлата му длан.

Двойната сила на взаимния спомен го изгори. Кенит можеше да си спомни как зрението се откъсва от него на парчета, твърде далеч от начина, по който един човек би изгубил зрението си. По-скоро беше сякаш някой изрязваше парчета от картина, намираща се пред очите му, и го оставяше в тъмнина. В резултат на това той затрепери и за момент му се зави свят. Когато се свести, стискаше предната част на парапета. Грешка. Не бе възнамерявал да докосва която и да е част от кораба с голи ръце, но ето че го беше направил. Отново свързани. Обединени от кръв и спомени.

— Парагон. — Изрече името тихо.

Корабът трепна, но не вдигна глава. Обгърна ги продължителна тишина. А после:

— Кенит. Кенит, момчето ми. — Дълбокият му, тих глас беше задавен. Недоверчиво разпознаване заглуши всички други емоции. — Бях ти толкова ядосан — с почуда му се извини корабът. — Въпреки това ти стоиш до мен и дори не мога да си представя, че някога съм изпитвал гняв към теб.

Кенит прочисти гърло. Мина малко време, преди да успее да заговори.

— Не възнамерявах някога да стоя отново тук. Никога не съм очаквал да разговаряме още веднъж. — Като прилив, от кораба започваше да се надига обич. Той се забори да задържи личността си разделена от тази на Парагон. — Уговорката ни беше друга, корабе. Уговорката ни беше напълно различна.

— Знам. — Парагон говореше в шепите си, обгърнал с тях лице. Заля го срам, който докосна и Кенит. — Знам. Опитах се. Наистина опитах.

— Какво стана? — Противно на себе си, Кенит заговори меко. Не искаше да знае. Богатият, дълбок глас на Парагон му напомняше на дебел петмез върху сутрешни торти, на топли летни дни, през които тичаше по палубите му бос, докато майка му умоляваше баща му да накара момчето да бъде по-предпазливо. Спомени, всички онези спомени се бяха просмукали в дървото на този кораб и кървяха обратно към него.

— Отидох на дъното и останах там. Наистина. Или поне се опитах. Независимо колко вода приемах в себе си, не можех да потъна изцяло. Но останах долу, останах скрит. Дойдоха риби и раци. Те оглозгаха костите до голо. Почувствах се пречистен. Всичко беше тихо, студено и мокро.

— Но тогава дойдоха змиите. Те ми говореха. Знаех, че не мога да ги разбера, но настояха да го направя. Те се заяждаха и ме бутаха, задаваха ми въпроси, изискваха от мен неща. Искаха спомени, молеха ме за спомени, но аз спазих думата си към теб. Запазих всичките ни спомени в тайна. Това ги ядоса. Те ме проклинаха и ме дразнеха, и ми се подиграваха, и… Трябваше, не виждаш ли? Знаех, че трябваше да съм мъртъв и забравен от всички, но те нямаше да ме оставят да бъда мъртъв и забравен. Продължаваха да ме карат да си спомня. Единственият начин, по който можех да спазя обещанието си, беше като се издигна отново. И… после някак отново бях в Бингтаун и те ме изправиха, аз се боях, че отново ще ме накарат да плавам, но те ме извлякоха на брега и ме оковаха. Така че не можех да бъда мъртъв. Но дадох най-доброто от себе си, за да забравя. И да бъда забравен.

Корабът си пое накъсано дъх.

— И въпреки това си тук — отбеляза Кенит. — И не само че си тук, но и водиш хора, които да ме убият в собствените ми води? Защо, корабе? Защо ме предаде? — В гласа му имаше неподправена агония, когато попита: — Защо ни принуждаваш отново да се изправяме пред това?

Парагон се пресегна, за да напълни шепи със собствената си брада и да я задърпа.

— Съжалявам, съжалявам — проплака той. Гласът на разкайващото се момче звучеше необичайно от брадатите му устни. — Не исках. Те не дойдоха да те убиват. Казаха, че само искат да върнат кораба на Алтея. Щяха да ти предложат да откупят Вивачия обратно. Знаех, че нямат достатъчно монети, но по едно време се надявах, че щом ме видиш, ще ме поискаш обратно. Че може би в замяна ще вземеш мен.

В гласа се надигаше гневна нотка. Шокът на Парагон от усещането на присъствието му се изчерпваше.

— Мислех, че може би като ме видиш такъв — чист и добре натъкмен, плаващ гладко във водата, ще ме искаш обратно. Мислех, че един Лъдчънс може да поиска законния си семеен кораб, вместо такъв, който е откраднал! Тогава от устата на един пират чух, че винаги си искал кораб като нея, твой собствен жив кораб. Но ти имаше такъв. Мен! И ме захвърли, каза ми да бъда мъртъв и забравен. И аз се съгласих, обещах да умра и да взема спомените със себе си. Помниш ли онази нощ? Нощта, в която каза, че не можеш да живееш с такива спомени, че трябва да се самоубиеш, защото не можеш да продължиш? Аз бях този, който го измисли, който каза, че ще вземе всички спомени, болезнените спомени, лошите спомени, дори добрите спомени за времена, които никога нямаше да се върнат, аз щях да ги взема и да умра, за да можеш ти да живееш и да бъдеш освободен от тях. Аз измислих как да сложим край на всички им. Взех ги всички с мен, всички, които знаеха какво ти беше сторено. Помниш ли? Аз пречистих живота ти за теб, така че да можеш да продължиш да живееш. А ти каза, че никога няма да обичаш друг кораб, както обичаше мен, че никога няма да искаш да обичаш друг кораб, както бяхме обичали ние. Не помниш ли?

Споменът се разгоря нагоре по стискащите ръце на Кенит към треперещата му душа и се загнезди там. Беше забравил колко болезнени можеха да бъдат подобни спомени.

— Ти обеща — продължи Парагон с разтреперан глас. — Обеща и наруши това обещание, както аз наруших своето. Така че сме квит.

Квит. Представата на едно момче. Но душата на Парагон винаги беше била душа на момче — захвърлено и изоставено. Вероятно само друго момче бе могло да спечели любовта и приятелството му, както бе направил Кенит. Вероятно само момче, което беше малтретирано и пренебрегвано като Парагон, бе могло да стои до Кенит през дългите дни на Игротовото господство над него. Но Парагон бе останал момче, винаги момче, с момчешка логика, докато Кенит беше израснал в мъж. Мъжът можеше да приеме трудни истини и да знае, че животът рядко е справедлив или честен. И друга тежка истина — най-краткият път между един мъж и целта му, често е една лъжа.

— Мислиш, че я обичам? — попита невярващо Кенит. — Как бих могъл? Парагон, тя не е кръв от кръвта ми. Какво можем да споделим? Спомени? Аз не мога. Вече поверих всичките на теб. Ти притежаваш сърцето ми, корабе, както винаги. Обичам те, Парагон. Само теб. Корабе, аз съм теб и ти си мен. Всичко, което съм, или което бях, е заключено вътре в теб. Все още на сигурно и скришно място… освен ако не си го разкрил пред други? — Кенит зададе въпроса си внимателно.

— Никога — отдадено заяви корабът.

— Е, това е добре. Засега. Но и двамата знаем, че има само един начин, по който ще са завинаги в безопасност. Само един начин да запазим тайните си скрити.

Думите му бяха последвани от тишина. Кенит я остави. В него растеше спокойствие, увереност. Никога не трябваше да се усъмнява в Парагон. Корабът му му беше верен както винаги беше бил. Той сграбчи тази мисъл и я остави да поникне в сърцето му. Стопли се на топлината ѝ и сподели тази увереност с Парагон. Само за настоящия момент, той си позволи да обича кораба както някога. Обичаше го с непоклатимата вяра, че Парагон ще реши да направи онова, което беше най-добро за Кенит.

— А екипажът ми? — изморено попита Парагон.

— Вземи ги с теб. — Кенит отправи предложението нежно. — Служили са ти по най-добрия за тях начин. Задръж ги завинаги на сигурно вътре в теб. Никога не се разделяй с тях.

Парагон пое дъх.

— Умирането няма да им хареса. Никой от тях не иска да умре.

— Но двамата с теб знаем, че на хората им трябва малко време, за да умрат. Ще го преодолеят.

Този път колебанието му бе още по-продължително.

— Не знам дали наистина мога да умра. — Спря, за да си поеме нов дъх. — Последният път дори не можах да остана там долу. Виждаш ли, дървото иска да плава. — По-продължителна пауза. — А и Брашън също е заключен там долу. Дадох му едно малко обещание, Кенит. Обещах му, че няма да го убивам.

Кенит свъси замислено вежди и остави Парагон да усети преднамереното му обмисляне на проблема. Най-накрая любезно му предложи:

— Искаш ли да ти помогна? Тогава няма да си нарушил обещанието си. Нищо от това няма да е по твоя вина.

Този път корабът завъртя масивната си глава към Кенит. Насеченото място, където се бяха намирали очите му, като че ли го гледаше. Пиратът изучи чертите, които познаваше толкова добре, колкото своите собствени. Рошавата глава, приповдигнатите вежди, ясно изразения нос над тънката уста и брадатата челюст. Парагон, неговият Парагон, най-добрият от всички кораби. Сърцето му се сви болезнено от любов към кораба му. Сълзи и за двама им запариха очите му.

— Би ли могъл? — тихо се примоли Парагон.

— Разбира се, че бих могъл. Разбира се — утеши го Кенит.

След като Кенит напусна палубата му, настъпи тишина, която го изпълни. Беше тишина не на ушите, а на сърцето. В света имаше и други шумове: питащите викове на екипажа в закования му с летви трюм, тръбенето на змиите, надигащите се ветрове, тихият звук от освобождаването на кърмово въже, пропукването на пламъци, беседващи едни с други. Изведнъж, сред порив на вятъра, той се люшна освободен. На руля нямаше никой, който да коригира движението му, докато нарастващата буря напираше в проядените му от отрова платна. Последва внезапен повей и взрив от топлина, когато огънят внезапно плъзна нагоре по такелажа му. По-уверени от който и да било моряк, пламъците се разгърнаха, като поглъщаха платна и облизваха дървото.

Трябваше да запази известно търпение. Щеше да отнеме време да се разпространят. Магическото дърво не се разгаряше лесно, но веднъж щом пламнеше, огънят беше почти неугасим. Първо щеше да изгори другото дърво на пристройката и такелажа му, но в крайна сметка магическото дърво щеше да се възпламени. Търпение. Добре се беше научил на търпение. Можеше да чака. Единственото, което го разсейваше от търпението му, беше екипажът му. Онези в трюма му блъскаха по капаците на люковете. Без съмнение го усещаха как се носи, вероятно надушваха и дима.

Решително насочи ума си към по-важни неща. Момчето му вече беше мъж. Кенит бе израснал добре. Сега беше висок, според посоката, от която идваше гласът му. И силен. Захватът на ръцете му върху перилото беше мъжки захват. Парагон поклати глава с обична гордост. Беше успял. Саможертвата не беше била напразна. Кенит се бе превърнал в мъжа, когото винаги бяха мечтали да бъде. Удивително беше как звукът на гласа му и допира на ръката му, дори миризмата му, носеща се на лекия бриз, бяха върнали отново всички спомени. Всичко, над което бе изгубил поглед, Кенит му го беше върнал. И звукът на гласа му, изричащ „Парагон“, бе изтрил всички въобразявани обиди и натрупани прегрешения, които му бяха позволявали да му е ядосан. Да му е ядосан? Дори самата мисъл сега му звучеше глупава. Да е ядосан на единствения човек, който винаги го бе обичал с цялото си сърце. В това нямаше смисъл. Да, Парагон се беше жертвал заради него, но какво друго можеше да направи? Някой трябваше да освободи Кенит. И той го беше направил. Беше успял и момчето му щеше да властва като крал на Пиратските острови. И някой ден, както двамата с Кенит бяха запланували, той щеше да има син и да го кръсти Парагон. Някой ден на света щеше да има Парагон Лъдчънс, който щеше да бъде обичан и обгрижван. Може би вече имаше! На Парагон отчаяно му се прииска да се беше сетил да попита Кенит дали вече има син. За него щеше да е утеха да знае, че детето, което си бяха представяли, е истинско.

Долу във вътрешността му, екипажът бе изкъртил нещо и го използваше като таран срещу капака на люка му. Не изглеждаше да го правят много енергично. Вероятно трюмът му се пълнеше с пушек. Това щеше да е добре. Всички можеха просто да заспят и да умрат.

Парагон въздъхна и си позволи да се килне, само малко, както правеше винаги, когато не мислеше за това. Вината не беше негова. Беше пропуск в конструкцията му — от онези неща, които непременно се случваха, когато един кораб бъдеше изграден от два различни дънера магическо дърво. Единият дракон щеше винаги да се опитва да надделее над другия. Всичко, което правеха, беше да се карат, карат, карат, докато му омръзнеше да се опитва да разбере тези други свои личности. Бе ги погребал надълбоко и бе решил да бъде просто Парагон. Парагон Лъдчънс. Каза името на глас, но тихо. Затвори уста. Спря да диша. Не му се налагаше наистина да диша — това беше просто част от формата, която му бяха придали. Форма, която той можеше да промени, ако внимателно помислеше върху нея. Всяка старателно напасната дъска от магическо дърво можеше, съвсем леко, да се измени. За известно време не чувстваше нищо. Тогава позна в себе си сиянието на процеждаща се вода, вода, чиято плавна студенина бавно се стичаше по вътрешната страна на дъските му. Бавно, изключително бавно той започна да натежава. Остави се да се наклони още повече. Екипажът в него го усети. Имаше викове и тропот на крака, когато мъжете се затичаха да открият откъде нахлува водата. Всяка една спойка вече пропускаше вода. Единственият въпрос беше кой ще го погълне пръв — огънят или морето. Вероятно по малко и от двете, помисли си невъзмутимо той. Но нямаше да е по негова вина. Той скръсти ръце на гърдите си, извърна се с лице към надигащата се буря и се приготви за смъртта.

— Реших, че ще искате да вземете решението лично, сър. — Джола стоеше изключително сковано. Той знаеше, че навлиза в опасна територия, но беше достатъчно умен да осъзнае, че щеше да е по-опасно да не остави това в ръцете на Кенит. И все пак, Кенит по-скоро би предпочел помощникът просто да ги беше оставил да се удавят. Щеше да бъде толкова по-порядъчно.

Той се облегна на парапета и погледна надолу към жената във водата. Русата ѝ коса се носеше около нея като килим от водорасли. Студената вода, както и нарастващите удари на вълните, си казваха своето. Скоро всичко щеше да приключи. Даже докато наблюдаваше, една вълна се разля отгоре ѝ и я потопи отдолу за периода на преминаването си. Изненадващо, главата ѝ се подаде отново. Тя упорито плуваше изправена във водата. Щеше да издържи повече, ако пуснеше спътника си. Момчето в ръцете ѝ и без това изглеждаше мъртво. Странно колко твърдоглав можеше да бъде един умиращ човек.

Бледата жена във водата завъртя главата си назад и се закашля.

— Моля. — Той не чу думата. Тя беше твърде слаба, за да извика, но той я разчете по устните ѝ. Моля. Кенит разсъдливо почеса брадата си отстрани.

— Тя е от Парагон — каза на Джола.

— Несъмнено — съгласи се помощникът през стиснати зъби. Кой да предположи, че ще е толкова разтърсен да наблюдава как се дави една жена? Кенит не спираше да се удивлява на странните слабости, които можеха да пропукат обичайното поведение на човек.

— Мислиш ли, че трябва да я качим? — От тона на Кенит ставаше ясно, че не му преотстъпва решението, а се интересува от мнението му. — Времето ни притиска все пак. Змиите вече тръгнаха. — В действителност, Мълния им беше заповядала да тръгнат. Кенит беше облекчен да види, че тя все още разполага с подобно влияние над тях. Провалът им да потопят Парагон го беше разтърсил силно. Единствено бялата змия се бе противопоставила на заповедите ѝ. Тя продължаваше да обикаля около кораба, червените ѝ очи бяха странно обвиняващи. Кенит установи, че я харесва. Дразнеше го, че не беше изяла двамата оцелели във водата. Щеше да му спести всички проблеми. Но не, тя просто си седеше във водата и ги наблюдаваше с интерес. Защо не се беше подчинила на кораба?

Извърна поглед от нея, като принуди съзнанието си да се насочи към настоящия проблем. Самата Мълния бе отбелязала, че не желае да бъде свидетел на изгарянето на жив кораб. Кенит хвърли поглед към надигащата се буря. Напускането на това място устройваше и него.

— Това ли е, което желаете? — уклончиво попита помощникът. Мнението на Кенит относно мъжа се влоши. Колкото и тъп да беше Соркор, щеше да е достатъчно смел да изрази мнението си. Джола не можеше да се похвали дори с това. Пиратският капитан погледна още веднъж назад. Парагон вече гореше весело. Повей, сменил посоката на вятъра, донесе дима и вонята до него. Беше време да тръгват. Не искаше да се намира в близост до кораба. Не само че очакваше малко крещене от фигурата преди края, но имаше и реална опасност вятърът да довлече горящи отломки от платната на Парагон до Вивачия.

— Срамота е, че сме така притиснати от времето — каза на Джола и тогава командата да отплават замря в гърлото му.

Русата жена се бе облегнала назад във водата, като по този начин разкриваше чертите на момчето, чиято глава бе задържала отвъд досега на вълните.

— Уинтроу! — възкликна той невярващо. Какво се бе случило, че Уинтроу да падне в морето, и как се беше стигнало дотам тя да го спаси? — Качете ги незабавно! — нареди на Джола. Тогава, докато помощникът скачаше да изпълни заповедта, една вълна повдигна съвсем малко по-високо двамата души, плаващи на повърхността. Това не беше Уинтроу. Дори не беше мъж. Въпреки това поразителната прилика, която жената във водата споделяше с Уинтроу, завладя Кенит и той не отмени командата си. Джола вече крещеше да бъде хвърлено въже.

— Знаеш, че трябва да е тя — прошепна талисманът му. — Алтея Вестрит. Кой друг би могъл да прилича толкова на него? На Мълния това няма да ѝ хареса. Грижиш се за собствените си цели, но не и за нейните. Довеждаш на борда единствения човек, когото със сигурност трябваше да убиеш.

Кенит захлупи талисмана с другата си ръка и игнорира гърченето на малкото личице под дланта си. С покачващо се любопитство наблюдаваше, докато биваше хвърляно въже. Русата жена го хвана, но ръцете ѝ бяха твърде сковани от студа, за да го задържат. Наложи се един моряк да се прехвърли в студената вода при тях. Той преметна въжето около двете и припряно направи възел.

— Вдигайте — изкрещя и всички заедно се понесоха нагоре; жените бяха увиснали като водорасли. Кенит остана на място, докато не ги положиха на палубата. Приликата беше неестествена. Очите му алчно обходиха чертите ѝ. Жена с лицето на Уинтроу. Жена Вестрит.

Той осъзна, че се взира, разпозна и озадачената мълчаливост на мъжете, които се бяха насъбрали около проснатата жена.

— Занесете ги долу де! Трябва ли да ви заповядвам очевидното? И Джола, задай курс към Заграба. Сигнализирай на Мариета да ни последва. Наближава буря. Искам да сме потеглили, преди да удари.

— Сър. Да изчакаме ли Уинтроу и Ета да се присъединят отново към нас, преди да отплаваме?

Той погледна към тъмнокосата жена, която бе започнала да кашля и да се размърдва.

— Не — отвърна той разсеяно. — Не сега. За момента нека останат, където са.

Глава двадесет и втора

Семейна среща

Уинтроу премигна срещу проливния дъжд и се загледа.

— Не разбирам — каза отново, тихо. Мислеше, че говори на себе си, и се стресна от отговора на Ета. Не беше чул меките ѝ стъпки през шибащия палубата порой.

— Спри да се опитваш да разгадаеш какво се е случило. Кенит ще обясни всичко, следващия път щом го видим.

— Просто искам да знам какво се случи — инатливо каза той. Взираше се безутешно в бледото петно от пламъци, което бе представлявало Парагон. Беше наблюдавал битката, но все още не можеше да осъзнае какво се бе случило. Защо Парагон бе предизвикал толкова глупаво и змиите, и Вивачия? Как бе пламнал огънят и защо Кенит бе изоставил подобна ценна придобивка? Беше ли взел пленници? Празнотата от незнанието заплашваше да го погълне.

Бурята, която ги беше заплашвала цял ден, най-накрая се разрази. Силният дъжд беше падаща на талази, сива завеса между тях и горящия Парагон. Той стоеше на палубата, измръзнал и подгизнал, и се взираше в потъващия кораб, който семейството му бе изпратило. Щеше да завлече надеждите им за откуп и спасение на дъното. Дъждът беше разтуха. Той не бе могъл да възпроизведе свои собствени сълзи.

— Ела вътре — предложи Ета, ръката ѝ беше топла на рамото му. Той се обърна, за да я погледне. Ако в мизерния му живот изобщо бе останала някаква утеха, това беше Ета. Тя бе нахлузила мушамата на Соркор, която стоеше огромна върху стройната ѝ фигура. Гледаше го изпод дебрите на качулката. Няколко дъждовни капки бяха намерили лицето ѝ и красяха миглите ѝ. Тя мигна и капките се спуснаха надолу по него в престорени сълзи. Той се взираше в нея, онемял от желание и с нуждата никога да не признае това желание. Ета отново го подръпна за ръката и той ѝ позволи да го отведе.

Соркор ѝ беше предал собствената си стая. Уинтроу бе трогнат от поставения на масата чайник, от който се издигаше пара, и от двете очакващи чашки. Тя бе приготвила това и го беше довела да го споделят. Ета посочи към един стол и той седна — дрехите му капеха, а тя окачи мушамата на закачалката. Някога тази стая бе принадлежала на Кенит и част от мебелировката беше останала. Навсякъде другаде предпочитанията на Соркор към яркото и крещящото надделяваше над по-скромните решения на Кенит. Бродираната покривка с пискюли закриваше елегантните, неукрасени линии на масата отдолу. Ета изтръска няколко капки вода от косата си и зае другия стол.

— Изглеждаш окаян като улично куче — изкоментира тя, докато наливаше чая. Избута чашата му към него и добави укорително: — Не разбирам защо трябва да ти напомням да имаш вяра в Кенит. Каквото и да се е случило, трябва да се доверим на преценката му. Преди време ти ми каза, че е избран от Са. Нима вече не го вярваш?

Той отпи от чая и вкуси топлината на канела. Въпреки дълбоката му меланхолия, това му донесе наслада. Ета, изглежда, добре знаеше, че малките удоволствия на плътта понякога бяха най-мощното лекарство срещу дълбоките болки на душата.

— Вече не знам на какво вярвам — изморено призна той. — Виждал съм доброто, което е направил навсякъде. Той е мощна сила за свобода и подобряване на хорските животи. Може да си построи великолепна къща, изпълнена с богатства и прислужници, и хората пак ще го величаят, но той продължава да плава, да води битки с робските кораби и да освобождава затворниците. Предвид всичко това, как бих могъл да се съмнявам във величието на душата му?

— Но го правиш, нали?

Уинтроу въздъхна.

— Да. Така е. Понякога, нощем, когато се опитам да медитирам, когато се опитам да намеря мястото си в неговия свят, не мога да накарам всичко да си пасне. — Той избута мократа коса от лицето си и я погледна открито. — Нещо в Кенит липсва. Усещам го, но не мога да го назова.

По лицето ѝ премина сянка на гняв.

— Може би липсата не идва от него, а от теб. Може би губиш вяра всеки път, когато отреденият ти от Са път те отведе някъде, където не искаш да отидеш.

Думите ѝ го вцепениха. Никога не бе очаквал да чуе подобен укор от нея, камо ли да му прозвучи толкова вярно. Тя продължи:

— Кенит има своите недостатъци. Но трябва да гледаме какво постига въпреки всички свои съмнения и мъки. — Очите ѝ се стрелнаха обвинително нагоре към неговите. — Или мислиш, че един мъж първо трябва да стане съвършен, преди да може да прави добро?

— Ръката на Са пасва около всеки инструмент — промълви той. После, миг по-късно, избухна: — Но защо трябва да ми отнема кораба? Не само да ми я вземе, а и да я промени в създание, което дори не разпознавам? Защо трябва да убива онези, които дойдоха просто да ни отведат у дома? Това е, което не разбирам, Ета, и никога няма да го разбера!

— Може би защото вече си решил, че няма да го разбереш? — Тя удържа погледа му. — Прочетох в една книга, която ти ми даде, че думите ни оформят нашата реалност. Погледни какво направиха думите ти на битието точно сега. Ти го преправи така, че да го превърнеш в несправедливост спрямо теб. Твоят кораб казваш. Така ли е? Била ли е някога нечий кораб? Или е била живо същество, пленено в непознато тяло, а после обявено за притежание? Променил ли я е Кенит, или просто я е освободил да стане отново истинското си аз? Откъде знаеш, че е убил онези, които са дошли да те освободят, ако наистина такова е било намерението им? Засега не знаем нищо. Въпреки това ти вече си решил, че ти е направена несправедливост, за да можеш да подхраниш гнева си и да се почувстваш оправдан. Това е толкова добре, колкото и да тънеш в самосъжаление. — Гласът ѝ бе ставал все по-гневен. Сега стисна здраво устни и се извърна от него. — Исках да споделя нещо с теб, нещо, което трябва да остане в тайна между нас. Сега се питам дали смея или дали ти ще намериш начин да го превърнеш в нещо, което не е.

Всичко, което можеше да направи, бе да се взира в нея. Въпреки че беше имал пръст в преобразяването ѝ, промените в нея все още успяваха да го удивят. Тя вече не го нападаше, щом престъпеше волята ѝ. Нямаше нужда — острият ѝ език режеше като което и да било острие. Бе познал нейната интелигентност и уважаваше хитростта и куража ѝ от първия ден, в който я беше срещнал. Сега зад интелекта имаше школовка, а зад куража — етика. Те подсилваха красотата ѝ. Той обърна ръката си с дланта нагоре върху масата, за да покаже, че се предава. За негова изненада, тя се приведе напред и постави ръката си в неговата. Пръстите му се затвориха около нея и Ета се усмихна. Не бе предполагал, че може да бъде по-красива, но внезапно лицето ѝ засия. Тя се приближи, за да прошепне следващите си думи.

— Бременна съм. Нося детето на Кенит.

Тези думи затръшнаха вратата помежду им и го откъснаха от живота и светлината ѝ. Тя беше на Кенит, винаги бе принадлежала на Кенит и винаги щеше да бъде на Кенит. Уинтроу щеше да остане сам завинаги.

— Първоначално не бях сигурна. Но от една определена нощ насам имам чувството, че е така. А днес, когато той ме отпрати както никога досега, си помислих, че може би има причина. Затова седнах и се тествах с игла на конец, която задържах над дланта си. Завъртя се толкова неудържимо, че не може да има съмнение. Всичко сочи, че нося син, мъж, който да последва примера му. — Ета отдръпна ръката си от неговата и гордо я постави върху плоския си корем.

Уинтроу бе скован от мъка.

— Сигурно си много щастлива — принуди се да изрече той през давещата болка.

Усмивката ѝ леко помръкна.

— И това е всичко, което имаш да ми кажеш? — попита го.

Това беше всичко, което смееше да каже. Всяка друга мисъл беше по-добре да бъде оставена неизречена. Уинтроу прехапа език и я погледна в безпомощно мълчание.

Тя изпусна кратка въздишка и погледна встрани.

— Надявах се на повече. Глупаво, предполагам. Но Кенит толкова често те нарича свой пророк, че аз — не се смей — аз се надявах, че щом ти кажа, че нося сина на краля на пиратите, ти ще, ох, не знам, ще кажеш нещо, което предсказва величието му, или… — Гласът ѝ затихна. Бледа руменина изби по бузите ѝ.

— Като в старите истории — успя да каже Уинтроу. — Предсказания за бъдещи чудеса.

Тя се извърна от него, ненадейно засрамена да има такива големи мечти за детето си. Уинтроу направи храбро усилие да остави настрана нараненото момче и да ѝ заговори едновременно като мъж и жрец.

— Нямам никакви пророчества за теб, Ета. Никакви пратени от Са предсказания, никакво проникновено предзнаменование. Вярвам, че ако това дете е предопределено за величие, наследството му ще дойде точно толкова от теб, колкото и от баща му. Точно сега виждам това в теб: че независимо какво видят или не видят другите хора в детето ти, то винаги ще властва над твоето сърце. Ти ще видиш неговата значимост много преди всички останали и ще знаеш, че най-добрата отличителна черта, която ще притежава, ще е просто да бъде себе си. Едно дете се утвърждава заради одобрението на родителите си. Твоето бебе вече има този дар от теб.

Думите му я завладяха сякаш бе изрекъл пророчество. Тя засия.

— Нямам търпение да видя изражението на Кенит, когато му кажа.

Уинтроу пое дълбоко въздух. Изпълни го увереност и ако Са изобщо го вдъхновяваше да говори, той бе уверен, че това беше именно тогава.

— Съветвам те да запазиш новината в тайна за известно време. В момента съзнанието му е изпълнено с тревоги. Изчакай време, когато наистина ще се нуждае да го чуе.

— Вероятно си прав — каза тя със съжаление.

Уинтроу се съмняваше, че ще го послуша.

Неочакваната буря, която ги бе заплашвала цял ден, ги беше застигнала. Парагон вдигна лице нагоре и вкуси последния дъжд, който някога щеше да усети. Развълнуваните вълни се блъскаха в него, но не успяваха да го разтърсят, тъй като тежкото му тяло потъваше все по-надълбоко. Тропането по капака на люка беше отслабнало. Подхранваните с масло пламъци, които Кенит бе разпалил, димяха и воняха в дъжда, но продължаваха да горят. От време на време се чуваше трясък, тъй като обгорени части от такелажа се отделяха и падаха на палубата му. Той игнорираше всичко. Потъваше вътре в себе си, към място, по-дълбоко от което и да е океанско дъно.

Янтар плачеше вътре в него. Това беше трудно за понасяне. Не бе осъзнал колко много беше започнал да я цени. И Клеф. И Брашън, така горд да бъде негов капитан. Той решително изблъска подобни мисли настрана. Не биваше да им се поддава сега. Под палубата, майсторката бе допълзяла колкото може по-напред към носа му. Въпреки болката от изгарянията ѝ, тя се бе завлякла през студената вода, която пълнеше трюма му. Искаше му се да се беше предала на вкочаняващата вода — щеше да бъде по-милостив край. Но тя беше жива, вкопчена във форщевена му, и говореше едва-едва. Той се задържаше настрани от нея.

В него се бутна една змия.

— Ей! Глупако! Нима просто ще ги оставиш да ти причинят това? — Тонът на създанието беше презрителен. — Събуди се. Имаш толкова право да живееш, колкото и тя.

— Имам също толкова право и да умра — отвърна Парагон и му се прииска да не беше се разбуждал, за да проговори, тъй като сега до него достигаха и измъчените думи на Янтар.

— Парагон. Парагон, не искам да умра. Не така. Не и като оставям всичката си работа недовършена. Моля те, корабе. Моля те, не го прави. — Тя плачеше и сълзите ѝ го пареха силно като змийска отрова.

— Никой няма правото да умира безполезно — обяви змията. Сега Парагон разпозна гласа му. Той беше този, който бе изкрещял подигравателно на другите змии, докато те го нападаха. Змията отново мушна Парагон с глава. Беше досадно.

— Умирането е най-полезното нещо, което мога да направя за Кенит — напомни си Парагон и направи усилие отново да се успокои.

Змията притисна глава в наклонения корпус на Парагон и натисна силно.

— Не говоря за „Кенит“. Говоря за това да бъдеш полезен на вида си. Мълния се хвали, че само тя може да ни отведе у дома и да ни защити. Аз не ѝ вярвам. Спомените ми помнят много водачи и пазители. Несъмнено това, което един може да направи добре, двама могат още по-добре. Защо е така готова да те убие, за да задоволи този „Кенит“? Защо който и да е от двама ви изобщо го е грижа за него?

— Тя иска да умра, за да задоволи Кенит? — Думите се отрониха бавно от Парагон. Не можеше да им придаде усещане. Със сигурност това беше печалната воля на Кенит за него и нямаше нищо общо с Вивачия или Мълния, както се зовеше сега.

Освен ако не искаше Кенит за себе си. Освен ако не искаше да разкара Парагон, за да няма съперници. Може би Кенит го бе заблудил. Може би Кенит го искаше мъртъв, за да може да бъде с Вивачия.

Предателската мисъл го шокира.

— Махни се! Това е мое решение.

— И кой си ти, че да решаваш? — притисна го змията.

— Парагон. Аз съм Парагон Лъдчънс! — Името беше талисман, за да държи другите идентичности под контрол.

Змията се отърка в него — продължителна милувка, кожа в корпус.

— И кой друг? — настоя.

Почувства в себе си внезапния допир на голите ръце на Янтар, опрени в него.

— Не! — изкрещя и към двамата. — Не! Аз съм Парагон Лъдчънс. Само това.

Но вътре в него, от мрак, по-дълбок, отколкото във всяка човешка душа, заговориха други гласове и Янтар се заслуша в тях.

Алтея отвори очи и зачака лошият сън да се разсее. Изглежда, беше на борда на Вивачия, в старата си каюта. Стаята изглеждаше правилно, но я усещаше едва доловимо грешно. В нея изплува спомен от Жътвар. Онзи кораб създаваше подобно усещане. На мъртво дърво. Тя не получаваше абсолютно никакво усещане от живия кораб. Протегна се, но почувства единствено движението на съда. Бяха ли превзели кораба? Брашън ли беше на руля, водещ ги към дома?

Изправи се твърде рязко. Разтърси я неудържим пристъп на кашлица. Един заблуден спомен изплува като от сън: просната на палубата на Вивачия, премръзнала, кашляща морска вода. Вкусът на солена вода още беше в устата ѝ и щипеше носа ѝ. Това беше истинско. Палубата под нея бе била много твърда и то не само по начина, по който беше едно дърво. Бе почувствала отхвърляне в дъските под ръцете си. Джек беше с нея, но сега не беше тук. Косата ѝ беше още мокра, така че не бе минало много време. В прозореца се виждаше здрачът на ранна зимна вечер, притъмняла още повече заради плющящата буря. От една кука висеше фенер, излъчващ бледа светлина.

Алтея стоеше неподвижно и се опитваше да сглоби времето. Змиите бяха връхлетели малката лодка, а после една от тях я бе ударила странично. Лодката и всички в нея бяха отскочили от превития гръбнак на змията. Тя си спомняше плисъка на водата, когато падна в нея. Беше се съпротивлявала под водата, като бе изула ботушите си, но студеното море бе задърпало тежкия плат на дрехата ѝ, а всяка следваща вълна я потапяше за все по-дълго. Не си спомняше как Джек я сграбчва, но беше сигурна, че високата жена ѝ се бе притекла на помощ. Двете бяха извадени от водата, върху палубата на Вивачия.

И сега беше тук. Някой я бе преоблякъл в мъжка нощна риза от много фин плат, а топли, вълнени одеяла покриваха краката ѝ. Някой се бе отнесъл грижливо към нея. Тя го прие като знак — мирните преговори бяха преминали благополучно. Вероятно точно сега Брашън беше на борда и говореше с капитан Кенит. Това обясняваше защо не беше върната на Парагон. Щеше да се облече и да иде да ги намери веднага след като отидеше да види фигурата. Беше отделена от нея за твърде дълго. Щом разменеше думи с Вивачия, със сигурност щеше да може да премахне преградата, която ги разделяше.

Тя огледа стаята, но не видя и следа от собствените си дрехи. Ризи и панталони обаче висяха на колчета и изглеждаха някъде нейния размер. Не беше време за свенливост. По-късно щеше да благодари на онзи, който ѝ бе отстъпил стаята и дрехите си. Вероятно помощника. Книгите по лавицата показваха, че е мъж с някакво образование. Уважението ѝ към Кенит нарасна. Качеството на екипажа говореше много за капитана. Очакваше, че ще се разбира чудесно с пирата. С привичен жест, датиращ още от детството ѝ на борда на кораба, Алтея се протегна нагоре и постави длани върху откритата греда от магическо дърво.

— Вивачия — поздрави я топло тя. — Върнах се. Дойдох да те отведа у дома.

Сблъсъкът я запрати обратно върху матрака. Тя лежеше по гръб, замаяна, загледана нагоре към тавана. Главата ли си беше ударила? В това нямаше смисъл. Нищо не я бе ударило, но усещането беше също толкова зашеметяващо. Погледна към дланите си, наполовина в очакване да ги види зачервени.

— Вивачия? — попита предпазливо. Отново се опита да усети кораба, но не почувства нищо.

Събра кураж и отново се протегна към гредата. Беше на косъм да я докосне, но се спря. От дървото се излъчваше враждебност като топлина от огън. Тя се допря до него. Беше като да пъхне ръка в утъпкан сняг. Пръстите ѝ бяха обхванати едновременно от студ и парене, последвани от разпростираща се скованост. Тя стисна зъби и продължи.

— Вивачия — раздразнено каза тя. — Корабе, аз съм. Алтея Вестрит. Дойдох за теб. — Съпротивата под допира ѝ единствено стана по-силна.

Тя чу ключ, завъртян в ключалка, и вратата се отвори. Хвърли поглед към мъжа в рамката на входа. Висок мъж, красив и добре облечен. Мирисът на сандалово дърво дойде заедно с него. Носеше поднос с купа, от която се вдигаше пара. Блестящата му черна коса лъщеше, а мустаците му бяха изкусно извити. При гърлото и по маншетите имаше бяла дантела, на ухото му блещукаше диамант, на който всяко конте щеше да завиди, но широките рамене на добре скроената му синя куртка го определяха като далеч от превзет. Облягаше се на патерица от месинг и полирано дърво — добре подбран аксесоар, а не средство на сакат. Това трябваше да е Кенит.

— Недей! — предупреди я той. Затвори вратата зад себе си, остави подноса на масата и прекоси стаята на две полегати крачки. — Казах недей. Тя само ще те нарани. — Той хвана китките ѝ в силните си ръце и ги дръпна надалеч от гредата. Изведнъж Алтея се почувства замаяна от усилието и от вцепеняващото отхвърляне. Знаеше какво ѝ бе сторила Вивачия. Корабът съвсем леко бе надигнал всяко съмнение, което Алтея някога бе таяла към себе си, и бе събудил в съзнанието ѝ всеки спомен за лоша преценка, егоизъм или глупост, на която бе ставал свидетел. Изгаряше от срам заради това колко долна беше като човек, въпреки опитите на логиката да се самоизтъкне.

— Тя само ще те нарани — повтори Кенит. Той продължаваше да държи китките ѝ. След един опит да се освободи от него, Алтея утихна. Беше силен. По-добре да се държи с достойнство, отколкото да реагира като разстроено дете.

Срещна воднистосините очи. Той ѝ се усмихна успокоително и зачака.

— Защо? — настоя тя. — Защо да се опитва да ме наранява? Тя е моят кораб.

Усмивката му се разшири.

— Аз също се радвам да се запознаем, Алтея Вестрит. Надявам се, че се чувстваш по-добре. — Очите му открито се плъзнаха по нея. — Изглеждаш много по-добре, в сравнение с първия път, когато те извадих от водата. Повърна сериозно количество морска вода върху чистата ми палуба.

Беше точната смесица от подправени с ирония коментари, така че да ѝ припомни за маниерите, ситуацията и дълга ѝ към него. Тя остави ръцете си да се отпуснат и веднага щом го направи, той освободи китките ѝ, след което потупа успокояващо ръцете ѝ. Страните ѝ пламнаха.

— Моля за извинение — изключително искрено каза тя. — Предполагам, ти си капитан Кенит. Сигурна съм, че си спасил живота ми, и наистина ти благодаря. Но да ме отхвърли така собственият ми кораб е… — Затърси подходящата дума. — Отвъд наскърбяващо — завърши тромаво.

— О, сигурен съм, че е опустошително. — Пресегна се небрежно и нежно постави дланта си върху сребърносивото дърво над главата си. — И за двете ви. Трябва да си дадете време. Сигурен съм, че не си тази, която си била последния път, когато беше на борда на този кораб. Корабът със сигурност не е. — Той свали ръката си и додаде тихо: — Никое създание, притежаващо някаква чувствителност, не би могло да понесе това, което тя е преживяла, и да не бъде променено от него. — Той се приближи по-близо, за да добави с шепот: — Дай ѝ време. Ще ти е необходимо, за да се срещнеш с нея и да я приемеш такава, каквато е. И бъди толерантна спрямо гнева ѝ. Той е добре вкоренен и справедлив. — Топлият му дъх ухаеше на карамфил. Без да се церемони, той седна на леглото до нея. — Засега ми кажи следното: по-добре ли се чувстваш?

— Много по-добре, благодаря. Къде е Джек, жената, която беше с мен? Брашън на борда ли е? Змиите много ли повредиха Парагон? Как ги прогони? Племенникът ми, Уинтроу, жив и здрав ли е? — След всеки следващ въпрос, който зададеше, се оформяше друг, докато Кенит не се приведе напред, за да допре два пръста до устните ѝ. Алтея настръхна при допира, след което го издържа, като се принуди да приеме, че той вероятно нямаше нищо предвид с него.

— Тихо — нежно каза той. — Тихо. Едно по едно, макар че не би трябвало да се тревожиш с такива неща. Преживя достатъчно за един ден. Джек спи много дълбоко. Някоя змия трябва да я е докоснала леко — единият крак и ребрата ѝ са попарени, но съм уверен, че ще се оправи. Дадох ѝ малко сироп от мак за болката. Предлагам засега да не я безпокоим.

Ненадейно в нея се надигна притеснителен въпрос.

— Тогава кой се е погрижил за мен? Кой ме е положил на леглото тук? — Ръката ѝ неволно се насочи към закопчаната яка на нощната риза.

— Аз — изрече го тихо, без да я поглежда. Лека усмивка играеше в крайчеца на устата му, но той я сдържа. — Едва ли можех да го възложа на моряците си, а на борда няма жени.

Лицето на Алтея пламна.

— Донесох ти нещо. — Той се надигна, докато говореше, и пъхна патерицата си обратно под мишница. Прекоси стаята до масата, взе подноса, който беше донесъл, и го отнесе обратно до леглото ѝ. Въпреки липсващия си крак, се движеше с подвижната елегантност на истински моряк. Тя помръдна краката си, за да направи място за подноса. Той го остави и седна до него. — Това са вино и бренди, затоплени с подправки. Стара заграбска рецепта, изключително загряваща, изключително възстановяваща и чудесна за болката. Опитай я, докато говоря. Най-добра е, докато е гореща.

Тя повдигна купата с две ръце. Надигащите се па̀ри сами по себе си бяха облекчаващи. На дъното на кехлибарената течност плуваха тъмни подправки. Тя я повдигна към устата си и отпи. В нея се разля топлина, която освобождаваше напрежението, и през тялото ѝ пробяга внезапна тръпка, караща ръцете ѝ да настръхнат. Сякаш тялото ѝ бе пленило студа на морето в себе си и едва сега го освобождаваше.

— Така е по-добре — каза окуражаващо Кенит. — Сега, да видим. В момента Уинтроу не е на борда на този кораб. Служи на Мариета под ръководството на Соркор, моя заместник. Открих, че местенето на обещаващ мъж от кораб на кораб и възлагането му на менящи се отговорности го насърчават да развие мореплавателските си умения и способността да мисли сам. Несъмнено си осъзнала, че сега заемаш неговата стая и неговото легло. Не се притеснявай за това. Той се чувства изключително удобно там, където е в момента, и знам, че няма да се скъпи за нищо спрямо теб.

— Благодаря — каза предпазливо тя. Опита се да си събере мислите. Кенит очевидно мислеше за Уинтроу като за негов, някой, когото да обучи за по-тежки отговорности, като син в семейния бизнес. Тя никога не си бе представяла тази ситуация и не можеше да реши как да реагира. — Много мило от твоя страна да му предоставиш подобни възможности — чу се да казва. Част от нея бе шокирана от думите. Беше мило от негова страна да предостави на Уинтроу възможността да стане по-добър пират? Помъчи се да въдвори ред в мислите си.

— Трябва да попитам следното. Как реагира Вивачия на липсата на Уинтроу? Не е добре за един жив кораб да бъде оставян за дълго без член на семейството на борда.

— Моля те. Пий това, докато е топло — насърчи я той. Тя се подчини, а той погледна надолу към леглото между тях сякаш се страхуваше, че следващите му думи няма да ѝ харесат. — Вивачия е добре. Уинтроу не липсва толкова много на кораба. Виждаш ли, тя има мен. — Той отново се протегна, за да погали сребристосивата греда. — Установих, че за един кораб е не толкова важно „семейството“, колкото една сродна душа. Двамата с Вивачия споделяме много общи качества: любов към приключението, омраза към робската търговия, желание за…

— Мисля, че познавам собствения си кораб — намеси се Алтея, но мекият син поглед на Кенит нежно я смъмри. Тя повдигна купата и пи, за да прикрие смущението си. Топлината на течността вече се разливаше из нея и я отпускаше. Заля я вълна на замаяност. Усети как ръцете на Кенит стабилизират купата, която държеше.

— По-изморена си, отколкото мислиш — каза той съчувствено. — Доста дълго време беше в много студена вода. А сега и невнимателните ми думи те разстроиха. Сигурен съм, че ти е трудно да се изправиш пред това. Вероятно си мислила, че идваш да спасиш кораба и племенника си. Вместо това откриваш, че ще ги откъснеш от свят, който те обичат. Моля те. Почивай известно време, преди пак да поговорим. Изтощението те кара да виждаш най-лошото във всичко. Уинтроу е силен и щастлив, и е убеден, че е открил волята на Са за себе си. Корабът е ненаситен в преследването си на робски кораби и се наслаждава на приключението от живота, който водим. Трябва да се радваш за тях. А ти си в безопасност на борда на семейния си кораб. За момента нещата за теб могат само да се подобряват.

Тя пи, докато подправките на дъното не се удариха в устните ѝ. Той взе купата от ръцете ѝ и я хвана, когато се олюля. Миришеше приятно. Сандалово дърво. Карамфили. Облегна глава на рамото в изтънчения син жакет. Дантелата на врата му гъделичкаше лицето ѝ. Малко дантела щеше да стои добре на Брашън. И жакет като този.

— Харесвам дантела по един мъж — наблюдателно каза тя. Кенит прочисти гърло. Тя усети, че се изчервява. — Замаяна съм — извини се и се опита да си върне благоприличието. — Не трябваше да го изпивам толкова бързо. Удари ме право в главата.

— Не, не, всичко е наред. Очакваш твърде много от себе си. Ела. Полегни. — Джентълмен до мозъка на костите си, той отбягна стеснението ѝ.

Подскочи от койката, за да застане на крака си, докато изправяше възглавницата ѝ за нея. Тя послушно полегна назад. Каютата се залюля около нея.

— Бурята усилва ли се? — тревожно попита тя.

— Тук на Пиратските острови смятаме това само за шквал[7]. Скоро ще излезем от него. Ще пуснем котва в едно заслонено заливче и ще го оставим да премине. Не се притеснявай. Вивачия може да понесе много по-силен порив от този.

— Знам. Помня. — Тя очакваше от него да си тръгне. Вместо това той се върна до леглото ѝ. В съзнанието ѝ се завихриха спомени за друг висок, тъмнокос мъж, който стоеше до койката ѝ. Баща ѝ, с Алтея на борда, бе превел Вивачия през множество бури. Когато беше малка, този кораб беше бил най-сигурното място на света. Вивачия беше светът на баща ѝ, където той контролираше всичко и никога не позволяваше да ѝ се случи нещо. Всички щяха да са в безопасност, всичко щеше да е наред. Начело на кораба стоеше силен мъж, а руля се държеше от здрава ръка. Тя затвори натежалите си очи. Беше минало доста време, откакто се бе чувствала в такава безопасност.

Кенит погледна надолу към нея. Косата ѝ, къдреща се от влагата, се заплиташе върху възглавницата. Миглите на фона на бузите ѝ не бяха така дълги като на Уинтроу, но дори отблизо приликата беше необичайна. Той повдигна одеялата и ги уви плътно около нея. Тя не помръдна. Не се учудваше. Вече беше изпробвал смесицата от мак и мандрагора в бренди върху Джек. Щеше да спи дълбоко, а той щеше да има време да обмисли ролята си и как да се справи с въпросите ѝ.

Парагон бе погинал заедно с всички на борда си. Толкова тъжно. Змиите бяха нападнали в отговор на стрелите на Брашън. Това можеше да сработи, стига тя да не говореше с никого от екипажа. Можеше ли да я държи така изолирана, без да събуди подозрението ѝ? Щеше да е трудно да състави правилните лъжи, но все нещо щеше да измисли.

Той се задържа още малко загледан в нея. Тя беше Уинтроу в женски вид. Проследи с показалеца си извивката на бузата ѝ, свода на веждата, разширяването на ноздрите ѝ. Бингтаунски Търговски материал, с добър произход и добре отгледан. Не можеше да сбърка собствената си порода. Той се наведе и я целуна, отпуснатите ѝ устни бяха меки. Неотзивчивата ѝ уста дразнеше неговата с вкуса на подправки и бренди. Можеше да я вземе на мига, ако пожелаеше. Никой друг нямаше да разбере — тя самата можеше да не осъзнае, че го е направил. Подобна весела мисъл изви устните му в искрена усмивка. Пръстите му започнаха от най-горното копче на нощната риза. Собствената му нощна риза, помисли си той, беше сякаш разсъблича себе си. Тя дишаше дълбоко и равномерно.

— Искаш я само защото прилича на момчето — подигравателно каза талисманът.

Кенит замръзна. Той се втренчи надолу към пакостливото нещо. Малките му очички блестяха насреща му. Наистина ли в издяланото дърво имаше сини искри, или само си въобразяваше? Издълбаната уста се сви презрително.

— А искаш момчето само защото толкова ти напомня за теб самия на тази възраст. Само че в действителност ти беше много по-млад, когато Игрот те завлачи в леглото си.

— Млъкни! — изсъска Кенит. Тези спомени бяха забранени. Всички бяха отишли на дъното с Парагон. За какво иначе бе всичко, ако не да ги унищожи? Това, че талисманът говореше подобни неща, застрашаваше всичко. Всичко. Вече знаеше, че трябва да унищожи нещото.

— Няма да помогне — подигра му се личицето. — Унищожи ме и Мълния ще разбере защо. Но ще ти кажа следното: вземи тази жена против волята ѝ и целият кораб ще разбере защо си я поискал. Аз ще се погрижа. И ще се погрижа Уинтроу да е първият разбрал.

— Защо? Какво искаш от мен? — Въпросът на Кенит представляваше бесен шепот.

— Искам Ета да се върне на кораба. И Уинтроу. По мои собствени причини. Предупреждавам те. И двамата с Мълния намираме изнасилването за невероятно отблъскващо. Това между дракони не се прави.

— Едно парченце талисман, не по-голямо от орех, претендира да е дракон!

— Не е нужно да си с размерите на дракон, за да имаш душата на дракон. Махни си ръцете от нея.

Кенит отстъпи бавно. Изправи се, взе патерицата си и отбеляза:

— Не ме е страх от теб. Що се отнася до Алтея, ще я имам. По нейна собствена воля. Ще видиш. — Той издиша дълго и бавно. — Кораб, жена и момче. Всичко ще бъде мое.

Как беше разбрала? — ужасено се чудеше Парагон. Как Янтар бе знаела къде точно да постави ръцете си, за да достигне всеки от тях, и двамата, всяка част от него едновременно? Голите ѝ пръсти притискаха дървото му и сега вече беше отворена за него. Ако бе искал, можеше да се протегне в нея и да изкопчи всичките ѝ тайни. Но не искаше да познае повече от нея, отколкото вече беше познал. Искаше единствено тя да се откаже и да умре спокойно. Защо не желаеше да направи това за него? Той винаги беше бил неин приятел. Но сега го игнорираше, протягаше се през него, за да говори с другите, които споделяха дървото му. Говореше на него, но те слушаха и слушането им кънтеше през него, разтрисайки душата му.

— Трябва да живея — умоляваше тя. — Само ти можеш да ми помогнеш. Има още толкова много, което трябва да направя в живота си. Моля те. Ако можем да сключим каквато и да е сделка, кажи ми. Поискай всичко от мен и ако е по силите ми, твое е. Но ни помогни да оживеем. Затвори процепите си и спри наплива на студената вода. Остави ме да живея.

— Янтар. Янтар — въпреки всякакъв разум, той ѝ заговори. — Моля те. Просто се откажи. Стой мирно. Замълчи. Ще умрем заедно.

— Корабе. Парагон. Защо? Защо трябва да умрем? Какво се промени, защо правиш това? Защо не можем да живеем?

Тя никога не би разбрала. Той знаеше, че е глупаво, но все пак се опита.

— Спомените трябва да умрат. Ако никой вече не ги помни, тогава той може да живее сякаш никога не са се случвали. Затова Кенит даде спомените на мен и аз трябваше да умра с тях. За да може един от нас да живее свободно.

Те продължаваха да слушат, и двамата. Внезапно Великия заговори, мислите му зазвънтяха из неговата част от корпуса.

— Не става така. Заглушаването на спомените не ги кара да спрат да съществуват. Събитията не могат да бъдат върнати назад като ги забравиш.

Той почувства шока на Янтар. Тя смело се опита да го преодолее. Заговори му сякаш не бе почувствала Великия.

— Защо Кенит ти причинява това? Как може? Какво означава той за теб?

— Той е моето семейство. — Парагон не можеше да скрие любовта си към пирата. — Той е Лъдчънс като мен. Последният от рода си, роден на Пиратските острови. Син на бингтаунски Търговец си взел невяста от Пиратските острови. Кенит е тяхното дете, неговият син, неговият принц. И мой другар. Този, който най-накрая ме обичаше заради мен.

— Ти не си Лъдчънс — прекъсна го Великия. — Ние сме дракони.

— Да, дракони сме и искаме да живеем. — Това беше Низшия, успял да вмъкне собствена мисъл.

— Тишина! — спря го Великия. Наклонът на Парагон стана по-подчертан, щом Великия установи своя контрол.

— Кой си ти? — объркано попита Янтар. — Парагон, защо в теб има дракони?

Великия се засмя. Парагон не беше толкова глупав, че да се опитва да отговори.

— Моля ви — примоли им се Янтар. — Моля ви, помогнете ни да живеем.

— Заслужаваш ли да живееш? — изиска от нея Великия. Говореше с устата на Парагон и с гласа на Парагон, като вземаше контрол над фигурата и гласът му бумтеше на вятъра. За него нямаше значение, че Янтар го чу през ръцете си. Парагон знаеше, че говори така, за да докаже на кораба колко силен е станал. — Ако беше така, щеше да видиш, че точно сега ти притежаваш силата да спасиш всички ни. Но ако си твърде глупава, за да видиш как, мисля, че всички трябва да умрем тук, заедно.

— Кажи ѝ как — примоли се Низшия. — Нашето време е, настъпи отново, а ти ще ни оставиш да умрем, защото някакъв човек е глупав? Не! Кажи ѝ. Нека ни спаси, за да можем да продължим и…

— Тихо, слабако! Твърде дълго си бил в компанията на човеци. Силните оцеляват. Както сме пленени в това тяло, ако хората на борда ни са глупави, по-добре да сме мъртви. Така че нека я оставим да ни покаже, че може да направи живота ни смислен. Ако може да проумее как да оживее, ще ѝ позволим отново да ни даде очи. Ще бъдем Парагон, но не Парагон от Лъдчънсите, а Парагон от Драконите. Два, събрани в един.

— Ами аз? — бясно извика Парагон. Надолу по сляпото лице и гърдите му се спускаше дъжд. Той сграбчи брадата си и яростно я задърпа. — Какво ще стане с мен?

— Бъди с нас — каза Великия. — Или недей. Това е единственият избор, който ти остава. Змията говореше истината. Имаме задължение към своите и никой друг дракон или направен от дракон кораб няма правото да ни го отнема. Можем да бъдем само един. Бъди един от нас — или недей.

— Ние умираме! — извика Янтар. Гласът ѝ беше слаб, пресипнал от дима, който дишаше. — Над нас гори огън, а трюмът се пълни с вода. Как бих могла да спася вас или себе си?

— Мисли — заповяда ѝ Великия. — Докажи, че си достойна.

За момент Янтар се окопити. Протегна се решително след Великия сякаш щеше да открадне от него онова, което трябваше да знае. Тогава я разтърси пристъп на кашлица. Всеки спазъм караше попарената ѝ кожа да закрещи. Докато кашлицата преминаваше, Янтар избледня от осезанието на Парагон. Усети я как преминава в прозрачност, а после в нищото. Докато тя умираше, той почувства едновременно тъга и облекчение. Тежестта на студената вода в него го завличаше надолу. Вълните ставаха по-високи. Скоро щяха да замият палубата му. Пламъците щяха да угаснат, щом вълните го потопяха надолу, но това беше добре. Огънят и димът бяха изпълнили задачата си.

Тогава, като стрела, попадаща право в целта, Янтар неочаквано беше сред него. Тя ахна, когато се гмурна надълбоко в спомените на драконовия вид. Парагон я усети как затъва, залята от неспирния низ от спомени, преминаваща от дракон към змия към дракон към змия, назад чак до най-първото яйце. Не можеше да побере всичко. Почувства я как се дави в спомените. Тя се забори ожесточено, като търсеше онова, което Великия криеше от нея, докато позволяваше на спомените му да я залеят.

— Не е в моите спомени, а в твоите, малки шуте — каза ѝ той. Наблюдаваше я как се мъчи, както се гледа дървесен сок, който се стича и пленява мравка.

Янтар се отскубна от него сякаш откъсна ръцете си от краищата. Парагон почувства как тя пада и знаеше, че поема дъх след дъх дим, като се стремеше да поеме чист въздух, който не беше там. Започна отново да избледнява, плъзвайки се отвъд съзнанието. Тогава тя бавно повдигна глава.

— Знам какво е — обяви. — Знам как да ни спася. Няма да откупя живота си за сметка на Парагон. Ще ни спася, ако ми обещаете следното: няма да бъдете две, а три в едно. Парагон трябва да бъде запазен във вас.

Той можеше да усети страха ѝ. Излъчваше се от нея заедно с потта, издишваше го с всеки дъх. Беше поразен до онемяване от идеята, че някой би бил склонен да умре, вместо да го предаде.

— Дадено! — оповести Великия. Бледа нишка на възхищение проблесна в думите му. — Тази има сърце, достойно за партньор на един драконов кораб. Сега нека докаже, че също така има и ум.

Парагон почувства как Янтар се опитва да се надигне, но беше изразходвала и последната си частичка сила. Падна назад върху него. Заради нея, той се опита да затвори процепите си. Не можа. Драконите не му позволиха. Затова ѝ предаде колкото сила можа, изливайки я от дървото си в крехкото тяло, което почиваше отгоре му. Тя повдигна глава в димната тъмнина.

— Клеф! — извика. Огромното ѝ усилие произведе само слаб вик. — Клеф!

— Вложете гръб, да му се не види! — изрева Брашън, след което изпадна в пристъп на кашлица. Остави импровизирания таран на палубата. Мъжете, които му помагаха да блъска по долната част на люка, се свлякоха около него. Люкът горе не се предаваше, а времето минаваше. Той избута паниката си настрана. Магическото дърво беше трудно за възпламеняване. Все още имаше малко време, някакъв шанс да оцелеят, но само ако продължеше да опитва.

— Не се размотавайте с помпането! Удавянето не е по-добро от изгарянето. — Той чу как групата по изпомпване се отзовава на извиканата команда и се връща на работа, но темпото беше без особен ентусиазъм. Твърде много от мъжете бяха убити, твърде много ранени. Корабът беше оживен от злокобни звуци: работата на трюмните помпи, стоновете на ранените и приглушеното пукане на пламъците горе. Водата в трюма се покачваше и донасяше със себе си и вонята си. С колкото повече вода се пълнеше Парагон, толкова по-ясно изразен ставаше наклонът на палубата. Димът, който се събираше долу в трюма, също ставаше по-плътен. Времето им изтичаше.

— Всички отново на тарана. — Трима от мъжете се изправиха нестабилно на крака и взеха в ръце гредата, която използваха.

В този момент вниманието на Брашън беше отвлечено от подръпване на ръкава му. Той погледна надолу и видя Клеф. Момчето придържаше ранената си ръка на корема.

— Янтар, сър. — Лицето му беше бледо от болка и страх под неудобната светлина на фенера.

Брашън поклати глава. Потърка парещите си, насълзени очи.

— Направи каквото можеш за нея, момче. Сега не мога да дойда. Трябва да продължа да работя над това.

— Не, сър, нося съобщение от нея. Каза да ви кажа да опитате другия люк. Онзи в каютата ви.

Мина време, преди думите на момчето да достигнат до него. Тогава Брашън изкрещя:

— Хайде! Донесете тарана! — Той грабна един фенер и се заклатушка, без да дочака да види дали някой го следва. Прокле собствената си глупост. Когато Янтар бе живяла на борда на заседналия на сушата Парагон, бе използвала покоите на капитана като своя спалня, но складираше дървообработващите си припаси долу в трюма. За нейно удобство бе изрязала отвор в пода на стаята. Алтея и Брашън се бяха ужасили, когато го откриха. Янтар бе поправила пода, като го бе прихванала отдолу и го бе прикрепила здраво. Но всичките му скоби бяха отдолу и достъпни от това ниво. Капаците на люковете на Парагон бяха изработени да издържат на ударите на морето, но отворът в каютата беше само закован и пристегнат.

Увереността на Брашън отслабна, щом погледна нагоре, към закърпената над него повърхност. Янтар беше умела майсторка, старателна в работата си. Наклонеността на кораба правеше работенето тук сложно. Той блъскаше безцелно една щайга, когато екипажът ги настигна. С тяхна помощ натрупа щайги и варели, след което се покатери върху тях, за да огледа закърпения над него под. Клеф му подаваше инструментите.

С чук и лост Брашън извади скобите. Толкова близо до тавана димът беше по-гъст. Под светлината на фенера той видя как носещите се сиви пипала преминават надолу през пролуките в палубата. Ако пробиеха, имаше вероятност да попаднат на пожар над тях. Той не се поколеба.

— Използвайте тарана, момчета — насочи ги Брашън, докато се спускаше да им направи място.

Зад замаха им нямаше сила, но на четвъртия опит Брашън видя как дъските леко поддават. Той махна на мъжете да се отдръпнат и те се преместиха, кашлящи и хриптящи. Брашън отново се качи по платформата си и заудря с чука по дървото, което го отделяше от живота. То внезапно се предаде и дъските от кръпката западаха свирепо надолу покрай него. Жълта огнена светлина освети мръсните лица под него.

Той скочи, хвана ръба на дупката и се вдигна. Стената на стаята гореше, но пожарът все още не се беше разпрострял.

— Качете се тук! — извика Брашън с толкова сила, колкото можа да събере. — Излезте, докато можете!

Клеф вече беше на входа на отвора. Брашън го сграбчи за здравата ръка и го издърпа нагоре. Момчето го последва, докато се отправяше към палубата отвън. Намокри го студен дъжд. Бърз поглед наоколо му показа, че Парагон е сам във водата. Една-единствена бяла змия го обикаляше любопитно. Проливният дъжд беше съюзник в гасенето на пожара, но сам по себе си нямаше да е достатъчен. Пламъците продължаваха да облизват гротмачтата и плахо се простираха от двете страни на салона на горната палуба. Паднали елементи от такелажа засланяха малки участъци от горящи дърво и платна. Брашън извлачи тлеещите отломки от върха на главния люк, отключи го и го отвори широко.

— Качете се тук! — извика отново. — Качете всички на палубата горе, освен изпомпващата група. Разчистете тези… — Трябваше да спре, за да се изкашля и да прочисти дробовете си. На палубата започнаха да се изкачват мъже. Бялото на очите им изпъкваше потресаващо на покритите им със сажди лица. Отдолу дойдоха стонове и кашляне. — Разчистете горящите парчета. Помогнете на ранените да се качат на палубата, където ще могат да дишат. — Той се обърна и си запроправя път напред през купчина овъглени отломки. Изхвърли през борда плетеница от въжета и парче от греда, което все още гореше весело. Студеният порой беше също толкова заслепяващ, колкото беше бил и димът, но поне въздухът ставаше за дишане. Всеки дъх, който поемаше, му помагаше да изчисти дробовете си.

Достигна бака.

— Парагон, затвори прослойките си. Защо се опитваш да ни убиеш? Защо?

Фигурата не отговори. Неравномерната светлина от пламъците танцуваше по нея и я осветяваше. Парагон се взираше напред към бурята. Ръцете му бяха прегърнали гръдния кош. Натегнатите мускули на гърба му издаваха напрежението на позата му. Докато Брашън наблюдаваше, бялата змия се надигна пред тях. Килна гривестата си глава и се загледа във фигурата с блестящи в червено очи. Извика към кораба, но не получи отговор.

Неочаквано зад него се обади Клеф:

— Върнах се за Янтар. Вече е в безопасност.

Все още никой не беше в безопасност.

— Парагон! Затвори прослойките си! — изрева още веднъж Брашън.

Клеф задърпа ръкава му. Той погледна надолу към озадаченото, вдигнато нагоре лице на момчето.

— Вече го напра’и. Не го ли усетихте?

— Не, не го усетих. — Брашън сграбчи парапета в опит да установи контакт с фигурата. Нямаше нищо. — Изобщо не го усещам.

— Аз, да. Усещам и двамата — каза загадъчно Клеф. Миг по-късно предупреди: — Дръжте се здраво, сър!

С изненадваща внезапност корабът се уравновеси. Плискането на водата го остави да се клатушка. Докато клатенето се успокояваше, от палубата зад него Брашън чу диви клетви на изумление, а той се ухили в тъмното. Плаваха ниско във водата, но се бяха нивелирали. Ако корабът бе затворил пролуките си, ако трюмните помпи продължаха да работят, ако бурята не се разраснеше, щяха да оцелеят.

— Корабе, мой корабе, знаех си, че няма да ни оставиш да умрем.

— Не беше той. Поне не точно. — Гласът на момчето спадаше до мърморене. — То’а са те и той. Драконите. — Брашън хвана момчето, докато слизаше на палубата. — От известно време насам ги съну’ам. Макар че бе’а просто сън.

— Качете ги — излая Кенит на Джола. Той наблюдаваше раздразнено как Уинтроу и Ета биваха качвани на борда. Чувството за неудовлетвореност заплашваше да го погълне. Бе пуснал котва в това заливче, за да изчака преминаването на шквала и да реши какво иска да прави. Първоначалните му планове да се върне в Заграба вероятно трябваше да се променят. Беше се надявал да има повече време насаме с Алтея, да не говорим за Мълния.

— Не съм те викал — студено поздрави той Ета, докато тя пристъпваше на борда. Не изглеждаше обезсърчена от упрека му.

— Знам. Реших да се възползвам от временното затишие на бурята, за да се върна.

— Независимо дали съм заповядал, или не — кисело отбеляза Кенит.

Тя спря, без да го докосне, очевидно озадачена. В гласа ѝ имаше болка, когато се оплака:

— Не ми хрумна, че може да не искаш да се върна.

Джола го погледна особено. Кенит отлично знаеше, че екипажът харесва Ета и обгръщаше връзката му с курвата в романтична светлина. Предвид колко неуредени бяха нещата в момента, нямаше смисъл да разстройва нито тях, нито нея.

— Въпреки риска за живота ти? — поправи я остро. — Иди в каютата. Подгизнала си. Уинтроу, ти също. Имам новини, които да споделя с вас.

Кенит се обърна и тръгна пред тях. Проклети да са и двамата, че го изкараха навън в този смразяващ дъжд. Ампутираният му крак започна да го боли с натрапчива настойчивост. Щом достигна каютата си, се отпусна в стола и остави патерицата да падне на пода. Ета, от която капеше вода, я вдигна рефлексивно и я постави на мястото ѝ в ъгъла. Той наблюдаваше с неодобрително мълчание, докато двамата изтръскваха мокрите си връхни дрехи.

— Е, вече сте тук. Защо? — предизвика ги той, преди някой да е успял да проговори. Даде им време колкото да съберат мислите си и когато Уинтроу пое дъх, Кенит го прекъсна: — Не си прави труда да отговаряш. Виждам го по лицата ви. След всичко, което преживяхме, вие все още не ми вярвате.

— Кенит! — извика Ета в неподправено изумление.

Той го пренебрегна.

— Какво намирате за толкова съмнително в мен? Преценката ми? Честта ми? — Нагласи чертите на лицето си в горчиво разкаяние. — Боя се, че сте прави. Показах лоша преценка в обещанието си към Уинтроу и малко чест спрямо екипажа си, тъй като рискувах живота им в опита си да спазя това обещание. — Той отправи пронизващ поглед към Уинтроу. — Леля ти е жива и е на борда. Всъщност тя спи в твоята стая. Спри! — нареди той, след като Уинтроу се надигна припряно. — Все още не можеш да идеш при нея. Беше премръзнала и изнемощяла от времето, прекарано в морето. Пи мак, за да я облекчи. Да не прекъсваме почивката ѝ би било проява на елементарна учтивост. Въпреки враждебността, с която ни посрещна Парагон, аз поне ще се придържам към това, което означава мирният флаг. — Той премести погледа си към Ета. — А ти, драга, ще стоиш далеч от Алтея Вестрит и жената воин от Шестте херцогства, която я придружи. Боя се някоя от тях да не ти причини нещо. Жената Вестрит говори любезно, но кой знае какви може да са истинските ѝ намерения?

— Приближили са се под мирно знаме, а после са нападнали? — невярващо попита Уинтроу.

— А, значи си гледал? Те провокираха нашите змии да нападнат, като ги обстрелваха със стрели. Взеха оттеглянето им за бягство. Окуражени от това, те доближиха кораба си, за да ни предизвикат директно. В последната битка надделяхме ние. За съжаление, в процеса бе загубена ценна придобивка. — Той поклати глава. — Корабът беше обречен да загине. — Разказът беше достатъчно неясен, за да може по-късно да промени детайлите както му е удобно, ако Уинтроу се усъмнеше в нещо. Засега го остави пребледнял и скован.

— Нямах представа — непохватно поде Уинтроу, но Кенит го прекъсна с рязко махване на ръката си.

— Разбира се, че си нямал. Защото не си научил нищо, въпреки всичките ми усилия. Аз се поддадох на чувствата си към теб и дадох скъпи обещания. Е, спазих ги. Корабът не е доволен, екипажът беше застрашен и беше изгубена рядка награда. Но удържах на думата си към теб, Уинтроу. Както Ета ме помоли. Боя се, че това няма да донесе радост на никого от двама ви — завърши изморено. Погледна от единия към другия и поклати глава в отвращение от собствената си глупост. — Предполагам, че съм глупак да се надявам, че някой от вас ще изпълни нарежданията ми относно Алтея Вестрит. Докато не установя дали тя не е заплаха за нас, бих искал да я държа изолирана. Сред удобство, но изолирана както от кораба, така и от екипажа. Нямам желание да я убивам, Уинтроу. Но и не мога да рискувам да разбере тайните пътища към Заграба или да подкопае авторитета ми пред кораба. Самото ѝ присъствие в тези води изглежда достатъчно да те настрои срещу мен. — Той отново поклати изморено глава. — Не съм и сънувал, че така бързо ще се усъмниш в мен. Никога. — Той стигна дотам, че да сведе лице в шепите си. Лактите почиваха на коленете му, докато се привеждаше напред в престорена мъка. Чу меките стъпки на Ета по пода, но въпреки това се престори на стреснат, щом ръцете ѝ се отпуснаха на раменете му.

— Кенит, никога не съм се съмнявала в теб. Никога. И ако прецениш, че така ще е най-добре, ще се върна на Мариета, докато не ме повикаш. Макар че не обичам да съм далеч от теб…

— Не, не. — Принуди се да се протегне и да потупа една от ръцете ѝ. — След като вече си тук, може да останеш. Стига да стоиш настрана от Алтея и спътничката ѝ.

— Ако това е волята ти, няма да я оспорвам. Във всичко, което се е отнасяло до мен, досега винаги си бил прав. — Направи пауза. — И съм сигурна, че Уинтроу е съгласен с мен — подсказа тя на нещастното момче.

— Бих искал да видя Алтея — измъчено отвърна Уинтроу. Кенит знаеше какво усилие му коства това и съвсем мъничко се възхити на упоритостта му. Ета не мислеше така.

— Но ще направиш каквото казва Кенит — каза му тя.

Уинтроу сведе пораженчески глава.

— Сигурен съм, че има основателни причини да иска да го направя — съгласи се накрая.

Ръцете на Ета разтриваха врата и раменете на Кенит. Той се отпусна под допира ѝ и остави и последните си тревоги да го напуснат. Беше сторено. Парагон го нямаше, а Алтея Вестрит беше негова.

— Ще се отправим към Заграба — каза тихо. Там щеше да намери подходящо оправдание защо Ета трябва да слезе на брега и да остане там. Погледна към навъсения Уинтроу. С дълбоко съжаление се зачуди дали щеше да му се наложи да се откаже и от момчето. Трябваше да предложи нещо на Мълния в знак на помирение. Можеше да се наложи това да бъде Уинтроу, отпратен да бъде жрец.

Глава двадесет и трета

Полети

Рейн не беше вярвал, че може да заспи в ноктите на драцената, но го беше сторил. Събуди се внезапно, след което нададе полугласен вик при вида на поклащащите му се над нищото крака. В отговор почувства лек кикот откъм драцената, но освен това тя не каза нищо.

Започваха да се опознават добре. Той можеше да усети изтощението ѝ по ритъма на махащите ѝ криле. Скоро трябваше да почива. Беше му казала, че ако не беше неговото присъствие, би могла да се гмурне в плитчините близо до някой остров, като позволи на водата да поеме удара. Тъй като Рейн заемаше предните ѝ лапи, тя търсеше плаж, достатъчно отворен, че да позволи приземяване с тежко размахване на крила. Не беше лесно да открие такъв сред Пиратските острови. Малките острови под тях бяха стръмни и заострени, като върховете на планина, изскачащи от морето. Няколко имаха меки пясъчни плажове. За всеки почивен период тя избираше място и се спускаше с отвратителни кръгове. След като се доближеше до земята, започваше да маха с големите си жилави криле толкова яростно, че движението им изкарваше дъха от дробовете на Рейн, като в същото време изпълваше въздуха с прах и пясък. Стъпила веднъж на земята, тя го захвърляше небрежно на пясъка и го подканваше да се махне от пътя ѝ. Независимо дали го направеше, или не, тя отново се понасяше в полет. Турбуленцията от преминаването ѝ беше достатъчна да го събори на земята. Щеше да отсъства няколко часа или половин ден, за да ловува, да се храни, да спи и понякога отново да се храни.

Рейн използваше часовете усамотение, за да запали огън и да яде от намаляващите си провизии, а после се увиваше в плаща си да спи — ако не можеше да заспи, се тормозеше с мисли за Малта или се чудеше какво ще се случи с него, ако драцената не се върнеше.

В чезнещата светлина на зимния следобед, сред изпъкналости от черна скала Рейн забеляза плаж от черен пясък. Тинтаглия наклони криле и се извъртя към него. Докато се въртяха, няколко от черните камъни, застилащи плажа, се размърдаха. Дремещи морски бозайници повдигнаха масивните си глави. Гледката на дракона ги запрати в усилен бяг към вълните. Тинтаглия прокле и завърши с:

— Ако не те носех, сега щях да имам чудесна, тлъста вечеря в ноктите си. Рядко се намират морски бикове толкова на север по това време на годината. Няма да имам друга такава възможност!

Пластът от черен пясък върху черната скала се оказа по-тънък, отколкото изглеждаше. Тинтаглия се приземи, но без възвишеност, тъй като големите ѝ нокти задращиха по плажа като кучешки нокти по покрит с плочки под. Тя почти падна отгоре му, докато размахваше опашка, за да запази равновесие, но успя да се спре.

След като го свали на плажа, той побърза да се дръпне встрани от нея, но тя не отлетя веднага. Все още си мърмореше безутешно за хубавите, тлъсти морски бикове.

— Крехко, тъмночервено месо и слоеве мас, и о, хранителността на черния дроб, нищо не може да се сравни с него, мек и топъл в устата — жалееше тя.

Рейн погледна назад към гъсто залесения остров.

— Сигурен съм, че ще намериш и друга плячка тук — увери я той.

Тя обаче не се успокои.

— О, ще намеря аз. Множество измършавели зайци или пък някоя сърна, на която ѝ се броят ребрата. За друго жадувам, Рейн. Това месо би ме заситило, но тялото ми крещи от желание да расте. Ако се бях излюпила през пролетта, както трябваше, щях да разполагам с цялото лято да ловувам. Щях да стана силна, после дебела, после отново силна и още по-дебела, докато не разполагах със запасите да преживявам с подобни мършави и костеливи същества, щом наближеше зимно време. Но не стана така. — Тя отърси крила и се огледа печално. — Постоянно съм гладна, Рейн. И когато утоля този глад за кратко, тялото ми настоява за сън, за да може да укрепне. Но аз знам, че не мога да спя, да ловувам и да ям колкото би трябвало. Защото трябва да спазя обещанието си към теб, ако искам да спася това, което е останало от вида ми.

Рейн стоеше, без да може да продума — виждаше едно напълно различно същество в сравнение с онова отпреди няколко минути. Тя беше млада и все още растяща, макар че беше живяла стотици животи. Какво ли беше усещането да пристъпи към живот след безкрайно чакане само за да бъде сграбчена от необходимостта за самоотверженост? Той неочаквано изпита съжаление към нея.

Трябваше да е доловила чувствата му, но очите ѝ се завъртяха студено. Прибра крилете си обратно към тялото.

— Махни се от пътя ми — предупреди го, но не му даде достатъчно време да се мръдне. Полъхът, предизвикан от крилете ѝ, запрати жилещ облак от пясък към измъчената му плът.

Когато се осмели отново да отвори очи, тя беше синя ивица, чиито цветове се преливаха като тези на колибри, и все още се издигаше към небето. За момент сърцето му запя пред чистата красота на подобно създание. Какво право имаше той да забавя мисията ѝ да запази вида си? Тогава си помисли за Малта и решимостта му стана по-твърда. Веднъж след като тя беше в безопасност, той щеше да бъде склонен да посвети всичките си усилия в помощ на Тинтаглия.

Избра заслонено място в прикритието на няколко камъка. Зимният ден беше ясен, слабата слънчева светлина — почти топла. Той похапна пестеливо от изсушената си храна и пи вода от манерката си. Опита се да поспи, но натъртванията от ноктите на драцената го боляха, а и слънцето беше твърде ярко под клепачите му. Наблюдаваше небето за завръщането ѝ, но виждаше единствено кръжащи чайки. Примирен, че ще чака дълго, той си позволи да навлезе в гората, за да потърси прясна вода.

Странно беше да върви по твърда земя под дърветата. Буйната Дъждовна растителност, извисяваща се над блата, беше единствената гора, която познаваше. Тук клоните на дърветата се спускаха ниско, а ниската растителност беше по-гъста. Окапалите листа бяха нагъсто под краката му. Чу птици, но видя малко признаци за дребен дивеч и никакви за сърна или прасе. Може би този остров не разполагаше с никакви големи животни. Ако беше така, тогава Тинтаглия можеше да се върне с толкова празен стомах, с колкото бе отлетяла. Теренът стана по-стръмен и той скоро се усъмни, че ще намери поток. Неохотно се върна обратно към плажа.

Докато се приближаваше към мястото, където тъмнината на гората се разкъсваше от светлината на открития отвъд плаж, Рейн чу странен звук. Дълбок и резониращ, звукът му напомняше за голям тъпан, удрян с мек предмет. Той забави крачка и надникна иззад храста, преди да излезе на открито.

Морските бикове се бяха върнали. Половин дузина от тях се грееха на пясъка. Един повдигна муцуната си, дебелият му врат действаше като духало и възпроизвеждаше звука. Рейн се взираше очаровано. Никога не беше виждал толкова големи същества толкова отблизо. Създанието приведе масивната си глава и шумно подуши пясъка, очевидно озадачено от непознатата миризма на дракон. Оголи дебели, жълти бивни в отвращение, поклати глава и за пореден път се изтегна на пясъка. Останалите дремещи същества го игнорираха. Едно от тях се обърна по гръб и лениво размаха плавници пред лицето си. Обърна главата си към Рейн и разшири ноздри. Той помисли, че незабавно ще се претърколи обратно на крака и ще се завъргаля към морето, но то затвори очи и отново заспа.

В главата на Рейн се оформи план. Той се отдръпна тихо от плажа; пръчките под дърветата бяха в изобилие и той подбра една права, дебела и дълга, след което здраво привърза ножа си в единия ѝ край. Никога преди не беше ловувал, камо ли да убива за месо, но това не го безпокоеше. Колко трудно можеше да бъде да се промъкне до някое от дебелите, кротки животни и да сложи край на живота му? Единствен удар с копието във врата щеше да осигури прясно месо и за двама им. Щом остана доволен от импровизираното копие, подостри друг кол, който да го подкрепи, след което заброди през дърветата към далечния край на плажа. Излезе от гората на пясъка, приведе се ниско и се затича по плажа, за да застане между създанията и възможността им за отстъпление към водата.

Бе очаквал да предизвика някаква тревога, щом го видят. Едно-две извърнаха глава да го погледнат, но по-голямата част от стадото продължи да дреме и да се пече. Дори онзи нервният, който по-рано бе издал звука при миризмата на драцената, го пренебрегна. Окуражен, Рейн избра мишената си в края на разпръснатото стадо: отличен, дебел екземпляр, белязан от дълъг живот. Месото нямаше да е крехко, но щеше да е в голямо количество и той прецени, че това щеше да е по-важно за Тинтаглия.

Приклекналата му, дебнеща поза беше загуба на време. Морският бик дори не си направи труда да отвори око чак докато Рейн не беше на едно копие разстояние от него. Той почти изпита срам от убийството на подобна мудна плячка и отдръпна ръката си. Набръчканата кожа на създанието изглеждаше дебела. Искаше да му даде бърза смърт. Пое дълбоко дъх и вложи цялата си тежест зад промушващия натиск.

Миг преди върхът да докосне плътта му, морският бик се извъртя на крака и изрева. Рейн моментално разбра, че е сбъркал в преценката си относно темперамента на съществата. Копието, което бе прицелил във врата на животното, потъна дълбоко зад рамото му. От ноздрите на бика запръска кръв — беше пронизал дроба на жертвата си. Вкопчи се здраво в копието и се опита да го забие по-надълбоко, докато цялото стадо се размърдваше във внезапна дейност.

С рев животното се завъртя, за да се изправи срещу него. Рейн беше повлечен заедно с копието си, краката му се влачеха по пясъка. Едва успя да задържи хватката си върху подострения кол. Сега изглеждаше толкова ефективно, колкото шепа маргаритки, но беше единственото оръжие, което имаше. За една крачка успя да прибере крака под себе си. Използва тласъка си, за да натисне копието по-надълбоко. Животното изрева повторно, от устата му, както и от ноздрите, започна да блика кръв. Щеше да спечели. Можеше да усети през дръжката на копието как силата на съществото намалява.

Тогава друг морски бик успя да захапе плаща му и подкоси краката му. Рейн изпусна хватката си върху копието и докато падаше, раненото животно се обърна към него. Големите му, притъпени бивни изведнъж вече изглеждаха остри и мощни, щом се хвърли към Рейн с широко разтворени челюсти. Той се извъртя от обсега на атаката, но движението уви наметалото му около него. С усилие измъкна заострения кол от пленилия го плат, а после отдръпна крака си от изщракващата паст. Опита се да се изправи, но другото животно все още стискаше края на плаща му. То размаха глава наляво-надясно и събори Рейн на колене. Още морски бикове се приближаваха бързо. Рейн се опита да се освободи от наметалото си и да избяга, но връзките му се противяха. Някак бе успял да изгуби заострения си кол. Друго животно го блъсна с глава и го запрати връз бика, който продължаваше да стиска наметката му. Улови за кратко гледката на жертвата си, която се просна мъртва на пясъка. Това сега не му беше от особена полза.

Пронизителното ки-и-и на Тинтаглия разцепи зимното небе. Без да пуска наметалото му, животното, което го държеше, извъртя глава, за да се взре в небето. Миг по-късно цялото стадо препускаше в галоп към водата. Рейн беше повлечен с тях, наметалото му се бе закачило за бивните на морския бик.

Драцената удари животното и Рейн си помисли, че вратът му ще се прекърши. Двамата се захлъзгаха заедно по пясъка, морският бик квичеше с невероятна пронизителност, докато челюстите на Тинтаглия се сключваха около врата му. С едно захапване тя отдели наполовина главата от дебелите му рамене. Главата, която все още стискаше плаща на Рейн в захапката си, се килна от едната страна на потрепващото под задните крака на Тинтаглия тяло. Замаян, той пропълзя към него и освободи наметката си от бивните му.

— Моя! — изрева Тинтаглия, като заплашително стрелна главата си към него. — Моят улов! Моята храна! Махни се от нея.

Докато той припряно се запрепъва да се отдръпне, тя сниши челюсти над корема на животното. Захапа само веднъж, след което повдигна глава, за да откъсне и да погълне висящите вътрешности. Полъх от вонята на черва се понесе към Рейн. Тя преглътна.

— Моето месо! — предупреди го отново и сведе глава за поредната хапка.

— Там има още един. Можеш да изядеш и него — каза ѝ Рейн. Той махна с ръка към морския бик със забитото в него копие. Свлече се на пясъка и най-накрая успя да развърже връзките на плаща си. Сграбчи го и го захвърли с погнуса. Какво го беше накарало да си помисли, че може да ловува? Той беше копач, мислител, изследовател. Не ловец.

Тинтаглия бе застинала, от челюстите ѝ висеше къс капещи вътрешности. Тя се взираше в него — сребристото на очите ѝ лъщеше. После отметна глава назад, погълна залъка си и настоя:

— Мога да изям и твоя улов? Това ли каза?

— Убих го за теб. Нали не мислиш, че мога да изям животно с подобни размери?

Тя наклони глава сякаш той беше нещо, което виждаше за първи път.

— Откровено казано, бях изумена, че можеш да убиеш подобно животно. Мислех, че си бил много гладен, за да опиташ.

— Не. За теб е. Каза, че си гладна. Макар че може би бих могъл да взема малко от месото за утре. — Вероятно дотогава гледката как се храни и миризмата на кръв нямаше да изглеждат толкова противни.

Тя обърна глава настрани, за да среже по-голямата част от вратната издатина на морския бик. Предъвка два пъти и глътна.

— Предвидил си го за мен? Когато си го убил?

— Да.

— И какво искаш в замяна? — предпазливо попита тя.

— Нищо повече от това, за което вече се разбрахме: да ми помогнеш да намеря Малта. Видях, че няма да намериш много дивеч наоколо. Ще пътуваме по-добре, ако си добре нахранена. Това е всичко, което си мислех.

— Нима.

Той не можеше да разчете особената ѝ интонация. Докуцука до животното, което беше убил, и успя — на третия си опит — да извади копието. Взе обратно ножа си, почисти го и го върна в канията.

Тинтаглия сведе улова си до купчина кости, преди да подхване неговия. Рейн я гледаше с нещо като страхопочитание. Не си беше представял, че коремът ѝ може да побере толкова много. Наполовина привършила с плячката му, тя забави прегладнялото си, лакомо поглъщане. Сграбчи със зъби и нокти останалото от мъртвото животно и го завлече нагоре по плажа, извън обсега на наближаващия прилив и непосредствено до неговия огън. Без да каже и дума, тя се сви покровителствено около мършата и потъна в дълбок сън.

Рейн се събуди треперещ сред пълен мрак. Студът и влагата на нощта бяха проникнали през малтретираното му наметало и огънят му бе изгорял до въглени. Той го разпали отново и внезапно осъзна, че е гладен. Мина на пръсти покрай извивката на Тинтаглиевата опашка и се приведе в мрака над надъвкания труп. Докато продължаваше да се опитва да намери някакво месо, което не бе докосвано от зъбите и слюнката на драцената, тя отвори едното си огромно око. Изгледа го без изненада.

— Оставих ти двата предни плавника — каза му тя и отново затвори очи.

Рейн подозираше, че му е заделила най-неапетитната част от животното, но отряза и двата, огромни колкото голяма чиния, крайника. Дебелите розови, безкосмести плавници с техните затъпени, черни нокти не подбуждаха особено апетита му, но той наниза един на пръчка и постави месото над огъня. След недълго нощта се изпълни с приятната миризма на печащо се, тлъсто месо. По времето, когато беше готово, стомахът му оповестяваше глада му с къркорене. Тлъстините бяха хрупкави и преливащи от мазнина, а месото на смалилите се пръсти беше също толкова богато на вкус, колкото всичко друго, което беше ял. Остави другия плавник да се пече, преди да приключи с яденето на първия.

Тинтаглия се събуди, душейки, точно когато той свали втората перка от огъня.

— Искаш ли малко? — неохотно попита той.

— Едва ли — отвърна тя с известна доза хумор. Докато той ядеше втория плавник, тя приключи с останалата част от животното. Сега ядеше по-спокойно и насладата ѝ беше явна. Рейн оглозга и последното месо по кокалите и ги хвърли в жарта. Изми мазнината от пръстите си в ледената прегръдка на вълните. После се върна и разпали огъня срещу засилващия се хлад на нощта. Тинтаглия въздъхна доволно и се изтегна с корем, обърнат към огъня. Рейн, който седеше между дракона и огъня, установи, че е обгърнат от унасяща топлина. Легна връз наметалото си и затвори очи.

— Ти си различен от онова, което очаквах да бъде един човек — отбеляза Тинтаглия.

— Ти не си това, което очаквах, че ще бъде един дракон — отвърна Рейн. Той въздъхна от преситеност. — На зазоряване ли ще отлетим?

— Разбира се. Макар че, ако имах избор, щях да остана тук и да изловя един по един още няколко от тези морски бикове.

— Не е възможно все още да си гладна.

— Сега не, но винаги трябва да имаш грижа и за утрешния ден.

За известно време между тях се възцари тишина. Тогава Рейн трябваше да попита:

— Ще станеш ли още по-голяма, отколкото си сега?

— Разбира се. Защо да не стана?

— Просто си помислих… ами, ти и сега изглеждаш доста огромна. Колко големи могат да станат драконите?

— Докато живеем, все растем. Така че зависи колко дълго живеем.

— Колко дълго очакваш да живееш?

Тя изпръхтя с веселие.

— Колкото мога повече. Колко дълго очакваш ти да живееш?

— Ами… осемдесет години би бил добър, дълъг живот. Но малко Дъждовници преживяват толкова дълго. — Той се опита да се изправи смело пред собствената си смъртност. — Баща ми умря, когато беше на четиридесет и три. Ако имам късмет, се надявам да живея с двайсет години отгоре. Достатъчно, че да имам деца и да ги съпроводя и в годините след детството им.

— Нищо повече от миг във времето. — Тинтаглия се протегна небрежно. — Подозирам, че сега, след като си пътешествал с дракон, годините ти ще се разпрострат далеч отвъд това.

— Имаш предвид, че просто така ще изглежда ли? — попита Рейн в опит да прозвучи лекомислено в отговор на объркващите ѝ думи.

— Не. Нищо подобно. Нищо ли не знаеш? Нима мислиш, че малко люспи или бронзови очи е всичко, което един дракон може да сподели със своя спътник? Докато продължаваш да придобиваш още от моите черти, годините ти също ще се увеличават. Няма да се учудя, ако преживееш отвъд края на века и крайниците ти въпреки това продължат да ти служат. Поне така беше с Древните. Някои от тях достигаха три, дори четири столетия. Но разбира се, те имаха поколения драконски допир, от който да черпят. Ти може и да не живееш толкова дълго, но е много вероятно децата ти да живеят.

Рейн се изправи до седнало положение, внезапно разсънен.

— Шегуваш ли се с мен?

— Разбира се, че не. Защо да го правя?

— Нищо. Просто… Не съм сигурен, че искам да живея толкова дълго. — За известно време остана смълчан. Представи си, че гледа как майка му и големият му брат умират. Това беше поносимо; човек очакваше да види смъртта на родителите си. Но ако се наложеше да гледа как Малта остарява и умира? А ако имаха деца и трябваше да гледа как те също стават слаби и повяхват, докато той самият оставаше здрав и жизнен? Удължен живот беше подозрителна награда за съмнителната чест да бъдеш драконов спътник. Той изрази следващата си мисъл гласно: — Бих дал всички години, които се надявам да видя, за една-единствена гарантирана с Малта.

Изговарянето на името ѝ беше като магическо призоваване. Видя я в крайчеца на ума си, лъскавината на черната ѝ коса и как очите ѝ бяха засияли, когато бе погледнала нагоре към него. Предателската му памет го отнесе назад към летния бал, как я държеше в обятията си, докато се носеха по дансинга. Беше нейният Представителен бал, а той ѝ бе запазил само един танц, преди да се втурне да спасява света. А вместо да го стори, беше изгубил всичко — включително и Малта.

Ръката му си спомни дребните ѝ пръсти в неговите. Главата ѝ стигаше само до брадичката му. Яростно избута мисълта за нея на калсидска галера. Разбирането на калсидските мъже за незащитените жени беше добре известно. През него се стрелнаха ужасяващ страх и буен гняв. След като отшумяха, той се почувства слаб и нехаен. Негова беше вината, че бе застрашена по този начин. Тя нямаше да му прости. Дори нямаше да посмее да я помоли. Съмняваше се, че тя някога щеше да може отново да изтърпи присъствието му, дори да я спасеше и отведеше у дома. В него се надигна отчаяние.

— Каква буря от емоции може да породи един човек, при това само на базата на въображението — снизходително отбеляза драцената. После попита с по-разсъдлив глас: — Защото живеете толкова кратък живот ли правите това? Въобразявате си измислени истории какво може да се случи утре и изпитвате всички чувства от събития, които никога няма да се случат? Може би за да компенсирате за миналите животи, които не можете да си спомните, си измисляте бъдещи моменти, които няма да просъществуват.

— Може би — съгласи се без особено желание Рейн. Заболя го от веселието ѝ. — Предполагам, че на драконите никога не им се налага да си представят бъдещето, защото притежават изобилие от минали моменти, които да си припомнят.

Драцената издаде странен, гърлен звук. Той не беше сигурен дали е развеселена или подразнена от хапливата му забележка.

— Нямам нужда да си представям някакво бъдеще. Знам бъдещето, което ще се осъществи. Драконите ще се върнат на полагащото им се място като Господари на Трите царства. За пореден път ще властваме над небето, морето и земята. — Тя затвори очи.

Рейн се замисли над казаното от нея.

— И къде е тази Земя на драконите? По реката нагоре от Трехог, отвъд Дъждовните земи?

Едното ѝ око се отвори наполовина. Този път беше сигурен, че видя развеселеност в сребристите проблясъци.

— Земя на драконите? Като че е само една, пространство, очертано от граници? Ето това е бъдеще, което само човек би могъл да си въобрази. Ние владеем небето. Владеем морето. И владеем земята. Цялата земя, навсякъде. — Окото започна да се затваря отново.

— Ами ние? А нашите градове, ферми, нашите поля и лозя?

Окото отново се отвори.

— Какво за тях? Хората ще продължат да се карат с други хора относно кой къде може да отглежда растения и коя крава на кого принадлежи. Това е начинът на човечеството. Драконите знаят по-добре. Онова, което е на земята, принадлежи на онзи, който го изяде пръв. Моят улов е моя храна. Твоят улов е твоя храна. Всичко е много просто.

По-рано през деня почти бе изпитал обич към нея. Бе се дивил на синьото ѝ сияние, докато блещукаше на фона на небето. Бе му се притекла на помощ, когато морските бикове щяха да го убият и така да я освободят от обещанието ѝ към него. Дори сега той почиваше в прикритието, което бе образувала от тялото си и огъня. Но всеки път, когато се доближаха до истинско приятелство, тя казваше нещо толкова арогантно и чуждо, че единственото, което той можеше да изпитва към нея, беше предпазливост. Рейн затвори очи, но не можа да заспи заради мисълта какво беше отприщил сред света. Ако спазеше думата си и спасеше Малта, тогава и той щеше да удържи на своята. Представи си змии, излюпващи се в дракони, и други дракони, излизащи от погребания град. Дали не продаваше човечеството в робство заради една жена?

Колкото и да се опитваше, не можа да се принуди да го възприеме като твърде висока цена.

Малта почука на вратата и побърза да влезе, без да изчака отговор. Възкликна от раздразнение към тъмнината. Две крачки я отведоха в другия край на стаята, където дръпна завесите.

— Не бива да се търкаляш в тъмното и да се самосъжаляваш — каза строго на Косго.

Той погледна нагоре към нея от сламеника си. Очите му бяха почти затворени.

— Умирам — дрезгаво се оплака той. — И никой не го е грижа. Той нарочно кара кораба да се люлее, знам го. Само за да може да ми се подиграва пред екипажа.

— Не е вярно. Мотли просто така се движи. Показа ми го снощи на вечеря. Дължи се на начина, по който е проектиран корпусът. Ако се качиш на палубата, подишаш малко свеж въздух и погледаш към водата, движението няма да ти пречи толкова много.

— Казваш го просто така. Знам какво ще ми помогне. Да пуша. Това е изпитано средство против морска болест.

— Казвам ти истината. Беше ми лошо първите два дни на борда. Капитан Ред ми каза да опитам, а аз бях толкова отчаяна, че го направих. Работи. Той каза, че е свързано с това да гледаш как се движи корабът спрямо водата. Когато седиш тук вътре и гледаш стените или се свиваш в тъмното, коремът ти не може да осмисли какво усеща главата ти.

— Може би коремът ми не може да осмисли какво знае главата ми — отвърна Косго. — Аз съм велеславният сатрап на цяла Джамаилия. Въпреки това една банда пиратска измет ме държи като пленник в потресаващи условия. Аз държа Перления трон: аз съм Любимец на Са. Наследник съм на хиляди мъдри владетели, простиращи се назад чак до зората на света. А ти ми говориш сякаш съм дете и дори не ми оказваш уважението да се обръщаш подобаващо към мен. — Обърна лицето си към стената. — Смъртта е за предпочитане. Остави ме да умра, а после света ще се надигне гневно и ще накаже всички ви за стореното.

И последната капка съчувствие, което Малта изпитваше към него, изчезна под неговата вълна самосъжаление. Потресаващи условия, как пък не. Имаше предвид, че стаята му е малка и че го обслужва само тя. Най-много го дразнеше, че ѝ бяха дали собствена стая. Мотли не беше просторен кораб, но точно тези пирати отдаваха голямо значение на удобството. Тя бе решила да го придума да дойде на масата на капитана. Изостави тази идея, но направи последен опит:

— Ще постъпиш добре, ако покажеш малко духовитост, вместо да се цупиш като дете и да си представяш някакво бъдещо отмъщение от името на мъртвото ти тяло. В момента името, което носиш, е единственото, което те прави ценен за тях. Стани и им покажи, че зад тази титла стои мъж. Тогава може и да те уважават.

— Уважението на пирати, убийци и крадци! Ето една възвишена цел за мен. — Той се претърколи, за да я погледне. Лицето му беше бледо и слабо. Очите му пробягаха нагоре-надолу по нея с отвращение. — А теб уважават ли те за това колко бързо се обърна срещу мен? Уважават ли колко бързо им се пусна, за да спасиш живота си?

Старата Малта щеше да зашлеви нагло втренченото му лице. Но новата Малта можеше да пренебрегне обидите, да преглътне нападките и да се адаптира към всяка ситуация. Тази Малта щеше да оцелее. Изтръска ярките поли, които носеше — червен слой над жълт, а той над син. Дългите ѝ чорапи бяха на червени и бели райета и много топли. Ризата ѝ беше бяла, но плътно закопчаната отгоре жилетка беше хем жълта, хем червена. Беше я съшила сама снощи. Парчетата от дрехите, които бе използвала да я направи, съставляваха новата ѝ шапка за коса.

— Ще закъснея — каза му спокойно. — По-късно ще ти донеса нещо за ядене.

— Няма да имам особен апетит за огризките ти — каза ѝ кисело той. Тя достигна вратата и той добави: — „Шапката“ не ти пасва добре. Не покрива белега ти.

— Не е предвидена да го прави. — Не погледна назад към него.

— Вместо това ми донеси треви за пушене! — извика внезапно той. — Знам, че имат малко на борда. Трябва да имат! Лъжеш, като казваш, че нямат. Те са единственото, което може да успокои стомаха ми и ти нарочно ги криеш от мен. Малоумна курва! Тъпа жена!

Вече излязла, с плътно затворена зад нея врата, тя се облегна на стената и вдиша дълбоко. После повдигна полите си и побягна. Капитан Ред не харесваше хората да закъсняват за трапезата му.

Стигна вратата и се спря да си поеме дъх. По навик от един друг свят защипа бузите си, за да ги зачерви, и оправи косата си. Припряно приглади полите си и влезе. Всички вече бяха седнали на масата. Капитан Ред я прикова с мрачен поглед. Тя приклекна в дълбок реверанс.

— Извинете ме, господа. Задържаха ме.

— Нима. — Самотната дума на капитана беше единственият му отговор. Тя забърза да заеме мястото си от лявата му страна. Първият помощник — сложно татуиран от челото до гърлото мъж, седеше от дясната. Собствената татуировка на капитан Ред беше по-фина, направена от жълто мастило, което едва се забелязваше, освен ако човек не знаеше да гледа за нея. Макар че робските артисти и музиканти бяха считани за притежания, собствениците им обикновено се въздържаха явно да показват достоянието си чрез татуировки, които могат да разсейват другите от техните представления. Екипажът на Мотли се състоеше основно от актьорска трупа, освободена от капитан Кенит.

След знак от капитана, юнгата се раздвижи и започна да слага масата. Снежнобялата покривка, тежкият порцелан и блещукащият кристал опровергаваха простотата на храната. Малта беше заключила, че корабната храна не се различаваше особено от един кораб на друг. Хлябът беше твърд, месото солено, а зеленчуците — кореноплодни. Поне на Мотли храната ѝ не представляваше нечии чужди огризки и ядеше на маса с прибори. Виното — скорошна придобивка от калсидския съд, далеч надминаваше храната, която придружаваше.

На масата се водеше и разговор и макар да не беше винаги възвишен, поне беше вежлив и изтънчен заради състава на екипажа. Нито робството, нито пиратството бяха подрили тяхната интелигентност или пък тяхното самохвалство. Лишени от театър, масата се превръщаше в сцена за техните представления, а Малта — в тяхна публика. Те се съревноваваха да я накарат да се засмее или да възкликне шокирано. На масата се очакваше духовитост и отлични маниери. Ако не знаеше, Малта никога не би предположила, че тези мъже, които се шегуваха и се сражаваха с думи, бяха и пирати, изцапали ръцете си с кръв, способни да избият всяка душа на един кораб. Когато вечеряше сред тях, се чувстваше сякаш стъпва по тънък лед. Те любезно ѝ бяха предоставили компанията си, но въпреки това Малта никога не си позволяваше да забрави, че тя също е тяхна пленница. Никога не си беше представяла, че салонните маниери, които беше научила като дъщеря на бингтаунска Търговка, може да ѝ бъдат толкова полезни.

И все пак, докато те беседваха с острите си като бръснач умове върху истинското значение на вдовишкия син от комедиите на Ридюеф или дебатираха относно Салдоновото владеене на езика в сравнение с плачевната му липса на драматично темпо, тя копнееше да насочи разговора в по-осведомителна насока. Не ѝ се удаде възможност чак до края на вечерята. Другите бяха извинени и отпратени от масата и капитанът насочи вниманието си към Малта.

— Значи нашият велеславен сатрап Косго отново намери за добре да не се присъедини към нас на трапезата?

Малта потупа устни, без да бърза да отговори.

— Капитане, боя се, че той все още е неразположен. Възпитанието му не го е научило да се справя със суровостите по време на едно пътуване по вода.

— Възпитанието му не го е научило да се справя с каквито и да било суровости. По-скоро кажи, че ненавижда нашата компания.

— Здравето му е деликатно и положението на нещата го измъчва — с лекота отвърна Малта, решена да не говори критично за сатрапа. Ако се обърнеше срещу него, вече нямаше да гледат на нея като на вярната му, може би и ценна, придружителка. Тя леко прочисти гърло. — Той отново поиска билки за пушене за облекчаване на морската му болест.

— Пфу! Те не вършат работа срещу морска болест, освен че дотолкова замайват човек, че да не му пречи. Казах ти, че на борда са забранени. Именно натрупаният заради опиатите и други подобни забавления дълг доведе компанията ни пред татуистите.

— Казах му го, капитане, но се боя, че не ми вярва.

— Той така копнее за тях, че не може да си представи, че не ги използваме — присмя се капитанът, след което на свой ред прочисти гърло. Държанието му се промени. — Ще постъпи добре утре да се присъедини към нас. Бихме искали да обсъдим с него, благовъзпитано, условията за откупа му. Насърчи го да присъства.

— Ще го направя — добросъвестно отвърна Малта. — Но се боя, че не мога да го убедя, че това ще подобри положението на неговото пленничество. Вероятно бихте могли да ми позволите да действам като посредник относно вашите условия. Аз съм свикнала с неговия темперамент.

— По-добре кажи, че си свикнала с яда, арогантността и детинското му държане напук. Що се отнася до това да ти доверя намеренията си, е, всички се съгласихме, че сатрапът на цяла Джамаилия ще бъде отличен подарък за Кенит, краля на Пиратските острови. Много от нас ще сметнат за забавно нашето момче сатрап да прекара остатъка от дните си с татуиран редом до носа му гарван и с окови на краката. Вероятно би могъл да бъде обучен да сервира на трапезата на Кенит.

— Но Кенит има склонност към по-голям прагматизъм. Подозирам, че крал Кенит ще позволи на Негова височайша разглезеност да бъде откупен от който го поиска. На Косго ще подобава да измисли кой би могъл да бъде това. За мен ще бъде удоволствие да го представя на Кенит със списък с имена, които да бъдат поканени, за да наддават за тази награда.

Кенит. Името на мъжа, който бе пленил баща ѝ и кораба му. Какво можеше да означава това? Можеше ли в крайна сметка тя да се изправи пред мъжа и някак да спазари освобождаването на баща си? Неочаквано сатрап Косго придоби нова значимост в очите ѝ. Пое дъх и успя да се усмихне.

— Ще го убедя да състави подобен списък с имена — увери капитана. Очите ѝ последваха помощника; той беше последният от компанията, който напускаше стаята. — Ако ме извините, ще видя дали не мога да започна още тази вечер. — Вратата се затвори плътно след мъжа. Тя прокле усиления пулс на сърцето си, тъй като знаеше, че кръвта предателски се качваше нагоре по лицето ѝ. Усмихна се, докато се изместваше към вратата.

— Толкова ли бързаш да ме напуснеш? — попита капитан Ред с престорена тъга. Той се изправи и тръгна да заобикаля масата към нея.

— Бързам да изпълня повелята ви — отвърна Малта. Тя се усмихна и позволи в очите ѝ да се появи искрица кокетност. Трябваше да подходи внимателно към този мъж. Имаше голямо самочувствие, което беше в нейна полза. Доставяше му удоволствие да си мисли, че тя го желае, а той се наслаждаваше на своята гонитба и на драматичните възможности, които му предлагаше. Излагаше на показ ухажването си спрямо нея пред екипажа. Белегът ѝ също не го смущаваше. Може би, помисли си тя, веднъж щом собственото лице на някого бъдеше белязано против волята му, той вече не обръщаше особено внимание на белезите по лицата на другите.

— Не можеш ли да останеш тук и пак да изпълниш повелята ми? — попита я с топла усмивка. Беше много красив мъж, с красиви порядки. Една студена, твърда част от нея си помисли, че ако стане любовница на този мъж, ще може да го използва срещу Кенит. Но не. Не беше заради внезапния спомен за широките рамене на Рейн или ръката ѝ, почиваща в неговата силна длан, докато танцуваха. Изобщо. Бе оставила всички мисли за Дъждовника настрана, като бъдеще, което никога нямаше да се случи. Беше завинаги съсипана за брак с подобен мъж. Но ако беше достатъчно безскрупулна, все още беше възможно да спаси баща си. Въпреки всичко, което я бе сполетяло, той пак щеше да я обича, с вярната обич на един баща.

Беше се разсеяла прекалено. Капитан Ред хвана ръцете ѝ и се загледа развеселено в нея.

— Наистина трябва да вървя — промълви тя, имитирайки нежелание. — Все още не съм занесла никаква вечеря на сатрапа. Ако закъснея, ще предизвикам лошия му нрав и тогава сдобиването с онези имена за вас може да се окаже…

— Нека умре от глад — безцеремонно предложи капитан Ред, погледът му обхождаше лицето ѝ. — Обзалагам се, че никой друг не е изпробвал тази тактика върху него: може да се окаже точно това, от което се нуждае, за да прояви повече разум.

Тя успя нежно да освободи една ръка.

— Ако здравето му не беше така деликатно, несъмнено бих се изкушила да изпробвам подобна тактика. Но той е сатрапът, владетел на цяла Джамаилия. Мъж с такава важност трябва да се поддържа в цветущо здраве. Не сте ли съгласен?

В отговор, свободната му ръка неочаквано обгърна кръста ѝ. Придърпа я по-близо и се приведе да я целуне. Тя затвори очи и сдържа дъха си. Опита се да накара устата си да се задвижи сякаш го приветстваше, но всичко, което можеше да си представи, беше как ще свърши. Внезапно той беше калсидският моряк, смъкнал се на едно коляно между краката ѝ. Тя се отскубна от него и проплака:

— Не. Моля ви, моля ви, не!

Той спря незабавно. Във веселието му като че ли имаше следа от жалост.

— Така и подозирах. Ти си една малка, умела актриса. Ако и двамата бяхме в Джамаилия, аз бях свободен мъж, а ти небелязана, можехме да направим нещо с теб. Но сме тук, скъпа моя, на борда на Мотли. Подобен екипаж като онзи, който ви държеше, вероятно се е възползвал от теб. Много зле ли беше?

Не можеше да схване, че мъж е способен да я попита подобно нещо.

— Бях заплашена, но само заплашена — успя да каже. Отклони погледа си.

Той не ѝ повярва.

— Няма да те принуждавам. Никога не се страхувай за това. Нямам нуждата да принуждавам която и да е жена. Но няма да възразя да ти помогна да превъзмогнеш страха си. Няма и да те пришпорвам. — Протегна ръка и проследи линията на челюстта ѝ. — Поведението и маниерите ти показват, че си добре отгледана. Но и двамата сме това, което ни е направил животът. Няма връщане назад към невинното минало. Може да ти се струва като суров съвет, но произлиза от собствения ми опит. Вече не си девствената дъщеря на баща си, която се пази за добре договорен брак. Това вече го няма. Така че приеми този нов живот с цялото си сърце. Наслади се на удоволствията и свободата, които ти предлага в замяна на старите ти мечти за подобаващ брак и място в улегнало общество. Малта, дъщерята на бингтаунски Търговец, вече я няма. Стани Малта от Пиратските острови. Може да откриеш, че този живот е по-сладък от предишния. — Пръстите му леко се придвижиха от линията на челюстта ѝ към вдлъбнатината на гърлото ѝ.

Тя се принуди да стои спокойно, докато разкриваше последното си оръжие.

— Готвачът ми каза, че имате жена и три деца в Биволски залив. Боя се, че хората ще се разприказват. Жена ви може да бъде наранена.

— Хората винаги говорят — успокои я той. Пръстите му се заиграха с яката ѝ. — Жена ми не им обръща внимание. Казва, че това е цената, която плаща, за да има такъв хубав и умен съпруг. Не мисли за тях, както правя и аз. Те нямат нищо общо със случващото се на този кораб.

— Нима? — попита го тихо тя. — А ако дъщеря ти бъде отвлечена от калсидски търговци на роби, ще одобриш ли същия съвет и спрямо нея? Да стане на драго сърце онова, в което я превърнат? Ще ѝ кажеш ли, че баща ѝ никога няма да я приеме обратно, защото вече не е неговата „девствена дъщеря“? Няма ли вече да има значение за теб колко пъти са я имали или пък кой? — Тя повдигна брадичка.

— Проклета да си — наруга я той, но с възхищение. В очите му проблясваше раздразнение, но я пусна. Тя отстъпи крачка назад с облекчение.

— Ще взема имената от сатрапа — предложи му като компенсация. — Ще се погрижа да разбере, че животът му зависи от това колко може да изстиска от благородниците си. Той оценява живота си изключително високо. Сигурна съм, че ще бъде щедър с монетите им.

— И по-добре да бъде. — Капитан Ред бе възвърнал част от апломба си. — За да обезщети твоето скъперничество с женската разменна монета.

Малта му се усмихна — искрена усмивка, и вкара малко напереност в походката си, докато напускаше стаята му.

Глава двадесет и четвърта

Търговка на семейство Вестрит

Огън, накладен с дърво от плажа, гореше в огнището и почти стопляше опустялата стая. Щеше да отнеме време да прогони зимния студ от голямата къща. Беше стояла необитавана със седмици. Удивително беше колко бързо студът и немарата променяха една къща.

Къщната работа беше успокояваща. В чистенето и реставрирането на стая човек можеше да установи контрол. Можеше дори да се преструва, за кратко, че и животът може да бъде изчистен по същия начин. Кефрия се изправи бавно и пусна парцала си обратно в кофата. Така. Огледа спалнята си, докато разтриваше наболяващата я ръка. Стените бяха изтрити с билкова вода, а подът беше изтъркан. Влажната прах и миризмата на мухъл вече ги нямаше… Както и всякаква следа от предишния ѝ живот тук. След като се бе върнала в дома си, беше установила, че леглото, което бе споделяла с Кайл, сандъците им с дрехи и гардеробът ѝ бяха изчезнали. Пердетата и завесите липсваха или бяха разкъсани на парцали. Тя бе затворила вратата и бе отложила притеснението си относно стаята, докато главните помещения на къщата не бяха годни за живеене. Тогава бе дошла тук, сама, за да се залови с нея. Нямаше представа как ще я обзаведе наново. Съзнанието ѝ беше заето от други, по-важни съображения, докато вършеше монотонната, черна работа по търкането.

Седна на пода пред огъня и се огледа наоколо из стаята. Празна, чиста и леко хладна. Като живота ѝ. Облегна се на измазания камък, който ограждаше огнището. Запълването и възстановяването на стаята и живота ѝ изведнъж ѝ се сториха като загуба на време. Може би беше по-добре да ги остави както си бяха в момента. Подредени. Прости.

Майка ѝ подаде глава в стаята ѝ.

— Ето те къде си! — възкликна Роника. — Знаеш ли какво прави Силдин?

— Събира си багажа — отвърна Кефрия. — Няма да му отнеме много време. Няма много багаж.

Роника се намръщи.

— Пускаш го да тръгне? Просто така?

— Той иска да го направи — отвърна простичко тя. — А и Яни Купрус каза, че ще бъде добре дошъл и че може да остане със семейството ѝ.

— А защо да не остане със собственото си семейство? — язвително попита Роника.

Кефрия подбели изморено очи към майка си.

— Говори ли с него? Аз говорих. Сигурна съм, че си чула същите неща. Сега в него има повече от Дъждовните земи, отколкото от Бингтаун, и се променя все повече с всеки изминал ден. Трябва да отиде в Трехог. Сърцето му го зове да помогне на драцената в мисията ѝ да спаси змиите.

Роника влезе в стаята, като повдигна полите си от все още мокрия под. Беше стар рефлекс. Износената ѝ рокля не заслужаваше такава грижа.

— Кефрия, той е още дете. Твърде млад е, за да взема подобни решения за себе си.

— Майко, недей. Пускам го да иде. Беше достатъчно трудно да стигна до това решение и без да го подлагаш на съмнение — меко отвърна Кефрия.

— Защото мислиш, че е най-доброто за него? — попита невярващо Роника.

— Защото нямам какво по-добро да му предложа. — Кефрия се изправи с изморена въздишка. — Какво е останало в Бингтаун, което да го задържи тук? — Тя огледа празната стая. — Да слезем долу в кухнята — предложи тя. — Там е по-топло.

— Но не е толкова уединено — контрира майка ѝ. — Еке е там, почиства днешния улов. Риба за вечеря.

— Каква изненада — каза престорено Кефрия. Беше доволна от смяната на темата.

— Еднообразно, но много по-добре, отколкото да нямаме нищо за вечеря — възрази Роника, после поклати глава. — Предпочитам да говорим тук. Колкото и голяма да е къщата, все още се чувствам притисната при мисълта, че я споделяме с чужди хора. Никога не съм си мислила, че ще дойде ден, когато ще се налага да приютяваме пансионери заради храната, която споделят с нас.

— Сигурна съм, че и те се чувстват също толкова неудобно — каза Кефрия. — Бингтаунският Съвет трябва да действа бързо с начисляването на земя на семействата от Трите кораба. Еке и Спарс ще започнат да строят от утре, ако им бъде дадена земя, която да нарекат своя.

— Проблемът продължават да бъдат Новите Търговци — отвърна Роника, като клатеше глава. — Забавят всякакво излекуване. Без робски труд те по никакъв начин не могат да обработват толкова големи площи земя, но продължават да настояват за тях.

— Мисля, че просто се опитват да го превърнат в отправна точка за размяната им — разсъдливо отвърна Кефрия. — Никой друг не признава правата им. Съветничка Серила им показа, че бингтаунската Харта забранява подобни дарения, каквито им е направил сатрап Косго. Сега те надават глас, че Джамаилия трябва да им плати за земята, която са изгубили, но тъй като даренията са вписани като „подаръци“, съветничка Серила казва, че не им се дължи нищо. Девуше си изпусна нервите, когато се опитаха да оспорят; той им закрещя, че ако си мислят, че Джамаилия им дължи пари, трябва да се върнат там и там да спорят. Въпреки това на всяка среща на събранието те продължават да се оплакват и да настояват.

— Скоро ще трябва да се осъзнаят. Накрая ще дойде пролетта. Без роби не могат да орат и садят. В голямата си част, земята, която взеха, вече е негодна за насаждения. Сега откриват онова, което им казвахме през цялото време. Земята около Бингтаун не може да бъде обработвана, както в Джамаилия или Калсид. За година-две става, но веднъж щом разчупиш пръстения слой с плугове, с всяка изминала година става само все по-мочурлива. Не можеш да отгледаш зърно в блато.

Роника кимна в съгласие.

— Някои от Новите Търговци го разбират. Чух да се говори, че много от тях възнамеряват да се върнат в Джамаилия, щом стане по-безопасно за пътуване. Мисля, че така за тях ще е най-добре. Те в действителност никога не обвързаха сърцата си с Бингтаун. Домовете им, титлите и наследствените им земи, жените и законните им деца са все в Джамаилия. Богатството ги подмами да дойдат тук. Сега, след като установиха, че няма да го намерят при нас, ще се върнат у дома. Мисля, че продължават да настояват за правата си единствено заради надеждата да имат какво да продадат, преди да потеглят.

— И да оставят на нас да се оправяме с бъркотията — кисело отбеляза Кефрия. — Изпитвам съжаление към любовниците и копелетата им. Те вероятно ще трябва да останат в Бингтаун. Или да отидат на север. Чух, че някои от Татуираните говорят да вземат кораб до Шестте херцогства. Това е сурова земя, почти варварска, но те смятат, че там ще могат да започнат наново, без да се налага да подписват споразумения. Смятат, че да станат Дъждовни Търговци според условията на Яни ще бъде твърде ограничаващо.

— След като всички, които изберат да си тръгнат, го направят, останалите ще бъдат по-близо до духа на първите бингтаунски Търговци — каза Роника. Отиде до голия прозорец и погледна в нощта навън. — Ще съм доволна веднъж щом всичко се нареди. Когато тези, които останат тук, са онези, които изберат да бъдат част от Бингтаун, тогава мисля, че ще се възстановим. Но това може да отнеме време. Не е безопасно да се пътува, било на север или на юг. — Тогава тя наклони глава. — Изглеждаш доста добре запозната със слуховете и новините в Бингтаун.

Кефрия го прие като негласен, но заслужен упрек. Някога интересите ѝ се бяха въртели единствено около собствените ѝ дом и деца.

— Клюкарстването по време на срещите на Съвета е безкрайно. Сега съм навън повече от преди. Вкъщи има по-малко неща, които да заемат времето ми. Освен това двете с Еке си говорим, когато готвим вечерята. Явно само тогава се чувства добре в компанията ми. — Кефрия замълча за момент. Гласът ѝ беше озадачен. — Знаеше ли, че тя харесва Граг Тенира? — попита тя. — Изглежда, мисли, че той също се интересува от нея. Не знаех какво да отвърна на това.

Майка ѝ се усмихна почти снизходително.

— Ако Граг се интересува от нея, желая им всичко най-хубаво. Той е добър мъж и заслужава добър партньор. Еке може да бъде такава за него. Тя е твърда личност, пряма, но добросърдечна и е добре запозната с морето и с онези, които плават. Граг може да попадне и на нещо по-лошо от Еке Келтър.

— Аз лично се надявах да се справи по-добре. — Кефрия заръчка в огъня. — Надявах се, че Алтея ще се върне вкъщи, ще се осъзнае и ще се омъжи за него.

Лицето на Роника помръкна.

— На този етап единственото ми желание за Алтея е наистина да се върне у дома. — Тя се приближи до огъня, а после ненадейно седна на каменната плоча на огнището. — Това е молитвата ми за всички тях. Приберете се у дома, както можете. Просто се приберете.

В стаята настъпи продължителна тишина. Тогава Кефрия попита с нисък глас:

— Дори Кайл ли, майко? Надяваш ли се той да се завърне у дома?

Роника леко извъртя глава и срещна погледа на дъщеря си замислено. После каза с прочувствен глас:

— Ако това е, на което се надяваш, тогава аз също се надявам за теб.

Кефрия затвори очи за момент. Заговори от уединението на тази тъмнина:

— Но мислиш, че трябва да се обявя за морска вдовица, да го оплача и да продължа.

— Би могла, ако поискаш — каза равно Роника. — Няма го вече достатъчно дълго. Никой няма да те вини за това.

Кефрия се забори с надигащата се мъка, която заплашваше да я погълне. Не смееше да ѝ се отдаде, защото иначе щеше да полудее.

— Не зная на какво се надявам, майко. Просто ми се иска да знаех нещо. Живи ли са, мъртви ли са, който и да е от тях? Ще бъде почти облекчение да разбера, че Кайл е мъртъв. Тогава мога да тъжа за добрите неща, които споделяхме, и да загърбя лошите. Ако се върне у дома… тогава не знам. Изпитвам твърде много.

— Когато се омъжих за него, го направих, защото беше така внушителен. Бях толкова сигурна, че ще се грижи за мен. Бях виждала колко тежко трябваше да се трудиш, докато татко пътуваше. Не исках такъв живот за себе си. — Погледна към майка си и поклати глава. — Съжалявам, ако това наранява чувствата ти.

— Не ги наранява — кратко рече Роника, но Кефрия знаеше, че лъже.

— Но когато татко почина и всичко се промени, някак, въпреки всичко, установих, че живея твоя живот. — Кефрия се усмихна тъжно. — Толкова много детайли, толкова много задачи за вършене, докато не почувствах, че не ми остава никакво време за себе си. Странното е, че сега, след като поех юздите, не мисля, че мога отново да ги оставя. Дори ако утре Кайл се появи на вратата и каже „Не се притеснявай, скъпа, аз ще се погрижа за всичко“, не мисля, че бих могла да му позволя. Защото сега вече знам твърде много.

Тя поклати глава.

— Едно от нещата, които знам сега, е, че съм по-добра в тези неща, отколкото той би бил. Започнах да го осъзнавам, когато ми се наложи сама да се занимавам с кредиторите ни. Видях защо е трябвало да организираш всичко така, както го беше направила, за мен имаше логика. Но също така знаех, че на Кайл няма да му хареса да измъкне семейството от това малко по малко. И… — Тя извърна очи към майка си. — Чуваш ли ме каква съм станала? Не искам да нося това бреме. Но не мога и да понеса да го предам на някой друг. Защото, въпреки всичката работа, ми харесва да контролирам собствения си живот.

— С правилния мъж ще можеш да поделяш този контрол — заяви Роника.

Кефрия усети, че усмивката ѝ се изкривява.

— Но Кайл не е правилният мъж за това. Вече и двете го знаем. — Тя вдиша дълбоко. — Ако сега се върне, няма да му позволя да вземе семейния глас в Съвета на Търговците. Защото аз знам повече за Бингтаун и мога да гласувам по-разумно. Но на Кайл това няма да му се понрави. Мисля, че дори само то ще е достатъчно, за да го прогони.

— На Кайл няма да му се понрави, че е трябвало да управляваш собствения си глас? Че е трябвало да си способна да се погрижиш за себе си, докато него го е нямало?

Кефрия изчака, преди да отговори. Принуди истината да излезе наяве.

— Щеше да му е неприятно, че съм добра в това, майко. Но е така. И ми харесва да съм добра в него. Това е една от причините, поради които чувствам, че трябва да оставя Силдин да замине. Защото, с малкото си години, той ми показа, че е по-способен да се грижи за себе си, отколкото аз. Бих могла да го задържа до себе си, в безопасност. Но ще бъде твърде много както Кайл държеше мен у дома.

Леко почукване на вратата стресна и двете. Иззад ъгъла надникна Рейч.

— Яни Купрус дойде. Казва, че е дошла за Силдин.

От размириците насам Рейч се беше променила в дребни отношения. Все още живееше с тях и поемаше задълженията на домашна прислужница. Но също така говореше открито относно къде се надява да получи парче земя и какъв тип къща ще построи, когато се достигнеше до финално споразумение. Сега, когато казваше, че Яни е дошла за Силдин, неодобрението в гласа ѝ беше по-видно, отколкото щеше да е преди месеци. Кефрия не се засегна. Жената се бе грижила за децата ѝ и междувременно се бе привързала истински към тях. Рейч беше преливала от щастие при завръщането на Силдин от Дъждовните земи и негодуваше, че трябва отново да го пусне.

— Сега ще сляза — незабавно отвърна Кефрия. — Ти също трябва да дойдеш, ако искаш да си вземеш довиждане.

Яни изучаваше стаята, докато нервно чакаше Кефрия. Беше се променила от щастливите дни, в които Рейн беше тук, за да ухажва Малта. Стаята беше чиста, но мебелировката очевидно беше разграбена от къщата. Имаше столове за сядане и леко клатеща се маса, но нямаше книги, гоблени, килими или пък от малките домашни щрихи, които даваха завършен вид на една стая. Сърцето ѝ кървеше за семейство Вестрит. Техният дом им беше отнет; бяха останали единствено стените.

Вярно, тя самата беше видяла срутването на погребания град, който беше източник на богатството на Дъждовните земи и — непряко, на Бингтаун. Трехог го очакваха тежки времена. Но нейният дом бе оцелял след злополучието. Тя имаше ресурси, на които да разчита. Картините, везаните ѝ ленени платна, бижутата, гардеробът с дрехите ѝ я очакваха на сигурно у дома. Не беше оставена в почти бедстващо състояние като Вестрит. Това я караше да се чувства още по-егоистично, че бе дошла да отведе и последната частица истинско богатство на семейството. Тази вечер последният им син щеше да тръгне с нея. Не го бяха облекли в думи помежду си, но истината беше ясно изписана по люспестото лице на Силдин. Той вече беше Дъждовник. Не беше дело на Яни — тя никога не би искала да открадне син, камо ли последния от рода. Това, че мисълта да отведе момчето със себе си ѝ допадаше, не ѝ помагаше да се чувства по-малко егоистично. Още едно дете за домочадието ѝ беше съкровище отвъд всяка мяра. Щеше ѝ се да не ѝ се налагаше да го печели за сметка на загуба от страна на приятелите ѝ.

Шепотът на сандалите им оповести приближаването им. Първо Кефрия, после Роника и накрая Рейч влязоха в стаята. Силдин не беше с тях. Всичко беше наред. Яни предпочиташе да отправи предложението си към Кефрия, преди да ѝ се наложи да се сбогува със сина си. Така нямаше да прилича толкова на размяна. Докато си разменяше приветствия с тях, забеляза, че ръката на Роника изглежда по-крехка в нейната и че Кефрия беше по-мрачна и резервирана. Е, това беше разбираемо.

— Би ли желала чаша чай? — попита Кефрия с учтивостта на едно отминало време. После се обърна към Рейч с нервен смях: — Стига, разбира се, да имаме някакъв чай или нещо подобно на него?

Прислужницата се усмихна.

— Сигурна съм, че ще намеря някакви листа, с които да направя чай.

— Бих се радвала на нещо топло, каквото и да е то — отвърна Яни. — Студът навън хапе чак до мозъка на костите. Защо трябва да ни сполетява толкова сурова зима в най-тежкия ни период?

Известно време споделяха съжаленията си относно това. Тогава, докато Рейч тъкмо се връщаше с чая, Роника ги спаси от безполезни любезности.

— Нека спрем да бъдем толкова нервни сякаш не знаем защо Яни е тук. Дошла е да отведе Силдин в Дъждовните земи, когато тази нощ Кендри отплава. Знам, че Кефрия се е съгласила с това и че такова е желанието на Силдин. Но…

— Иска ми се да не се чувствахте така — услужливо каза Яни. — Сякаш го губите, имам предвид. Сега той идва с мен, за известно време, защото искрено вярва, че има дълг да ни помогне в подготвителната ни работа. Несъмнено, Дъждовните земи са го белязали като свой. Но това не означава, че той вече не е Вестрит. Надявам се в идните дни да настъпи време, когато Дъждовните земи и Бингтаун ще могат да общуват свободно.

Това предизвика съвсем лека реакция.

— Силдин не е единствената причина, поради която съм тук — добави рязко тя. — Нося и две предложения. Едното е от Съвета на Дъждовните земи, другото е от мен.

Преди да успее да продължи, Силдин отвори вратата.

— Готов съм — обяви той с неприкрито доволство. Влезе в стаята, като мъкнеше със себе си издута платнена торба, и огледа събралите се жени. — Защо всички сте толкова тихи? — настоятелно попита той. Светлината от огъня танцуваше по люспестите му скули.

Никой не отговори.

Яни се намести в стола си и прие чашката с чая, който Рейч ѝ бе сипала. Тя сръбна от него, като използва момента да събере мислите си. Напомняше на мента с остър, характерен вкус.

— Всъщност е доста приятно на вкус — искрено ги поздрави тя и остави обратно чашката. Очите ѝ обходиха очакващите им изражения. Кефрия държеше чая си, но не беше отпила от него. Роника дори не беше вдигнала своята чашка. Яни внезапно осъзна какво липсва. Прочисти гърло.

— Аз, Яни Купрус от Дъждовния Търговски род Купрус, приемам гостоприемството на дома и трапезата ви. Паметта ми е съхранила всички древни разбирания между Дъждовните земи и Бингтаун. — Докато изричаше старите, официални слова, бе изненадана да почувства насъбиращите се в очите ѝ сълзи. Да. Така беше правилно. Видя ответното усещане и по лицата на бингтаунските жени.

Сякаш го бяха репетирали, Роника и Кефрия заговориха заедно:

— Ние, Роника и Кефрия Вестрит от бингтаунския Търговски род Вестрит, те приветстваме на трапезата и в дома си. Паметта ни е съхранила всички древни разбирания между Бингтаун и Дъждовните земи.

Кефрия изненада всички, като продължи сама:

— Както и споразумението ни, касаещо живия кораб Вивачия, резултат от усилията и на двата рода, и надеждата, че семействата ни ще се обединят чрез брака на Малта Вестрит и Рейн Купрус. — Тя вдиша дълбоко. Гласът ѝ трепереше едва забележимо. — В знак на връзката между семействата ни, ти предлагам най-малкия си син, Силдин Вестрит, да бъде отгледан в рода Купрус от Дъждовните земи. В замяна ви възлагам да го научите добре на обичаите на нашия народ.

Да. Така беше правилно. Нека всичко бъде формализирано. Изведнъж Силдин застана по-изправено. Той остави торбата си и се приближи, взе ръката на майка си и погледна нагоре към нея.

— Трябва ли аз да кажа нещо? — попита сериозно.

Яни протегна ръка.

— Аз, Яни Купрус от Дъждовния Търговски род Купрус, приемам Силдин Вестрит да бъде отгледан в нашето семейство и да го науча на обичаите на народа ни. Ще бъде обичан като наше собствено дете. Стига такова да е желанието му.

Силдин не пусна ръката на майка си. Колко мъдро беше вече момчето! Вместо това положи свободната си ръка в тази на Яни. Прочисти гърло.

— Аз, Силдин Вестрит от рода Вестрит, наистина желая да бъда отгледан в рода Купрус от Дъждовните земи. — Погледна към майка си и добави: — Ще положа всички усилия да науча всичко, което ми бъде предадено.

— Ето. Това е приключено — допълни той.

— Това е приключено — меко се съгласи майка му. Яни погледна надолу към малката, груба ръка, която държеше. Вече бяха започнали да се появяват люспи около ноктите. Щеше бързо да се промени. Наистина беше най-добре да отиде в Дъждовните земи, където подобни неща бяха приети. За момент се зачуди какво щеше да помисли за него малката ѝ дъщеря Кис. Той беше едва няколко години по-голям от нея. Подобен брак не би бил немислим. Тогава избута настрана егоистичната мисъл. Повдигна поглед, за да срещне пустия взор на Кефрия.

— Ако желаеш, ти също можеш да дойдеш. Както и ти, Роника. Това е моето предложение към вас. Елате нагоре по реката в Трехог. Не ви обещавам, че времената там са по-леки, но ще бъдете добре дошли в дома ми. Знам, че очаквате новини за Малта, аз също чакам завръщането на драцената. Можем да чакаме заедно.

Кефрия бавно поклати глава.

— Прекарах твърде голяма част от живота си в чакане, Яни. Повече няма да го правя. Бингтаунският Съвет трябва да бъде подтикнат към действие и аз съм една от тези, които трябва да го подтикне. Не мога да чакам „те“ да потушат размириците в Бингтаун. Трябва да настоявам, ежедневно, всички оплаквания да бъдат взети предвид. — Тя погледна към сина си. — Съжалявам, Силдин.

Той я погледна озадачено.

— Съжаляваш, че ще направиш онова, което трябва да направиш? Майко, аз следвам именно твоя пример. Отивам в Трехог поради същата причина. — Успя да ѝ се усмихне. — Ти ме пускаш да отида. И аз те пускам. Защото сме Търговци.

Изведнъж лицето на Кефрия се отпусна сякаш от душата ѝ беше заличен непростим грях. Тя въздъхна дълбоко.

— Благодаря, Силдин.

— Аз също трябва да остана — каза Роника в настъпилата тишина. — Докато Кефрия е Търговката на семейство Вестрит, аз трябва да се погрижа за другите ни интереси. Не само домът ни беше нападнат и опустошен. Имаме и други притежания, също толкова обезпокояващи. Ако искаме да не изгубим всички тях, тогава трябва да действам сега, да наема работници, които ще се трудят за част от новогодишната реколта. Пролетта ще дойде отново. Лозята и овощните градини ще разстелят нови листа. Въпреки всичките ни останали проблеми, тези неща трябва да се предвидят.

Яни поклати глава с лека усмивка.

— Така и очаквах да отговорите. Дъждовният Съвет ми каза, че ще отвърнете така, когато им изложих плановете си.

Кефрия се намръщи.

— Защо Дъждовният Съвет би се интересувал как ще отговорим?

Яни щеше да запази за себе си факта, че Съветът беше също толкова нервен, колкото и тя, да предяви претенции спрямо Силдин Вестрит. Вместо това им каза останалата част от истината.

— Те силно желаеха да се възползват от услугите ти, Кефрия Вестрит. Но за да бъдеш ефективна, трябваше да останеш тук, в Бингтаун.

— Услугите ми? — Кефрия очевидно беше изумена. — Какви услуги бих могла да върша за тях?

— Може би си забравила или си пропъдила мисълта за последния път, когато говори пред Съвета на Дъждовните земи. Те не са. Беше доста внушителна с предложението си да рискуваш себе си в служба на Търговците. Така се случи, че ситуацията се промени твърде бързо и саможертвата ти не беше необходима. Но фактът, че беше готова да го предложиш, както и ясният ти поглед върху ситуацията, оставиха дълбоко впечатление у Съвета. С всички промени, които се носят във въздуха, Съветът на Дъждовните земи има нужда от официален глас в Бингтаун. Щом Търговци като Полс, Кевин и Лорек се съгласиха единодушно, че ти си най-добрият избор да ни представяш, трябва да знаеш, че си оставила изключително благоприятно впечатление.

По страните на Кефрия изби лека руменина.

— Но Дъждовните Търговци винаги са били свободни да говорят в бингтаунския Съвет, както всеки бингтаунски Търговец може да отстоява правото си да говори в Дъждовните земи. Не се нуждаете от мен за представител.

— Не сме съгласни. Промените бързо се спускат над нас, обществата ни ще имат нужда да си взаимодействат още по-тясно отпреди. Вестоносните птици са бързи до определена степен. Трафикът на живите кораби по Дъждовната река намаля в тези опасни времена, тъй като всичките ни кораби обхождат за калсидски съдове, но и все пак сега повече от всякога се нуждаем от глас, който да симпатизира на нещата, касаещи Дъждовните земи, тук, в Бингтаун. Според нас ти си идеалният избор. Семейството ти вече е силно обвързано с Дъждовните земи. Макар че ще искаме да търсиш съвета ни, когато можеш, също така ще ти се доверим да говориш, когато е необходим незабавен възглас.

— Но защо някой от вашите не дойде в Бингтаун? — поколеба се Кефрия.

— Защото, както двете с майка ти ми обърнахте внимание, в това размирно време трябва да останат близо до домовете си. Още повече че, в много отношения, ти вече си една от нас.

— Ще бъде чудесно, майко — внезапно се намеси Силдин. — Защото и драцената ще има нужда да говориш от нейно име. Ти можеш да помогнеш на Бингтаун да види нуждата от подпомагането ѝ отвъд всякакво „споразумение“ което сме подписали.

Яни го погледна изненадано. Дори в добре осветената стая можеше да види как очите на Силдин буквално светят от ентусиазъм.

— Но, Силдин, може да има случаи, в които интересите на драцената да се отличават от тези на Дъждовните земи или на Бингтаун — нежно го предупреди тя.

— О, не — увери я той. — Зная, че ви е трудно да повярвате, че знам тези неща, но това, което знам, стига отвъд личността ми, назад до други времена. Сънувах града, за който говореше Тинтаглия, и той е по-великолепен, отколкото някой може да си представи. Сравнен с Касарик, Френгог беше скромен.

— Касарик? Френгог? — попита объркано Яни.

— Френгог е Древното име на града, погребан под Трехог. Касарик е градът, който ще изкопаете за Тинтаглия. Там ще намерите зали, построени според драконовите представи за величественост. В Звездната стая ще откриете под, направен от онова, което наричате огнени кристали в отражение на нощното небе в пролетна вечер. Има лабиринт с кристални стени, настроени да наподобяват сънищата на онези, които дръзнат да влязат в него — да ходиш из оплетените му пътища означава да се изправиш срещу собствената си душа. Дъгата на Времето — така го наричаха помежду си, тъй като всеки, успял да достигне края му, изглежда, го е правил по различен път. В него са погребани чудеса, които могат отново да бъдат извадени на светло… — Гласът на Силдин стихна в захлас. Той стоеше мълчаливо и дишаше тежко, очите му се взираха в нещо далечно. Възрастните размениха погледи над главата му. Тогава той ненадейно заговори отново: — Богатството, което драконите ще донесат на всички ни, ще надхвърля обикновената монета. Ще бъде повторно събуждане на света. Човечеството е станало самотна раса, опасно арогантна в самотата си. Завръщането на драконите ще възстанови равновесието между интелекта и амбициите ни. — Изведнъж се засмя с пълно гърло. — Не че те са перфектни създания, о, не. Това е значението ни едни за други. Всяка раса показва на другата огледален образ на самонадеяност и суета. Чрез съзирането на прибързаното заемане на контролна позиция и надмощие в света от друго същество, ще осъзнаем колко нелепи са собствените ни претенции.

След думите му настъпи тишина. Мислите, които бе подхвърлил така небрежно, ехтяха из ума на Яни. Гласът му, думите му не притежаваха интонацията или словесните възможности на едно дете. Беше ли това дело на драцената? Какво бяха отприщили в света?

— В момента имаш съмнения — отвърна Силдин на безмълвните ѝ колебания. — Но ще видиш. Добруването на драцената е в най-добрия интерес и на Дъждовните земи.

— Е — най-накрая отговори Яни. — По този въпрос вероятно ще трябва да се доверим на преценката на майка ти, тъй като тя ни представлява.

— Тежка отговорност — потръпна Кефрия.

— Това ни е добре известно — гладко отвърна Яни. — Подобна задача не бива да се приема без отплата. — Тя се поколеба. — В началото ще ни е трудно да ти плащаме в монети. Боя се, че докато търговията с външния свят не се възстанови, ще трябва да се върнем към обмена. — Огледа стаята. — Домашни вещи имаме в изобилие. Мислиш ли, че бихме могли да изработим подходяща размяна?

Искрица надежда проблесна в очите на Роника.

— Сигурна съм, че ще можем — отвърна почти незабавно Кефрия. После добави с печален смях: — Не мога да се сетя за домашни потреби, от които да нямаме нужда.

Яни се усмихна, доволна от себе си. Беше се страхувала, че твърде много ще изглежда сякаш купува Силдин от семейството му. В действителност смяташе, че е сключила най-добрата от всички сделки, където всяка Търговка чувстваше, че е спечелила най-доброто от спогодбата.

— Да направим списък с най-необходимото — предложи тя. Постави ръка на рамото на Силдин, като се постара да не изглежда твърде собственически. — Щом стигнем в Трехог, Силдин може да ми помогне да подберем онова, което мисли, че ще е най-подходящо за вас.

Глава двадесет и пета

Поправяне

— И така. Отново на плажа — отбеляза Парагон.

— Няма да е за дълго — увери го Янтар. Опря облечената си в ръкавица ръка за кратко в палубата му. Беше жест на доброта, но само жест. Беше спала дълбоко много дълго време и той беше очаквал с нетърпение събуждането ѝ и онова усещане за връзка, която бяха споделили за кратко. Но не беше писано. Не можеше да я достигне и я усещаше едва-едва. Беше сам както винаги.

Брашън вече му нямаше доверие. Парагон се беше опитал да му каже, че няма поражения под ватерлинията, но Брашън бе настоял да го изкара на плажа. Капитанът се бе извинил сковано, но каза, че би направил същото с всеки кораб, понесъл подобни щети. А после бе изкарал обгореното тяло на Парагон върху песъчливия плаж. Приливът се бе отдръпнал, оставяйки го пленен там, като по-голямата част от корпуса му стоеше оголена. Поне беше извън обсега на змията и безкрайното ѝ обикаляне. Неспирното баене на създанието за отмъщение беше влудяващо.

Брашън стегнато бе казал на остатъка от екипажа да се захване с поправките. Крачеше по палубата и командваше с присъствието си, но почти не продумваше, а работата продължаваше, макар мъжете да се движеха без ентусиазъм. Резервната мачта беше изкарана и поставена. Вериги и друга арматура бяха спасени от потъването, здрави парчета от сплетени заедно въжета, резервно платно и други средства бяха изнесени на палубата. Опропастени припаси с храна бяха изхвърлени през борда. Счупените прозорци в капитанската каюта бяха заковани с дъски. На брега беше изпратена група, която да насече дърва за реи. Суровият дървен материал щеше да е мъчен за работа, но нямаха друг избор. Нямаше разговори, нито песни, нито закачки. Дори Клеф беше затворен и мълчалив. Никой не се беше опитал да изтрие кървавите петна от палубата му. Заобикаляха ги или стъпваха отгоре им. Змийската отрова бе оставила ями и назъбени участъци в магическото му дърво. Беше нашарила лицето му и оставила резки надолу по гърдите му. Още белези, които да носи.

Янтар, облечена в свободно облекло, направено от чаршаф, се бе трудила наравно с останалите, докато Брашън не ѝ бе отправил остро нареждане да си вземе почивка. Известно време беше лежала безмълвно в койката си. После се бе надигнала сякаш не можеше да изтърпи да стои мирно. Сега седеше на бака и вадеше инструменти за следващата си задача. Движеше се неловко, тъй като щадеше попарената страна на тялото си. Беше свикнал тя да споделя всичко, което правеше, но днес беше тиха. Парагон чувстваше умислеността ѝ, но не можеше да я проумее.

Кенит и Вивачия бяха изчезнали сякаш никога не се бяха намирали там. Само една змия бе останала от ордата, която го беше нападнала. Меките дни, откакто бе преминала бурята, караха всичко да изглежда като сън. Но не беше. Драконите се спотайваха в него, току под повърхността. Нова кръв бележеше палубата му. Някои мъже от екипажа все още му бяха ядосани. Или изплашени. Понякога при хората беше трудно да се долови разликата. Най-много го нараняваше, че Янтар се държеше резервирано.

— Не можах да се сдържа — отново се оплака той.

— Наистина ли? — безчувствено го попита тя.

Държеше се така целия следобед. Не го обвиняваше, но и не приемаше нищо, което казваше. Той избухна.

— Не. Не можах! И след като се рови из спомените ми, би трябвало да го разбираш. За мен Кенит е семейство. Вече знаеш това. Вече знаеш всичко. Всички тайни, които се заклех, че ще опазя — и ти ги открадна.

Той замлъкна, в него отново се надигна вина. Не можеше да бъде верен. Ако беше верен на Кенит, беше нелоялен едновременно към Янтар и към драконовите си същности. Кенит беше негово семейство и въпреки това той за пореден път се бе провалил в обещанието си към него. Беше неверен и нечестив. По-лошо, беше облекчен. Чувствата му се сменяха като ветропоказател. Не беше искал наистина да умре, нито да убие всичките си хора. Янтар трябваше да го знае. Вече знаеше всичко. Изпитваше срамна утеха от споделянето на ужасното знание, защото беше доволен, че най-накрая някой друг знаеше всичко. Една детинска част от него се надяваше, че сега тя ще му каже какво трябва да направи. Твърде дълго се беше борил с тези тайни, без да знае какво да прави с такива плашещи и срамни спомени. Криенето им толкова време трябваше да ги е прогонило, трябваше да ги е лишило от значение. Вместо това те бяха забрали като цирей и точно когато се бе сдобил с нов живот, старата рана се бе отворила и бе отровила всичко. Почти беше убила всички им.

— Трябваше да ни кажеш. — Думите ѝ прозвучаха сковано, сякаш ѝ се искаше да ги възпре. — През цялото това време си знаел толкова много, което можеше да ни помогне, а ти го премълча. Защо, Парагон? Защо?

Известно време той остана смълчан. Можеше да усети какво прави тя — подсигуряваше въже в кнехт. Изпробва тежестта си спрямо него. После отиде до парапета и вдървено се покачи отгоре му. Прехвърли се отвъд носа, люшна се пред него и без предупреждение се приземи чевръсто върху гърдите му. Ръцете му рефлексивно се вдигнаха, за да я хванат. Тя застина в хватката му, а после заговори примирено:

— Знам. Можеш да ме убиеш тук и сега, ако поискаш. Но от самото начало нямахме друг избор, освен да ти поверим живота си. Надявах се, че това доверие важи и в обратна посока, но очевидно не е така. Ти показа, че си способен да убиеш всички ни. При това положение не виждам смисъл да се боя повече от теб. Или ще ни убиеш, или няма да го направиш. Ти ми показа, че нямам власт над това. Всичко, което мога да направя, е да държа собствения си живот под контрол и да сторя онова, за което съм предопределена.

— Може би това е всичко, което и аз мога да направя — отвърна той. Оформи платформа с ръцете си, на която тя да застане, както беше сторил и за момчето Кенит преди толкова години.

Тя като че ли пренебрегна думите му. Пъхнатите ѝ в ръкавици ръце се движеха леко по лицето му и не само опипваха новите белези, но и докосваха бузите, носа и брадата му.

Той не можеше да остави тишината на мира.

— Онази нощ ме обичаше. Беше готова да загубиш живота си, за да спасиш моя. Как може сега да си ми толкова ядосана?

— Не съм ядосана — отрече тя. — Не мога да спра да мисля, че нещата можеха да се развият по друг начин. Аз съм… наранена. Не. Поразена. От всичко, което не направи, предвид че ние сторихме всичко по силите си за теб. От всичко, което скри от нас. И вероятно силата на това чувство е тясно свързана с това колко много наистина те обичам. Защо не можа да ни се довериш, Парагон? Ако беше споделил тайните си, всичко можеше да се развие по друг начин.

Известно време той размишляваше над думите ѝ, докато тя го ръчкаше по врата и челюстта.

— Ти също имаш много тайни — неочаквано я обвини той. — Неща, които никога не си споделяла с никого от нас. Как можеш да ме презираш за същото?

Внезапно тонът ѝ стана официален.

— Тайните, които тая, са мои. Пазенето им не вреди на никого.

Парагон долови съмненията ѝ.

— Не си сигурна. Моите тайни щяха да са също толкова опасни, ако ги бях споделил, колкото и като ги затаих. Но както каза, моите тайни си бяха мои. Вероятно единственото нещо в света, което е истински мое.

Тя мълча дълго време.

— Къде са драконите? — попита накрая. — Какво са драконите и защо в теб има дракони? Заради теб ли сънувах змии и дракони? Призоваванията ми всъщност към теб ли ме водеха?

Той се замисли за момент.

— Какво ще ми дадеш в замяна на отговор? Някоя от твоите тайни? За да покажеш, че ми вярваш, колкото и аз на теб?

— Не знам дали мога — отвърна бавно Янтар. Бе спряла да докосва лицето му. — Тайните ми са моята броня. Без тях съм уязвима за всякакъв вид болка. Дори такава, каквато хората не причиняват нарочно.

— Виждаш ли? Значи наистина разбираш — бързо отговори Парагон. Усети как кукичката попада в целта.

Тя пое дъх и заговори бързо, сякаш се гмуркаше в студена вода.

— Трудно е за обяснение. Когато бях много по-млада и говорех за това, хората си мислеха, че съм твърде самонадеяна. Опитаха се да ми кажат, че няма как да съм онова, което знаех, че съм. В крайна сметка избягах от тях. И когато го направих, си обещах, че повече няма да се страхувам какво си мислят другите за мен. Щях да запазя за себе си бъдещето, което знаех, че ме очаква. Споделила съм мечтите си с много малко други.

— Казваш ми едно нищо с много думи — нетърпеливо изтъкна Парагон. — Какво точно си ти?

Тя се засмя леко, без следа от радост.

— Не знам как да ти го кажа с една дума. Наричали са ме глупачка толкова често, колкото и пророчица. Винаги съм знаела, че има неща, които трябва да направя за света, неща, които никой друг не може да свърши. Е, същото важи и за всеки човек, не се съмнявам. И въпреки това аз следвам път, който не мога да видя ясно. Срещат се неща, които да ме направляват, но не винаги мога да ги открия. Започнах с търсенето на момче роб с девет пръста. — Тя поклати глава. Той го почувства.

— Вместо това намерих Алтея и въпреки че тя не е момче, нито е роб и си има всички десет пръста, през нея почувствах някаква връзка. И ѝ помогнах. Нека боговете ми простят, но ѝ помогнах да подири смъртта си. После попаднах на Малта и се почудих дали тя не е тази, на която трябваше да помогна. Продължавам напред, Парагон, през мъгла от време към знаци, които стават хора, и хора, които се колебаят на ръба на легендата. Тук има някаква задача, която трябва да изпълня, но каква е, остава скрито за мен. Всичко, което мога да направя, е да напирам към нея и да се надявам, че когато времето настъпи, ще я разпозная и ще постъпя правилно. Макар че вече има малка надежда за това. — Тя си пое дъх. — Защо в теб има дракони? — настоя.

Парагон почувства, че Янтар нарочно смени темата, но все пак ѝ отговори:

— Защото аз трябваше да съм дракони. Онова, което наричате магическо дърво, всъщност е защитна обвивка, с която морските змии се обгръщат, преди да започнат да се променят в дракони. Дъждовните търговци попаднаха на опашкулени дракони сред руините на древен град. Убиха ги, но използваха обвивките, богати на драконови спомени, за да построят кораби. Наричат ни живи кораби, но в действителност сме мъртви. Все пак, докато паметта е жива, ние сме обречени на половин живот, пленени в неудобно тяло, което не може да бъде задвижено без помощта на човеците. Аз съм по-нещастен от повечето, тъй като за изграждането ми са използвани два пашкула. От времето на създаването ми, драконите в мен се борят за надмощие един над друг. — Той поклати огромната си глава. — Разбираш ли, пробудих се твърде рано. Не бях попил достатъчно човешки спомени, за да се съсредоточа силно в тях. От мига, в който отворих очите си за първи път, бях разкъсан.

— Не разбирам. Защо тогава си Парагон, а не дракон?

Парагон се засмя горчиво.

— Какво друго мислиш, че е Парагон, освен човешка облицовка от спомени върху съревноваващи се дракони? В препирането си за превъзходство те ми позволиха да изплувам на повърхността. Когато казвам „аз“ почти не знам какво имам предвид. — Изведнъж въздъхна. — Това е, което ми даде Кенит и което ще ми липсва най-много. Усещането за себе си. Усещането за родство. Когато беше на борда ми, нямах съмнение спрямо същността си. Ти го виждаш като кръвопролитен пират. Аз най-напред си го спомням като буйно и жизнено момче, изпълнено с радост пред вятъра и вълните. Смееше се с глас, люшкаше се по въжетата на такелажа и не ме оставяше на мира. Отказа да се страхува от мен. Беше роден на борда ми. Представяш ли си? Единственото раждане, на което съм бил свидетел, беше способно да заличи всичката смърт, която го беше предшествала. Баща му ми го предложи, рождената му кръв още покриваше кожата му. „Никога не си бил моят кораб, Парагон. Не и в сърцето си. Но може би ще можеш да бъдеш негов, както той е твой.“ И той беше. Държеше драконите под контрол. Ти, ти ги освободи и сега всички трябва да понесем последствията.

— Изглеждат спокойни. Спящи — осмели се Янтар. — Ти изглеждаш като себе си, само че по-… открит.

— Именно. Отворен и разкриващ тайните си. Какво правиш? — Беше решил, че тя го проверява за щети от пожара. Очакваше, че ще се придвижи по корпуса му, а не че ще обходи цялото му тяло.

— Спазвам думата си — към теб и към драконите. Ще ти издялам очи. Опитвам се да реша откъде да започна с поправките.

— Недей.

— Сигурен ли си? — тихо го попита Янтар. Парагон усети тревогата ѝ. Беше го обещала на драконите. Какво щеше да прави, ако сега Парагон го забранеше?

— Не. Имам предвид да не поправяш лицето ми. Направи ми ново. Някое, което да е цялото от мен.

За щастие, тя не го попита какво имаше предвид с това, а само:

— Сигурен ли си?

Замисли се за момент.

— Мисля… Не искам да съм дракон. Така де, искам, но искам да бъда и двата, ако се налага. Но да бъда и Парагон. Да бъда, както ти каза, трима, слети в едно. Искам… — Той се поколеба. Ако го кажеше и тя се засмееше, щеше да е по-лошо от смъртта, тъй като животът винаги беше по-жесток и по-труден от смъртта. — Дай ми лице, което би могла да обичаш — помоли я тихо.

Тя се успокои и се отпусна в ръцете му. Напрежението, което бе усещал да вибрира сред мускулите ѝ, изчезна. Парагон я почувства, че прави нещо, и тогава голите ѝ ръце затанцуваха леко по лицето му. Чрез допира си Янтар едновременно го преценяваше и се отваряше за него. Кожа до кожа, тя вече не се криеше. Той докосваше достатъчно, за да знае, че това беше най-смелото нещо, което някога беше правила. Потисна любопитството си и се опита да отвърне на доверието ѝ. Не се пресегна вътре в нея да ограби тайните ѝ. Щеше да чака и да приеме само онова, което тя му предоставеше.

Почувства как ръцете ѝ обхождат лицето му, отмерващи пропорции. Тогава тя докосна бузата му с длан.

— Мога да го направя. Всъщност така ще е по-лесно. — Прочисти гърло. — Работата няма да е малко, но по времето, когато отново доплаваме до Бингтаун, ще носиш ново лице.

— Бингтаун? — Той беше удивен. — Връщаме се у дома?

— Къде другаде? Какъв е смисълът отново да предизвикваме Кенит? Вивачия, изглежда, е доволна да бъде в ръцете му. А дори и да не беше, какво бихме могли да сторим?

— А Алтея? — възрази той.

Янтар спря дейността си. Облегна чело на бузата му и сподели цялата си болка.

— Всичко това беше заради Алтея, корабе. Без нея, каквато и задача да имах, става безсмислена. Брашън няма желание да продължи, нито този екипаж има желание за мъст. Алтея е мъртва, а аз се провалих.

— Алтея? Алтея не е мъртва. Кенит я качи.

— Какво? — Янтар се вцепени. Тя постави длани върху лицето му.

Парагон беше смаян. Как можеше да не знае това?

— Кенит я качи. Змията ми каза. Мисля, че се опитваше да ме разгневи. Каза, че Кенит е откраднал двама от човеците ми, и двете — женски. — Той се спря. Почувства как нещо струи от нея. Беше сякаш някаква черупка около нея се пропука и от нея се заизливаха топлина и радост.

— Джек също! — Тя пое дълбок, треперлив дъх, сякаш не бе могла да намери въздух от много време. Заговори на себе си. — Винаги, винаги губя вяра твърде лесно. Досега трябваше да знам по-добре. Смъртта не побеждава. Заплашва, но не може да покори бъдещето. Каквото трябва да стане, ще стане. — Тя го целуна по бузата, като го запрати в ступор от изумление, след което задърпа брадата му. — Нагоре! Нагоре! Качи ме на палубата! Брашън! Клеф! Алтея не е мъртва. Кенит я е качил. Така казва Парагон! Брашън! Брашън!

Той се затича по посока на дивия вик на Янтар, като се боеше, че Парагон я е наранил. Вместо това Брашън видя как фигурата нежно я пуска върху обгорения бак. Тя направи нестабилна крачка към него, дрънкайки нещо за Алтея, след което се строполи на колене.

— Казах ти да си вземеш почивка! — гневно я скастри той. Нараняванията ѝ от змийската отрова бяха ужасяващо видими. Светлокафявата ѝ коса висеше на кичури от обелен, червен скалп. Лявата страна на лицето и врата ѝ аленееха. Той не беше сигурен колко надолу по тялото ѝ се простират нараняванията. Тя вървеше с подчертано куцане и държеше лявата си ръка близо до тялото. Всеки път, в който я видеше, се шокираше, че изобщо беше станала от леглото.

Забърза към нея и сграбчи дясната ѝ ръка, за да я спре. Янтар се облегна на него.

— Какво има? Добре ли си?

— Алтея е жива. Змия казала на Парагон, че Кенит е качил и двете жени от нашия кораб. Държи Алтея и Джек. Можем да си ги върнем. — Думите се изсипваха от устните ѝ, докато Брашън я придържаше. Клеф се забърза нагоре, челото му се бе сбръчкало от объркване. Брашън се опита да извлече смисъл от думите. Алтея беше жива. Не. Не можеше да има това предвид. Мъката и загубата му го бяха пронизали чак до костите. Това предложение за радост го преряза твърде остро. Не можеше да му се довери. Той изрече грубите думи.

— Не вярвам.

— Аз вярвам — опря му се Янтар. — Начинът, по който Парагон ми каза, не оставя никакво съмнение в мен. Бялата змия му е казала. Видяла е как Кенит качва две жени от нашия кораб. Алтея и Джек.

— Думите на една змия, предадени чрез един луд кораб — присмя се Брашън. Но противно на думите си, в него болезнено лумна надежда. — Можем ли да сме сигурни, че змията знае за какво говори? Били ли са живи, когато Кенит ги е качил, все още ли са живи? И дори да са, каква надежда имаме да ги спасим?

Янтар се засмя. Хвана рамото му със здравата си ръка и се опита да го разтърси.

— Брашън, те са живи! Дай си минутка да се насладиш на това! След като поемеш дъх и кажеш „Алтея е жива“, всички други препятствия ще бъдат сведени до прости неприятности. Кажи го.

Златнокафявите ѝ очи бяха покоряващи. Поради някаква причина, не можеше да ѝ откаже.

— Алтея е жива — изпробва думите на глас. Янтар му се ухили, а Клеф заподскача весело насам-натам по палубата.

— Алтея е жива — повтори момчето.

— Повярвай — окуражи го Парагон. — Змията няма причина да лъже.

Нещо мъртво в него се размърда за живот. Може би, въпреки поражението му, тя все още беше жива. Бе приел бремето на смъртта ѝ като резултат от провалите си. Опитът да живее с тази вина го беше слисал. Това помилване го беше трогнало до сълзи. Разтърси го нещо много подобно на ридание и въпреки удивения поглед на Клеф, плачът, който си бе забранил при смъртта ѝ, внезапно си проби път навън. Брашън бързо избърса сълзите от очите си, но не можа да овладее обзелото го треперене.

Клеф беше достатъчно дързък да хване китката му и да го задърпа.

— Капитане, не ’азби’ате ли? Тя е жива. Ня’а нужда д’ плачитье.

Той неочаквано се засмя, звукът излъчваше мъка като от ридание.

— Знам. Знам. Просто… — Думите му го изоставиха. Как можеше да обясни на едно момче изблика на чувства, който съпътстваше възстановяването на света му?

Янтар му добави още мисли за размисъл.

— Кенит нямаше да си прави труда да я качва на борда само за да я убие. Трябва да възнамерява да я даде за откуп. Това е единственият логичен отговор. Може да нямаме достатъчно да откупим Вивачия, нито мощта и умението да си я върнем със сила, но имаме достатъчно, за да отправим подобаващо предложение за Алтея и Джек.

— Ще трябва да идем до Заграба. — Умът на Брашън препускаше. — Кенит вярва, че е потопил Парагон. Ако се появим отново… — Той поклати глава. — Няма как да сме сигурни какво посрещане ще получим.

— Той нико’а не йе виждал мен и Янтар. Мо’ем да подкараме корабната лодка нагоре по тресавището, докат’ приливът е в най-високата си точка, да отпра’им предложеньето и…

Брашън поклати глава и се усмихна на храброто предложение на Клеф.

— Това е смела идея, но няма да проработи, момче. Нищо няма да им попречи да вземат откупа, а после и вас двамата. Не. Боя се, че ще трябва да има битка.

— Не можеш да я спечелиш обратно с битка — ненадейно се намеси Парагон. — Нито ще я откупиш. Златото ти не го интересуваше и последния път, когато се срещнахте. Не. Той няма да я продаде. — Фигурата обърна белязания си лик към тях.

— Откъде знаеш? — настоя да знае Брашън.

Парагон извърна погледа си от тях, гласът му стана по-дълбок.

— Защото знам как бих постъпил аз. Ще се страхувам, че тя знае тайните ми. Подобно знание е твърде опасно, та Кенит да я пусне да си тръгне жива. Ще я убие, преди да позволи да му бъде отнета. Но и не разбирам защо изобщо я е взел. За него щеше да е много по-безопасно да я остави да се удави. Така че има част от пъзела, с която не разполагам.

Брашън задържа дъха си. Преди корабът никога не беше бил така откровен с него. Беше почти сякаш с гласа на Парагон говореше непознат.

Парагон продължи да размишлява.

— Ако е при него, ще я държи само за себе си — съкровище, което златото не би могло да откупи. А има само едно място, където Кенит държи подобни съкровища. В крайна сметка ще я заведе там. Само едно място е достатъчно безопасно да скрие онова, което е твърде ценно, че да бъде убито.

— Можеш ли да ни заведеш до там? Можем ли да го причакаме? — попита Брашън.

Корабът се обърна встрани от тях. Сведе глава надолу към гърдите си. Мускулите на гърба му внезапно изпъкнаха сякаш водеше някаква страшна битка със себе си.

— Сър? — поде Клеф, но Брашън му даде знак да замълчи. Всички зачакаха.

— Ще отплаваме при следващия прилив — неочаквано обяви Парагон с мъжкия си глас. — Ще го направя. Каквото златото не може да купи, кръвта може и да успее. Ще ви отведа до ключа към сърцето на Кенит.

Глава двадесет и шеста

Ухажване

— Искам да изляза оттук.

Кенит затвори вратата зад себе си и остави подноса. С пресилено спокойствие той се обърна обратно към Алтея.

— Нуждаеш ли се от нещо, с което тук не разполагаш? — попита със заучена любезност.

— Чист въздух и свободно движение — отвърна незабавно Алтея. Тя седеше на ръба на койката си. Изправи се и ѝ се наложи да запази равновесие заради лекото поклащане на кораба. Задържа едната си ръка на преградата, за да се подпре.

Кенит свъси вежди.

— Мислиш, че не се отнасям добре с теб? Това ли е?

— Не точно. Чувствам се като затворник и…

— О, никога. Ти си най-почетният ми гост. Това, че си мислиш другояче, ме наранява. Ела. Бъди честна с мен. Има ли нещо в мен, което не ти се нрави? Заплашително ли изглеждам? Ако е така, уверявам те, че не съм имал подобно намерение.

— Не, не. — Той я наблюдаваше как се опитва да състави отговор. — Ти си джентълмен и изобщо не си плашещ. Досега си ми показвал единствено учтивост и благосклонност. Но вратата беше заключена, когато се опитах да я отворя и…

— Ела. Седни и хапни нещо и ще го обсъдим. — Усмихна ѝ се и успя да сдържи погледа си да не зашари по нея. Беше облечена в дрехите на Уинтроу и както беше вързала косата си, приликата между двамата беше още по-подчертана. Тя имаше неговите тъмни очи и скулите му, но лицето ѝ никога не беше помрачавано от татуировка. Вероятно беше облякла дрехите на Уинтроу с мисълта, че бяха по-малко предизвикателни от нощната му риза. Всъщност беше точно обратното. Повдигането на гърдите ѝ в ризата на Уинтроу караше кръвта на Кенит да закипи. Бузите ѝ бяха обагрени в розово заради искреността ѝ, но в очите ѝ имаше неестествен блясък, който показваше, че не беше отхвърлила напълно сънотворното, което ѝ бе давал. Отви храната и ѝ я поднесе, както някога корабният юнга Кенит бе обслужвал пирата Игрот. Необичайните сравнения нямаха край, помисли си той. Изтласка мисълта настрана и се принуди да запази разговорливостта в гласа си.

— Обясних ти тревогите ми. Боя се, че хората ми не са като благовъзпитаното общество, сред което си израснала. Да ти позволя да се разхождаш свободно из кораба би означавало да създам предпоставка за оскърбление или дори за някакъв вид нападение. Много от мъжете в екипажа ми са бивши роби; някои бяха роби именно на този кораб. Прекарали са време в трюма оковани, мръзнещи и мръсни. Твоето семейство ги е поставило там. Не питаят особена любов към роднините на Кайл Хейвън. Ти казваш, че не си виновна за това как се е отнасял с тях или със семейния ти кораб. Но се боя, че е трудно да накараш екипажа да го приеме. Или пък самия кораб.

— Знам, че Вивачия е това, което истински те привлича. — Той ѝ се усмихна снизходително. — Ако беше свободна да напуснеш тази стая, щеше да се забързаш право към фигурата. Защото знам, че не ми вярваш, като ти казвам, че Вивачия я няма. — С крайчеца на окото си наблюдаваше как тя изви устни и стисна челюсти, както правеше Уинтроу, когато беше ядосан. Почти го накара да се усмихне, но той успя да запази изражението си. Поклати тъжно глава. — Но е така и Мълния няма да бъде мила с теб. Дали би стигнала толкова далеч, че да те заплаши с физическо насилие? Честно казано, не знам. И бих предпочел да не пробвам.

Той срещна упорития ѝ поглед с най-топлата си усмивка. Очите ѝ бяха толкова черни.

— Хайде. Хапни нещо. Ще се почувстваш по-здравомислеща.

По лицето ѝ премина сянка на неувереност. Кенит си спомняше това усещане. Игрот, въплъщението на грубостта, след дни на суровост и жестокост, изведнъж щеше да се върне обратно към фалшивата изтънченост. Цяла седмица щеше да му говори с благост, да го учи на етика и да го дарява с погледи на бащинска нежност. Щеше да го хвали за добре свършената, усилена работа и да предвижда светлото му бъдеще. А после, без предупреждение, около китката му щеше да се появи внезапен, груб захват, дръпващ го по-близо, и грапавостта на брадатата буза на мъжа дращеше кожата на Кенит, докато се съпротивляваше в обятията му.

Изведнъж се почувства уязвим. Беше ли се поставил в опасно положение с жената? Опита се да намери отново откритата си усмивка, но успя единствено да се взре преценяващо в нея. Тя отвърна на погледа му.

— Не искам да ям нищо — безизразно каза тя. — Слагаш в храната ми нещо, което ме кара да спя. Не ми харесва. Не ми харесват ярките сънища, нито начинът, по който се чувствам, когато се опитам да се събудя и не мога.

Успя да си придаде шокирано изражение.

— Драга, боя се, че си била много по-изморена, отколкото предполагаш. Мисля, че изкарваше насън не само последствията от близкото до удавяне преживяване в ледената вода, но и месеци на съмнение и страх. Нормално е сега, след като си на борда на семейния си кораб, тялото ти да се отпусне и да ти позволи да си починеш. Но… почакай. Нека те успокоя.

Кенит внимателно се настани на стола ѝ. С взискателна точност той хапна по малко от всичко в чинията ѝ и се престори, че отпива глътка от виното, за да прокара храната. Потупа внимателно устни със салфетката ѝ, след което се обърна да ѝ се усмихне.

— Ето. Доволна ли си? Няма отрова. — Килна глава и повдигна вежда. — Но защо би предположила, че ще искам да те отровя? За такова чудовище ли ме имаш? Толкова много ли се страхуваш от мен и ме мразиш?

— Не. Не, това е… Знам, че беше добър към мен. Но… — Тя пое дъх и той успя да види, че съжалява за лекомисленото си обвинение. — Не говорех за отрова. Просто знам, че спя твърде дълбоко, а когато се събудя, съм все още изтощена. Главата винаги ми тежи, никога не се чувствам с ясно съзнание. — Главата ѝ описа лека проява на нестабилност, макар че краката ѝ си останаха застопорени на място.

Той събра вежди в мрачна загриженост.

— Удари ли си главата, когато падна през борда? Имаш ли чувствително място?

— Не, поне не мисля така… — Тя постави ръце на главата си и я притисна тежко.

— Позволи на мен — настоя той, изблъска стола си назад и ѝ посочи да заеме мястото му. Тя се задвижи сковано и седна изключително изправено, докато той поставяше ръцете си на главата ѝ. Стоеше пред нея, така че да може да вижда лицето му, докато връхчетата на пръстите му нежно изследваха главата ѝ. С престорена небрежност освободи косата ѝ и претърси черепа ѝ. Намръщи се на себе си. — Понякога удар в задната част на врата или върху гръбнака… — промълви замислено.

След това пристъпи зад нея и избута настрани лъскавия черен поток на косата ѝ. Приведе се по-близо към нея и проследи извивката на гръбнака ѝ надолу по врата до яката. Тя седеше послушно пред него, навела глава, но въпреки това той продължаваше да усеща напрежението в мускулите ѝ. Страх? Разбиране? Може би предчувствие? Косата ѝ пазеше спомен за някакво ухание, но ризата миришеше на Уинтроу. Комбинацията беше опияняваща. Той остави пръстите си да се спуснат плавно надолу по гръбнака ѝ.

— Някаква болка? — попита загрижено. Спря пръстите си при колана на панталона ѝ, но не отмести ръката си.

— Малко — призна тя и го накара да се усмихне на добрия си късмет. — В средата на гърба.

— Тук? — Той нежно придвижи пръстите си нагоре по гръбнака ѝ, докато тя не кимна. — Е, тогава може би там ти е проблемът. Изпитвала ли си някаква замаяност? Размазан поглед?

— Малко — потвърди неохотно тя и повдигна глава. — Но все още мисля, че сънливостта ми се дължи и на нещо друго.

— Не мисля — меко възрази Кенит. Ръката му все още почиваше на гърба ѝ. — Освен ако… — Той остана мълчалив, докато не се увери, че го слуша внимателно. — Съжалявам, че го предлагам. Сигурен съм, че знаеш какво имам предвид, когато говоря за връзка с живия кораб. Тя усеща настроенията ми и споделя нейните с мен. Може би, ако ти е ядосана или е враждебно настроена, ако ти желае злото… ето, съжалявам, че дори споменах подобно нещо.

Той умишлено бе подсилил опасенията ѝ, но лицето ѝ бе пребледняло много повече от очакванията му. Трябваше да бъде по-внимателен. Не искаше да я лиши от цялата ѝ борбеност. Малко съпротивление можеше да прибави пикантност към завоеванието. Усмихна ѝ се успокоително.

— Хапни нещо. Върни си силите.

— Сигурно си прав — дрезгаво отстъпи Алтея. Той посочи към храната и тя се обърна обратно към масата. Докато поемаше от яденето с лъжицата, която доскоро се бе намирала в собствената му уста, Кенит почувства остро пробождане на страст, каквото не бе изпитвал никога досега. Силата ѝ го изуми и той положи всички усилия да не изпъшка.

Храната беше отлична, но пиратът така внимателно я наблюдаваше как се храни, че тя не можеше да се отпусне. Нито пък можеше да се събуди напълно. Отпи от виното и почти моментално зрението ѝ се раздвои. Тя премигна и то се проясни, но изведнъж се почувства твърде изморена, за да яде. Остави лъжицата си. Беше толкова трудно да задържи мислите си спокойни. Една дума от Кенит можеше да ги разпръсне. Но имаше нещо важно, нещо, което пропускаше…

— Моля те — каза загрижено Кенит. — Опитай се да изядеш храната. Знам, че не се чувстваш добре, но се нуждаеш тъкмо от храна, за да се възстановиш.

Тя успя да докара любезна усмивка.

— Не мога. — Прочисти гърло и се опита да съсредоточи мислите си. Думите му продължаваха да я отвличат от идеите ѝ. Когато беше влязъл, имаше нещо важно, което бе искала да го попита… толкова важно, колкото да излезе от стаята и да говори с кораба си. Брашън! Връщането му в съзнанието ѝ като че ли сложи ред в мислите ѝ. — Брашън — каза гласно и почувства, че набира сили само от изричането на името му. — Капитан Трел. Защо не ме е повикал или взел обратно на борда на Парагон?

— Не съм съвсем сигурен как трябва да отговоря на това. — В гласа на Кенит се долавяше дълбока угриженост. Алтея трябваше да завърти глава, за да го види, което накара каютата да се завърти. Световъртежът се бе завърнал. Усещаше езика си удебелен в устата.

— Какво искаш да кажеш?

Той пое дълбоко дъх и го изпусна бавно.

— Мислех, че си го видяла от водата. Съжалявам да ти съобщя това, скъпа моя. Змиите причиниха големи щети на Парагон. Боя се, че корабът потъна. Опитахме се да спасим онези, които можахме, но змиите са толкова ненаситни… Капитан Трел потъна заедно с кораба си. Нищо не можехме да направим. Беше цяло чудо, че успяхме да спасим теб. — Потупа рамото ѝ печално. — Боя се, че този кораб трябва отново да стане твоят дом. Недей да се плашиш. Аз ще се грижа за теб.

Думите я пометоха като потоп. Значението им достигна съзнанието ѝ, след като звуците бяха стигнали ушите ѝ. Тя осъзна какво беше казал и скочи на крака. Или поне така си мислеше. Стоеше права, подпряла ръце на масата, за да не падне. Мразеше замайването, защото я разсейваше от болка, толкова голяма, че можеше да е единствено смърт. Не можеше да разбере източника ѝ, а после узна, че светът ѝ е свършил. Беше продължила напред без него или той някак я бе изоставил. Брашън. Янтар. Клеф. Хаф. Горкият стар Лоп. Парагон, скъпият, луд Парагон. Всички бяха умрели по време на глупавото ѝ поръчение. Бе довела всички до смъртта им. Отвори уста, но агонията беше толкова силна, че не успя дори да заплаче.

— Недей сега — казваше Кенит в опит да я заведе до койката ѝ. Алтея беше забравила как да кара коленете си да се свиват, а после те внезапно поддадоха. Насмалко да падне и удари ребрата си в ръба на койката, след което се придърпа към леглото, което така често се бе оказвало нейно убежище.

— Брашън. Брашън. Брашън. — Не можеше да спре да произнася името му, но гърлото ѝ така се беше стегнало, че не можеше да пропусне и звук. Стаята се завъртя около нея и думата я задави. Може би можеше да умре с името му, приклещено в гърлото ѝ.

Неочаквано Кенит седна до Алтея и притегли и нея до седнало положение. Тя се облегна на гърдите му и той обви ръцете си около нея.

— Ела. Аз съм тук. Няма, няма, няма. Ужасен шок, знам. Колко несъобразително от моя страна, да ти съобщя по този начин. Колко самотна трябва да се чувстваш. Но аз съм тук. Ето. Пийни малко вино.

Тя отпи от чашата, която Кенит задържа пред устата ѝ. Не искаше да отпива толкова много, но чашата не искаше да се помръдне, а и изглежда, на Алтея не ѝ беше останала никаква решителност. През цялото време, докато държеше чашата до устните ѝ, Кенит ѝ говореше нежно. После виното се отдръпна, той остави чашата настрани и я прегърна. Лицето ѝ лежеше на изтънчената дантела отпред на ризата му. Кенит галеше косата ѝ, полюляваше я сякаш беше дете, и говореше безсмислици за това как сега ще се грижи за нея, как ще се оправи — с времето, всичко, което тя трябваше да направи, бе да му се довери и да му позволи да я накара да се чувства по-добре. Той нежно целуна челото ѝ.

Кенит правеше нещо с врата ѝ. Алтея вдигна ръка нагоре и откри, че разкопчаваше ризата ѝ. Тя избута ръцете му, за да го спре, като смътно осъзнаваше, че нещо не е както трябва. Той нежно отстрани ръцете ѝ и се усмихна съчувствено.

— Знам, знам. Но няма нужда да се боиш от мен. Бъди разумна. Не можеш да си легнеш облечена. Помисли колко неудобно би било това.

Както преди, думите му изместиха собствените ѝ мисли. Той внимателно разкопча малките копченца и разгърна ризата ѝ.

— Легни — прошепна ѝ и тя се подчини, без да мисли. Той сведе лице към гърдите ѝ и нежно ги целуна. Устата му беше топла, а езикът му — умел. За момент, наведената над нея тъмна глава беше на Брашън и ръцете на Брашън развързваха панталоните ѝ. Но не, Брашън го нямаше, беше се удавил в студеното тъмно море и това не беше редно, не можеше да извлече никаква утеха от него. Колкото и топла и нежна да беше устата му, тя не искаше това.

— Не! — проплака изведнъж и избута Кенит от себе си. Успя да се изправи в седнало положение. Светлината на фенера зад него я замайваше. Алтея примижа пред раздвоеното му лице.

— Това е само сън — успокои я той. — Всичко е един лош сън. Не се тревожи. Това е само сън. Нищо от случващото се няма значение. Никой друг няма да разбере. — За момент успя да види мъжа. Бледите му сини очи ѝ бяха чужди. Не можеше да ги разчете. Думите му отмиха увереността ѝ. Сън? Тя сънуваше това? Затвори очи против твърде ярката светлина.

Нещо побутна рамото ѝ и Алтея сковано се отпусна назад. Някъде, някой подръпваше тялото ѝ. Усети как панталонът се изхлузва от краката ѝ. Не. Накара клепачите си да се повдигнат и се опита да фокусира погледа си. Лицето му беше на сантиметри от нейното, но не можеше да накара очите си да различат чертите му. Тогава почувства как ръката му се плъзна нагоре по бедрото ѝ. Алтея извика в знак на протест, докато пръстите му я изследваха и ръката се отдръпна.

— Просто сън — каза ѝ отново гласът, повдигна одеялото нагоре и го уви около нея. — Вече си в безопасност.

— Благодаря — отвърна объркано.

Но тогава той се наведе и я целуна, устата му се движеше грубо върху нейната, тялото му притискаше нейното. Когато я пусна, тя откри, че плаче. Плаче за кого? За Брашън? Всичко беше толкова объркващо.

— Моля те — примоли се тя, но него го нямаше.

Внезапно бе станало тъмно. Фенера ли беше изгасил? Наистина ли си беше отишъл? Алтея зачака, но всичко беше спокойно и тихо. Беше било сън… Сега беше будна и на сигурно на кораба си. Усети лекото поклащане, докато Вивачия прорязваше пътя си през вълните. Движеше се като валс, утешително като полюшването на детска люлка — Алтея никога дори не бе танцувала с Брашън, а сега него го нямаше. Разтърси я ридание, но то не беше освобождаващо. Плачът само я правеше по-замаяна и пияна. Всичко беше толкова грешно, а тя беше твърде болна, за да види смисъл в нещо от това. Брашън бе имал нужда да е силна, но тя го беше предала. Той беше мъртъв. Беше си отишъл завинаги точно както и баща ѝ. Тя отново коленичеше на палубата до тялото му и отново почувства как целият ѝ свят ѝ бе отнет.

— Защо? — попита тишината. — Защо?

Внезапната тежест отгоре ѝ изкара въздуха от дробовете ѝ. Една ръка запуши устата ѝ.

— Тихо сега. Тихо — грубо я предупреди тъмният глас в ухото ѝ. — По-добре да мълчиш и никой никога няма нужда да разбира. Никога, стига да си достатъчно умна.

Старият кошмар беше силен и на нея ѝ прилоша. Опита се да го избута, помисли си, че е успяла, но щом се извъртя, за да изпълзи надалеч, чу тихия му смях. Тогава той се покачи на гърба ѝ, като избута одеялото настрани. Беше гола. Кога се беше съблякла? В мускулите ѝ нямаше и капка сила. Колкото повече се опитваше да избяга, толкова повече тялото ѝ рухваше. Издаде звук и ръката върху устата ѝ покри и носа и придърпа главата ѝ назад. Болеше. Не можеше да диша и вече не беше сигурна къде е и какво се случва. Нуждата да диша се издигна над всичко останало. Сграбчи китката на ръката и немощно я задърпа. Зад очите ѝ затанцуваха искри, когато той раздалечи краката ѝ с коляно. Нараняваше я с дръпнатата ѝ толкова назад глава, но болката не беше толкова важна, колкото нуждата да диша. Ръката му се премести и вече покриваше само устата ѝ. Тя загълта дъх след дъх през носа и тогава той неочаквано проникна дълбоко в нея. Тя извика безгласно и подскочи под него, но не можа да го избегне.

Така я беше държал и Девън, притискащ я толкова силно надолу, че не можеше да диша. Нежеланият спомен от онзи първи път отново я връхлетя. Кошмарите се сляха и тя се забори сама, бояща се да извика от страх, че някой друг ще види какво ѝ се случва. Щеше да бъде посрамена, баща ѝ щеше да узнае и всичко беше по нейна вина. Винаги беше по нейна вина. Тя стоеше пред Кефрия, плачеше и молеше сестра си да разбере с думите: „Бях уплашена, мислех, че искам да го направи, а после разбрах, че не искам, но не знаех как да го накарам да спре.“

— Вината си е твоя — бе ѝ изсъскала Кефрия, твърде ужасена, за да изпита съжаление към своенравната си сестра. — Ти си го примамила и това прави вината твоя. — Думите приписаха деянието на Алтея, като го направиха нейно собствено дело, а не нещо, което ѝ бе сторено, и всичко се стовари отгоре ѝ, ярко като кръв, пронизващите тласъци на грубото тяло на мъжа, паническата нужда от въздух и отчаянието да го запази в тайна. Никой не трябваше да разбира. Тя стисна зъби и пренебрегна грубото стисване на ръката върху гърдата ѝ. Опита се да се събуди от кошмара, опита се да изпълзи надалеч от него, но той я яздеше и нямаше възможност за бягство. Заудря силно главата си в дървото и почти изпадна в безсъзнание.

Започна да плаче — беше надвита. Брашън, опита се да промълви, Брашън, защото си бе обещала, че повече няма да има други мъже, но върху устата ѝ все още здраво бе притисната ръка, а бруталните тласъци продължаваха ли, продължаваха. Беше ѝ толкова трудно да диша. Болката не беше толкова плашеща, колкото липсата на въздух. Преди всичко да приключи, чернотата се протегна към нея, за да я повлече надолу, но тя се гмурна в нея с готовност и се спусна надълбоко с надеждата, че смъртта бе дошла да я отведе.

Кенит се обърна и внимателно заключи вратата след себе си. Ръцете му трепереха. Дишането му все още беше забързано и изглежда, не можеше да го успокои. Беше било толкова интензивно. Никога не си беше представял, че някое удоволствие може да е така бурно. Не смееше да се замисля над случилото се, иначе щеше да му се наложи отново да се върне в стаята.

Опита се да помисли къде да отиде. Не можеше да се върне в собствената си каюта. Курвата щеше да е там, а вероятно и Уинтроу. Можеше да видят нещо у него и да се зачудят. Нуждаеше се да бъде сам. Искаше да размисли над онова, което беше направил, да, да му се наслади. И да го разбере. Не можеше напълно да повярва, че така бе отстъпил пред себе си. Не можеше да иде на бака. Още не. Мълния щеше да е там и можеше да разбере какво е направил. Както беше свързана с него и Алтея, можеше и да е споделила изживяването им.

Тази мисъл придаде съвсем друг образ на случилото се. Беше ли го споделила? Беше ли искала той да го направи? Затова ли не бе могъл да спре? Затова ли се беше оказало толкова мощно?

Осъзна, че кракът и патерицата му го бяха отвели към кърмата. Мъжът на руля любопитно вдигна поглед към него, след което се върна към задачата си. Беше хубава, ясна зимна нощ. Небето беше обсипано със звезди. Корабът се надигаше да посрещне всяка вълна, след което се потапяше плавно. Свитата им от змии ги ограждаше — вълнист килим от движение и цветове под звездната светлина. Той се облегна на парапета и се загледа над разширяващия се килватер на кораба.

— Прекрачи границата — студено отбеляза едно тънко гласче откъм китката му. — Какво те накара да го направиш, Кенит? Това ли беше единственият начин най-накрая да пропъдиш спомените — като ги дадеш на някой друг?

Прошепнатите въпроси увиснаха в нощта и за известно време Кенит не им отговори. Не знаеше отговорите. Знаеше само, че това го беше отпуснало дори повече от запращането на Парагон и спомените на дъното. Беше свободен. И тогава:

— Направих го, защото можех — каза студено. — Вече мога да правя каквото си искам.

— Защото си Кралят на пиратите ли? И Игрот понякога се наричаше така, нали? Докато правеше каквото си искаше?

Груба ръка, притисната над устата му. Болка. Унижение. Кенит ядосано потисна спомена. Не трябваше да съществува. Парагон трябваше да го е взел с него.

— Различно е — каза и чу отбранителността в гласа си. — Не съм направил нищо подобно. Тя ме харесва. Тя е жена.

— И това го прави допустимо?

— Разбира се. Това е естествено. Напълно различно от онова, което се случи на мен!

— Сър? — попита мъжът на руля.

Кенит раздразнено се извърна към него.

— Какво има?

— Моите извинения, сър. Помислих, че говорите на мен, сър. — Бялото в очите на мъжа улови звездната светлина. Изглеждаше изплашен.

— Е, не говорех на теб. Заеми се със задълженията си и ме остави на спокойствие. — Колко ли беше дочул тъпакът? Нямаше значение. Ако станеше проблем, Кенит можеше да го накара да изчезне. Да го хвърли през борда поради някаква причина. Един удар по главата, побутване през парапета и никой никога нямаше да разбере. Кенит нямаше от кого да се бои и нямаше да се бои от никого. Тази вечер бе прогонил и последните си демони.

Талисманът на китката му мълчеше и разгръщащата се тишина стана по-обвинителна от думите.

Най-накрая Кенит прошепна:

— Тя е жена. На жените това им се случва постоянно. Свикнали са.

— Ти я изнасили.

Той се засмя гласно.

— Едва ли. Тя ме харесва. Каза, че съм учтив и че съм джентълмен. — Пое си дъх. — Дърпаше се само защото не е курва.

— Защо всъщност го направи, Кенит?

Въпросът беше непреклонен. Знаеше ли талисманът, че същото питане кънтеше безспир и в собственото му съзнание? Беше решил да спре. Беше спрял, докато тя не бе започнала да ридае в мрака. Ако не го беше направила, щеше да бъде способен да си тръгне. Така че вината беше колкото негова, толкова и нейна. Може би. Кенит затърси непохватно отговор. Заговори много тихо:

— Може би за да мога най-сетне да разбера защо той го причини на мен. Как можеше да ми го причини, как можеше да се мята между доброта и жестокост, между уроци по етика и пристъпи на гняв… — Гласът му заглъхна.

— Нещастен, жалък негодник — бавно и през зъби изрече обвинителните думи личицето. — Превърнал си се в Игрот. Осъзнаваш ли го? За да победиш чудовището, си се превърнал в него. — Тъничкият глас стана още по-тих. — Вече можеш да се страхуваш единствено от себе си.

Ета захвърли бродерията си. Уинтроу вдигна поглед от книгата си, след което — с прикрита въздишка, я остави на масата и зачака.

— Влюбена съм в него. Но това не означава, че съм глупава спрямо него. — Тъмните ѝ очи пронизаха Уинтроу. — Пак е с нея, нали?

— Занесе ѝ поднос с храна — каза Уинтроу. През последните четири дни, откакто се бяха върнали на Вивачия, нравът на Ета бе станал по-непостоянен от всякога. Предполагаше, че може да се дължи на бременността ѝ, но по време на периодите, в които майка му бе носила дете, беше била доволна като дебела мъркаща котка. Доколкото можеше да си спомни. А това, предположи той, не беше много. Може би не беше от бременността. Може би се дължеше на странното, разсеяно поведение на Кенит. Може би беше чисто и просто завист спрямо времето, което Кенит посвещаваше на Алтея. Огледа изморено Ета и се зачуди дали щеше да хвърли нещо друго.

— Предложих да вечеря с нас, но той каза, че още се чувства слаба. Когато обаче отправих предложение да ѝ занеса подноса, каза, че се страхува да не ме нарани. Виждаш ли някакъв смисъл в това?

— Прилича ми на противоречие — внимателно отвърна Уинтроу. Разговори като този бяха опасни. Тя можеше да критикува и дори да обвинява Кенит, но и една очерняща дума от негова страна обикновено се посрещаше с тирада за неправдата.

— Говорил ли си с нея?

— Не, не съм. — Нямаше да признае, че се беше опитал. Вратата се беше оказала заключена — от външната страна. Преди не бе имало подобна ключалка на вратата му. Кенит трябваше да я е сложил веднага след като бе скрил Алтея вътре. Тихият му повик бе останал без отговор.

Ета се взираше мълчаливо в него, но той нямаше доброволно да ѝ предложи информация. Мразеше да я гледа така развълнувана и въпреки това толкова наранена. Противно на здравия си разум, попита:

— Каза ли вече на Кенит?

Тя се втренчи в него сякаш бе казал нещо неприлично. Обви корема си с ръце почти покровителствено.

— Моментът не е подходящ — каза сковано Ета.

Значеше ли това, че Кенит вече не споделя постелята ѝ? Ако беше така, къде спеше? Самият Уинтроу се местеше, където може. Кенит изобщо не се интересуваше, че беше дал стаята на Уинтроу на Алтея. Бе му се наложило да го помоли два пъти, преди да запомни да му донесе някои от дрехите му. Напоследък капитанът не беше на себе си. Даже и екипажът го забелязваше, макар никой да не беше достатъчно смел, че да започне да говори за това.

— А онази жена Джек? — хапливо попита Ета.

Той помисли дали да не излъже, но вероятно тя вече знаеше, че е бил там долу.

— Тя не иска да говори с мен.

Кенит беше наредил Джек да бъде държана в една от килиите. Уинтроу бе успял да я посети само веднъж. Тя го беше посрещнала с вълна от въпроси относно Алтея. Той не бе могъл да отговори на нито един от тях и тя го бе заплюла, като отказа да отговори на което и да е от запитванията му. Беше окована, но не жестоко. Можеше да седи, да стои в изправено положение и да се движи наоколо. Уинтроу не винеше особено Кенит за това. Тя беше едра и мощна жена. Имаше одеяло, редовно получаваше храна, а обгарянията ѝ от змиите, изглежда, заздравяваха. Участта ѝ не беше много по-лоша от неговата, когато за пръв път бе доведен на борда, помисли си той. Дори бе същата килия. Дразнеше се, че тя не иска да говори с него. Искаше да чуе нейната версия за това какво бе сполетяло Парагон. Чутото от екипажа не се връзваше напълно с казаното от Кенит. Корабът изобщо не искаше да говори с него за случилото се. Мълния единствено му се подиграваше, когато се опиташе да говори с нея.

— Опитах се да говоря с кораба за нея — опита той. Ета го погледна неодобрително, но и любопитно. — Мълния беше дори по-недружелюбна от обикновено и прямо си каза, че не иска Алтея на палубата си. Говори бясно за нея, с много проклятия и заплахи, сякаш е… — Уинтроу спря мислите си и поклати глава с надеждата, че Ета няма да настои да продължи. Корабът говореше за Алтея сякаш е омразен съперник. Не за вниманието на Уинтроу, разбира се. Тя вече не изпитваше никакъв интерес към него.

Той въздъхна.

— Отново увеси нос заради кораба — обвини го Ета.

— Така е — с лекота призна Уинтроу. — Липсва ми. Говоренето с Мълния е по-скоро задължение, отколкото удоволствие. А в последно време ти също си имаш собствени занимания и аз често съм самотен.

— Имам си мои занимания? Ти си този, който спря да си говори с мен.

Уинтроу беше решил, че гневът ѝ е запазен за Кенит. Сега бе открил и своя дял от него.

— Нямах такова намерение — внимателно предложи той. — Не исках да се натрапвам. Реших, че ще си, ам… — Спря се. Всичко, което беше предположил за нея, изведнъж му се стори глупаво.

— Реши, че ще съм толкова заета да бъда бременна, че няма да мога да говоря или да мисля — довърши вместо него Ета. Тя изпъчи корем и го потупа с нелепа, престорена усмивка. След което му се намръщи.

— Нещо подобно — призна Уинтроу. Потърка унило брадичка и се приготви за яростта ѝ.

Тя обаче се засмя шумно.

— О, Уинтроу, такова си момче — възкликна тя. Каза го с такава привързаност, че той изненадано вдигна очи. — Да, ти — продължи тя, видяла погледа му. — Позеленял си от завист още откакто ти казах, все едно съм ти майка, готова да те зарежа заради ново бебе. — Ета поклати глава. Той изведнъж се почуди дали завистта му я радва. — Понякога двамата с Кенит въплъщавате глупостта на всички мъже. Той с неговата твърдост, студенина и мъжествено нежелание да признае всякаква нужда, а ти с твоите големи, мили очи, молещ за всеки миг внимание, който мога да ти отделя. Не осъзнавах колко ме ласкае това, докато не спря да го правиш. — Тя приведе глава към него. — Говори ми както преди. В действителност аз изобщо не съм се променила. В мен расте дете. Не е болест или лудост. Защо те притеснява толкова много?

Уинтроу остави думите да се отронят на косъм преди да разбере какво ще каже.

— Кенит ще получи всичко: кораба, теб, син. А аз няма да имам нищо. Всички вие ще бъдете заедно, а аз винаги ще съм вън от това.

Тя изглеждаше поразена.

— А ти искаш тези неща? Кораба. Син. Мен?

Нещо в гласа ѝ накара сърцето му да задумка. Дали тя искаше да я желае? Имаше ли в нея дори и най-дребна частичка топлина за него? Щеше да говори пък каквото ще да става. Ако трябваше да изгуби всичко, поне нека бъдеше изречено. Дори Ета да го лишеше от присъствието си, щеше да знае.

— Да. Искам тези неща. Кораба, защото беше мой. А теб и син, защото… — Куражът му се изпари. — Защото така — нескопосано завърши той и я погледна. Вероятно с големи, мили очи, прокле се.

— О, Уинтроу. — Тя поклати глава и отмести поглед. — Ти си толкова млад.

— По-близо съм до твоите години, отколкото той! — ужилено отвърна Уинтроу.

— Не и що се отнася до нещата, които са от значение — неумолимо отвърна тя.

— Млад съм само защото Кенит настоява да съм такъв — не ѝ остана длъжен той. — И ти също държиш да продължиш да го вярваш. Вече не съм дете, Ета, нито скрит от света църковен служител. Вече не. Година на този кораб може да превърне всяко момче в мъж. Но как да бъда мъж, ако никой не ми го позволява?

— Мъжеството не е нещо, което някой ти позволява — поучи го Ета. — То е нещо, което един мъж взема за себе си. Тогава то се признава и от другите. — Тя се наведе, за да вдигне бродерията си.

Уинтроу се изправи. Отчаянието му се делеше на косъм от гнева. Защо тя го отхвърляше с баналности?

— Мъжеството се взема. Ясно. — Тя тъкмо се изправяше в стола си, той постави два пръста под брадичката ѝ и извърна стъписаното ѝ лице към себе си. Нямаше да мисли. Беше се изморил от мислене. Приведе се и я целуна, като отчаяно се надяваше, че го прави добре. Тогава, щом почувства устата ѝ под своята, забрави всичко, освен това дръзко усещане.

Ета се отдръпна от него, ръката ѝ се спусна да покрие устата ѝ. Пое си бърз дъх. Очите ѝ бяха широко отворени. Миг по-късно в тях пламнаха гневни искри.

— Така ли ще започнеш да отстояваш твърдението си, че си мъж? Като предадеш Кенит, човек, който се държи приятелски с теб?

— Не става въпрос за предателство, Ета. Това нямаше нищо общо с Кенит. Всичко беше заради това, което ми се иска да има между нас, но го няма. — Пое си дъх. — По-добре да вървя.

— Да — отвърна тя с разтреперан глас. — По-добре.

Уинтроу се спря при вратата.

— Ако носеше моя син — каза дрезгаво, — щях да съм първият научил новината. Нямаше да се налага да споделяш подобни тайни с друг мъж. Щеше да бъдеш сигурна в радостта и одобрението ми. Щях да…

— Върви! — нареди му грубо тя и той си тръгна.

Алтея. Бледо ехо от обично минало. Ти дойде при мен.

— Не. — Знаеше, че устните ѝ се мърдат, за да оформят думата, но не чу звука от гласа си. Не искаше да се буди. Не беше останало нищо добро в будното състояние. С усилие на волята се потопи по-дълбоко, отвъд съня, отвъд безсъзнанието, търсеща място, където да няма повече връзка с омърсеното си тяло. Затърси сън, в който Брашън беше жив и двамата бяха влюбени и свободни. Затърси назад във времето щастливите моменти, когато го беше обичала, без дори да го осъзнава, когато и двамата се бяха трудили на палубата на един красив кораб, а баща ѝ я бе наблюдавал с одобрение. И пак назад, още по-назад до едно малко момиченце, правещо маймунджилъци, босоного, горе сред такелажа или изтегнало се за дрямка върху обляния в слънчеви лъчи бак, за да сподели сънищата си с една сънуваща фигура.

Алтея! Гласът звънтеше от радост. Ти ме намери. Изобщо не биваше да се съмнявам в теб.

Вивачия? Присъствието ѝ беше навсякъде около нея, по-силно от миризма, по-разпростиращо се от топлина, нейната реалност бе по-сладка от всеки спомен. Съществото на нейния кораб я обгърна. Завръщане у дома и сбогуване се смесиха в едно — сега можеше да умре спокойно. Алтея впрегна волята си, за да се пусне, но вместо това Вивачия я обви с любов и нужда. Алтея не можеше да понесе такава нежност. Тя я зовеше като светлина и заплашваше решимостта ѝ. Извърна се от нея. Пусни ме, скъпа моя. Искам да умра.

И аз искам да умра с теб. Защото съм направена от смърт, една пародия, едно извращение и съм толкова изморена да бъда държана тук долу, в мрака. Не дойде ли да ме освободиш, не дойде ли толкова надълбоко, за да ме отведеш към смъртта?

Почудата и желанието на Вивачия я ужасиха. Да напусне собствения си живот бе едно, но същевременно да сложи край на живота на кораба си беше съвсем друго. Ясните ѝ допреди малко решения се разколебаха. Тя леко побутна кораба в опит да освободи съзнанието си от това на Вивачия. По обезчестеното ѝ тяло запълзя студенина, но колкото повече се отдръпваше от живота, толкова по-дълбоко навлизаше в кораба си.

Притисната съм толкова далеч навътре, че почти сякаш съм мъртва, потвърди корабът. Ако знаех как да се пусна, щях. Тя ми отне всичко, Алтея. Няма море, няма небе, няма вятър в лицето ми. Ако се устремя към Уинтроу, заплашва да го убие. Кенит изобщо не може да ме чуе. Тя държи всякаква осведоменост далеч от мен и ми се подиграва, че копнея за човеците си. Опитвам се да умра, но не знам как. Спаси ме. Вземи ме с теб, когато умреш.

Не, забрани твърдо Алтея. Трябва да направя това сама. Ти трябва да продължиш. Тя се извърна от кораба си, макар не и без болка. И се пусна.

Значи така се прави. Сърцето се забавя, дъхът става по-плитък и по-плитък. През кожата ти плъзва отрова, която ще те понесе надалеч. Но аз нямам подобна пощада от нея. Нямам си мое истинско сърце, нито пък липсата на дъх ще ме умъртви. Тя ме държи тук, защото се нуждае от онова, което знам. Не мога да ѝ избягам. Не ме оставяй сама тук в мрака. Вземи ме с теб.

Алтея усети как корабът ѝ плъзва из нея и се задържа там. Напомни ѝ за дете, стискащо полите на майка си. Опита се да остави връзката настрана. Вивачия се съпротивляваше, но Алтея беше твърда. Усилието да се отдръпне от кораба разпали жарта на живота ѝ. Някъде, тялото ѝ се закашля. В гърлото ѝ се надигна горчив вкус. Тя прокара въздух по него и почувства как сърцето ѝ заработи по-упорито. Не. Не искаше това. Искаше да се отпусне, не да се бори. Вивачия правеше всичко толкова трудно. Просто ме остави да умра. Остави ме да умра и да стана част от теб заедно с баща ми и онези, които са си отишли преди него. Позволи ми да продължа единствено чрез теб. В живота не е останала радост за мен.

Не. Не искаш да се присъединиш към мен. Това, което съм сега, не си струва да бъде споделено. Ако ще напускаш живота, трябва да го напуснеш изцяло, а не да се приклещваш тук с мен в тъмното. Моля те. Нека си отидем заедно.

Обгърна я студ. Решимостта на кораба бе твърда като камък: жадуваше за смъртта. Алтея беше ужасена. Противно на себе си, тя се бе вкопчила в живота и съзнанието си. През дробовете ѝ навън и навътре простенваше дихание. Не можеше да позволи на Вивачия да я последва в смъртта. Трябваше да бъде разубедена. Корабе, красива моя Вивачия, защо?

Защо? Знаеш защо. Защото за мен животът е съсипан. В никое утре не може да има каквото и да е добро.

Като вълна, терзанието на кораба се изля отгоре ѝ. Познанието за произхода ѝ и терзанието от съмненията ѝ задърпаха Алтея и почти я откъснаха от тялото ѝ. Сега тя упорито се вкопчи в живота си. Нямаше да позволи на кораба си да свърши така. Вивачия стискаше волята на Алтея и се опита да повлече и двете им надолу. Направена съм от смърт! — проплака тя сред душата на Алтея.

Не! Не, не си! — яростно я увери Алтея. Забори се с хвърлянето на кораба към празнотата, макар че това осуетяваше собственото ѝ желание за забрава. Направена си от живот и красота, и от бляновете на семейството ми за стотици години. Направена си от вятър, вода и просторни сини дни. Моята красота, моята гордост, не бива да умираш. Ако всичко друго пропадне, ако мракът погълне всичко, което бях, поне ти трябва да продължиш да съществуваш. Тя разтвори и сърцето, и съзнанието си за своя кораб и го заля със спомени: дълбокият, кънтящ смях на баща ѝ и гордият миг, в който за първи път бе хванала руля в собствените си ръце. Обляният в слънчева светлина далечен изглед от наблюдателницата, страховитата поезия на вълните, погледнати отдолу по време на буря. Не можеш да си отидеш с мен, яростно настоя Алтея. Защото ако го направиш, всичко това погива с теб. Всичката тази красота, всичкият живот. Как можеш да твърдиш, че си направена от смърт? Не смъртта си вля в теб баща ми, а съвкупността от живота си. Как можеш да си направена от смърт, когато наследяването на живота му те съживи?

Обгърна ги тишина отвъд мълчанието. Някъде, Алтея усети, че тялото ѝ я предава. Мислите ѝ бяха хванати в студ и мрак, но тя се придържаше към съзнателността в очакване корабът ѝ да се предаде и да обещае да живее.

А ти? — ненадейно я попита Вивачия.

Аз умирам, скъпа. За мен е твърде късно. Тялото ми е отровено, както и духът ми. Нищо добро не е останало за мен.

Дори аз?

Ах, сърце мое, ти си винаги нещо добро в живота ми. Алтея откри истина, която не бе подозирала. Ако чрез продължаването на живота си можех да те възстановя, щях да го сторя. Но се боя, че е твърде късно да променя решението си. Алтея се устреми към собствената си плът — откри единствено летаргия и студ.

Тогава ме обричаш на този мрак. Защото без теб нямам нито силата, нито желанието да си пробия път през нея и да си върна живота. Нима ще ме оставиш тук, завинаги сама в мрака?

За известно време всякакви мисли застинаха.

Имаш ли куража да ме последваш в смъртта, корабе?

Да.

Дълбоката неуместност на това стисна Алтея. Да се предадеш на забвението не беше смелост, предоставяйки света на онези, които ги бяха онеправдали. Завладя я внезапен срам заради страхливото си бягство от живота. Смъртта можеше да накара нещата да спрат, но не можеше да ги поправи. Тя ненадейно се презря, че се отдава на смъртта, докато онзи, унищожил живота ѝ, продължаваше да живее; че прегръща смъртта, след като това означаваше да изостави кораба си в мрак.

Тогава събери куража си, корабе, и ме последвай обратно към живота. Тя се домогна към тялото си, но неочаквано си припомни времето, прекарано под водата. Как се беше борила тогава, как се опитваше да издрапа нагоре през ледената вода. Сега беше по-лошо. Теченията на смъртта не предлагаха никаква опора за отчаяните ѝ усилия. Собственото ѝ тяло отхвърляше присъствието ѝ.

Дишането бе спряло. Непостоянното ѝ сърцебиене беше като прекъсване. В безвременния мрак тя се протегна да достигне свяст, но не можа да я открие. Осезанието за тялото ѝ стана още по-колебливо, тъй като същността ѝ изгуби центъра си, а волята ѝ за живот отслабна. Съзнанието ѝ се простря нашироко и започна да чезне сред същия безкраен мрак, който беше пленил и Вивачия. Алтея се опита да извлече още сила, но в себе си откри единствено празнота. Вивачия, примоли се тя. Корабе, помогни ми!

Тишина. И тогава: Вземи всичко, което ми е останало. Надявам се да е достатъчно.

Не, корабе, чакай!

Алтея! Веднага слез на палубата! — изгърмя в съзнанието ѝ познатата заповед на баща ѝ. В инстинктивен отговор тялото ѝ трепна и тя запада. Дървената палуба се блъсна в нея — дъски срещу плът. Очи и уста се отвориха рязко при сблъсъка. Дребни светлинки. Звезди, приклещени в кръг от амбразура. Тя лежеше по гръб, давеща се като риба на сухо. Търкулна се настрана и повърна. Веществото беше горчиво и задавящо, сгъстяващо се в устата ѝ и сипещо се от носа. Рефлексът пое нещата в свои ръце. Тя кихна, след което въздъхна.

Дишай. Дишай. Дишай. Дърво в плът, далечен глас ѝ отброяваше ритъма, Вивачия укроти тупкането на сърцето ѝ. Корабът бе свързан с нея, но връзката беше слаба и чезнеше бързо. Въпреки това тя не се трудеше да излекува само тялото на Алтея, но и сърцето ѝ. О, скъпа моя, скъпа моя. Никога не съм си и помисляла, че той ще ти причини нещо подобно. Прецених го погрешно. Прецених и теб погрешно. Дори себе си прецених погрешно. Мисълта замря.

Алтея примигна. Чувстваше се ужасно. Гърлото и вътрешната страна на устата ѝ бяха ожулени от жлъчна течност. В себе си усещаше дълбок копнеж. Кихна отново. Тялото ѝ продължи да работи. Тя доброволно пое дълбок дъх, след което притисна длани към пода. Болка. Беше толкова прекрасно отново да изпитва болка, да изпитва каквото и да е.

— Е, Вивачия — изграчи тя. — Ще живеем ли?

Нямаше отговор, а под ръцете ѝ имаше единствено дърво.

Глава двадесет и седма

Ключалковият остров

Верен на собственото си нареждане, Парагон бе отплавал с прилива. Не елегантно, нито плавно, но щом покачващата се вода го повдигна от пясъците, сплетените въжета повдигнаха кърпените му платна на гредите от суров дървен материал. Половината от хората в намалелия му екипаж носеха рани — големи или малки, и много от тях бяха обезсърчени, но отплаваха.

Парагон навигираше. Янтар все още не беше издялала новото му лице, камо ли очите му. Беше нахвърляла амбициите си сред работна суетня, като си отбелязваше и вземаше мерки. Поради подтик от страна на кораба беше оставила тази работа настрана, за да приключи с по-наложителни задачи. Корабът плаваше сляп и все пак не сляп, защото разполагаше с очите на Янтар.

Тя се подпираше на парапета, косата ѝ се вееше на вятъра, и говореше за всичко, което виждаше. Предаваше му усещането за островите, които подминаваха, през голите си ръце. Споделяше му не гледката, а осезанието си за океана и разпръснатите острови. В замяна, той споделяше с нея. Бялата змия определяше темпото им и подканваше кораба напред по собствения си, побъркан начин. Парагон подозираше, че се опитва да пробуди драконите в него, но те вече бяха будни и се размърдваха все повече с всеки изминал ден. Мислите им се смесваха с неговите. Драконите достигаха през него до Янтар, като едновременно с това го променяха. Те се превръщаха в него и той се превръщаше в тях.

— Летим — промълви Янтар. Силен дъжд пръскаше лицето ѝ и мокреше откъслеците коса. Тя се взираше напред с широко отворени очи и заедно с него си представяше как бяха изглеждали тези острови някога.

— Някога летях. Но тогава това не бяха острови, а върхове на планини. Първата верига наричахме Великата вътрешна стена. Отвъд нея бяха Ниските земи, а след тях Морските планини — неспокойно, тътнещо място. Някои от планините пушеха, плюеха и бълваха течна маса, обръщайки лято в зима и ден в здрач. Сега са удавени. Върховете на Морските планини са онова, което вие наричате Преград, Остара и подобните им. Островите, през които преминаваме, са потъналите висини на Великата вътрешна стена.

— Когато говориш така за тях, мога да си ги представя в съзнанието си.

— Мм. Сега трябва да ги видим, както ги е видял Игрот и както ги е видял Лъкто Лъдчънс. Той беше син на Седж Лъдчънс. На Пиратските острови всички му викаха Лъки Лъдчънс. А Кенит беше син на Лъки. Той се възползва от това име. — За известно време Парагон остана смълчан, умът му се скиташе из годините. — Късмет. Винаги беше толкова важен за него.

Янтар заговори внимателно:

— Когато Алтея ми каза историята ти, спомена, че си напуснал Бингтаун със Седж Лъдчънс.

— Лъкто беше най-големият син на Седж. Той плаваше с баща си, но между двамата неизменно имаше напрежение. Седж имаше въображението на камък. Купуваше евтино и продаваше скъпо. Това беше единствената му етика в живота, етиката на Лъдчънс. Плащаше на хората си колкото може по-малко и сменяше екипажа често, защото беше твърде груб с хората. За него животите им винаги струваха по-малко, отколкото товарът му. Никога не спря да се замисли дали животът не може да е по-различен. Не се боеше от мен, защото му липсваше въображението да разбере на какво съм способен.

— Лъкто, синът му, беше по-различен. Беше мечтател, млад мъж, който се наслаждаваше на удоволствията на живота. Привичките, нравите и традициите на Бингтаун го задушаваха. Именно той придума Седж за малко странична търговия на Пиратските острови. Лъкто имаше подход към хората извън закона. Отпускаше се сред тях и те го харесваха заради това. Той помогна за повторното благоденствие на семейното богатство. Това се хареса на баща му. За да го възнагради, му уреди изгоден брак с най-малката дъщеря на много пристоен Търговец. Но Лъкто имаше сърце и то вече принадлежеше на момиче от Пиратските острови. Беше някъде на двадесет и две, когато баща му падна мъртъв на масата за пазарене в Заграба. Лъкто скърбеше за него, но не достатъчно, че да се върне в Бингтаун и да подеме скучния живот, който беше планиран за него. Погреба баща си на брега и никога повече не се върна у дома. Екипажът беше достатъчно доволен да го следва, тъй като Лъкто харесваше уискито колкото и те и го раздаваше с широка ръка. Беше щедро момче, но не толкова предпазливо, колкото можеше да бъде. Ожени се за момичето си от Пиратските острови и се закле, че ще живее като крал в собствения си малък свят.

Парагон поклати глава.

— Търгуваше добре и живееше нашироко. Построи за себе си и хората си тайно убежище. Доверяваше се на добрата воля на екипажа да пази света му в безопасност. Но винаги съществуват алчни мъже, такива, за които само дял от благосъстоянието не е достатъчен. И един такъв мъж доведе Игрот в света на Лъки. Игрот вече имаше репутацията на пират, който вършеше неща, които другите мъже дори не можеха и да си представят. Дойде при Лъки с небивалицата, че ще бъдат партньори в търговията и пиратството. Лъкто му повярва. Но посред празненството на съюза им, Игрот се обърна срещу него. Плени баща ми, за да ме покори, и взе Кенит за заложник, за да ме контролира, и всички трябваше да му се подчиняваме от страх, че може да нарани останалите. Отряза езика на майка ми…

— Парагон, Парагон. — Гласът на Янтар беше мек, но настоятелен. — Не твоят баща. На Кенит. Не твоята майка. На Кенит.

Корабът се усмихна горчиво в дъжда.

— Определяш граници там, където не съществуват. Точно това не разбираш, Янтар. Когато говориш с Парагон, говориш с човешките спомени, съхранени в мен. Когато с Кенит ме убихме, това беше нашето самоубийство.

— Това е нещо, което никога няма да разбера — с нисък глас отбеляза Янтар. — Как може някой толкова да мрази себе си, че да е готов да убие тази си същност?

Корабът поклати глава и от кичурите му коса се разхвърчаха капки дъжд.

— Точно тук ти е грешката. Никой не иска същността да умре. Исках само да накарам всичко останало да спре. Единственият начин да го постигна беше да поставя между света и себе си смъртта.

Внезапно той извърна ослепеното си лице към някакъв остров.

— Ето. Този там.

— Това е Ключалковият остров? — Звучеше скептично. — Парагон, там няма къде да се слезе на сушата. Островите се издигат право нагоре от водата като крепост с дървета.

— Не, това не е Ключалковият. Това е Катанецът. От тукашния основен канал изглежда като всеки друг остров, но ако напуснеш канала и заобиколиш острова, ще откриеш пролука в тази стена. Островът е оформен като почти затворен полумесец. Докато не навлезеш в него, изглежда като необещаващ проток. Но Катанецът опасва залив. Вътре в този залив има по-малък остров. Ключът в Катанеца. На задната страна на Ключалковия остров има заливче с добро място за закотвяне. Преди имаше пристан и вълнолом, но предполагам, че вече отдавна ги няма. Отправили сме се натам.

Брашън беше на руля. Той видя широкото помахване на Янтар и кимна, че е видял посочения остров. Тази област от Пиратските острови беше нашарена с малки островчета, рязко издигащи се от вълните; този не изглеждаше много по-различен. Парагон беше много потаен относно какво го правеше толкова специален. Циничната част от душата на Брашън се изсмя, но той все пак извика заповедта си към екипажа и докато мъжете изместваха мокрите платна, завъртя руля да обърне кораба. Досега, постоянният вятър ги бе облагодетелствал. От тук насетне щеше да последва дълга поредица от изтощително лавиране, за да отведе Парагон, накъдето сочеше Янтар.

Намалелият екипаж беше в рисково положение. Голяма част от храната се беше съсипала, когато трюмовете се наводниха. Болезнените наранявания, намалената и еднообразна диета и тежките задължения по управлението на кораба с твърде малко хора бяха достатъчно деморализиращи. Но освен това те знаеха, че Брашън възнамерява да се изправят повторно в битка срещу Кенит, поради което и не бързаха да се хвърлят към гибелта си. Мореплавателните им умения бяха станали свидливи и небрежни. Ако корабът не плаваше с такава охота, задачата щеше да е безнадеждна.

Клеф се забърза към капитана, сините му очи мижаха срещу дъжда. Като цяло, момчето изглеждаше възстановено от нараняванията си, макар че продължаваше да щади попарената си ръка.

— Сър! Янтар казва, че корабът казва, че трябва да следим за пролука откъм подветрената страна на острова. Отваря се към залив вътре в острова, а в залива има друг остров. От своя страна, на този остров ще има удобно място за пускане на котва откъм подветрената страна. Парагон казва да пуснем котва там.

— Разбирам. А после? — Въпросът беше реторичен; не очакваше Клеф да отговори.

— Той казва, че ако и’аме късмет, старата жена, коят’ живее там, щяла да е все още жива. Трябва да я ’земем като заложница, сър. Тя е ключът към самия Кенит. Той ще даде ’сичко, за да си я върне. Дори Алтея. — Момчето вдиша дълбоко и изтърси: — Тя е майката на Кенит. Така казва корабът.

Брашън вдигна вежда, щом чу това. След малко се съвзе.

— А това е нещо, което е най-добре да запазиш за себе си, момче. Иди кажи на Кипрос да поеме руля за малко. Сам ще чуя всичко, което Янтар има да ми каже.

Дъждът понамаля тъкмо когато Брашън откри мястото за закотвяне на Ключалковия остров, но дори пробилите облачната пелена на деня слънчеви лъчи не успяха да го разведрят. Както Парагон бе предсказал, в залива се врязваше провиснал вълнолом, но времето бе килнало стълбовете и бе направило дупки в дъските му. Дрънченето на спускащата се котва сякаш разцепи зимния покой на острова. Докато гледаше тихия горист хълм над дока, Брашън реши, че подобни тревоги вероятно са излишни. Дори някога тук да бяха живели хора, единствената следа, останала от тях, беше разнебитеният пристан. Не виждаше никакви къщи. В края на пристана, отворът на обрасъл път изчезваше сред дърветата.

— Не изглежда кат’ нещо особено. — Клеф изрече на глас мислите на капитана си.

— Не, не изглежда. Но така и така сме тук, ще хвърлим един поглед. Ще слезем на брега с корабната лодка. Не вярвам на този кей.

— Ние? — ухилено попита Клеф.

— Ние. Оставям Янтар на борда с Парагон и шепа мъже. Останалите ще взема със себе си. Ще им се отрази добре да слязат за известно време от кораба. Може да открием някакъв дивеч и да си набавим прясна вода. Ако тук някога са живели хора, островът трябва да е задоволявал някои от нуждите им. — Не каза на Клеф, че взема по-голямата част от екипажа със себе си, за да не могат да избягат с кораба, докато него го няма.

Мъжете се събраха унило, но се ободриха при възможността да слязат на брега. Той ги накара да теглят чоп кой да остане на борда, след което нареди на останалите да се качват по лодките. Някои щяха да ловуват и да търсят храна, а други — специално подбрани, щяха да последват пътя заедно с него. Докато мъжете подготвяха лодките, той бавно и с престорено безгрижие се отправи към Парагон.

— Ще ми кажеш ли какво да очаквам?

— Малко ходене като за начало. Лъкто не искаше малкото му кралство да се забелязва лесно от водата. Имам спомените на Кенит за пътя. Ще се качиш нагоре по хълма, но щом го прехвърлиш и започнеш да се спускаш, бъди нащрек. Пътят най-напред преминава през една овощна градина и после стига до двора. Там имаше голяма къща и редица малки колиби. Лъкто се грижеше добре за хората си; в по-добри времена тук живееха жените и децата им, докато Игрот не изби по-голямата част от тях. Останалите отведе като роби.

Парагон се спря. Той се взря сляпо в острова. Брашън чакаше.

— Последният път, когато отплавах оттук, Майка беше все още жива. Лъкто беше починал. Игрот беше стигнал твърде далеч с игрите си и татко умря. Когато се разделихме, Майка бе изоставена сама. Това, мисля, забавляваше Игрот. Но Кенит се зарече, че ще се върне при нея. Вярвам, че е спазил клетвата си. Тя беше храбра жена. Макар и толкова пребита, колкото беше, тя би избрала да живее. Може да е още жива. Ако я намериш… когато я намериш, разкажи ѝ историята си. Бъди честен с нея. Поне толкова заслужава. Кажи ѝ защо си дошъл при нея. — Момчешкият глас на кораба внезапно се задави. — Не я мъчи или наранявай. В живота си е изпитала достатъчно от това. Помоли я да дойде с нас. Мисля, че е възможно да го стори доброволно.

Брашън пое дълбоко дъх и смело посрещна подлия аспект в плана на кораба. Засрами се.

— Ще дам най-доброто от себе си — обеща на Парагон. Най-доброто от себе си. Можеше ли думата „добро“ изобщо да се отнесе към тази задача — отвличането и размяната на една възрастна жена? Не мислеше така, но независимо от това щеше да го направи, за да си върне благополучно Алтея. Опита се да се утеши; щеше да се погрижи нищо лошо да не се случи на старицата. Несъмнено собствената майка на Кенит нямаше причина да се бои от пирата.

Той изтъкна най-голямата дупка в плана.

— А ако майката на Кенит вече не е… там?

— Тогава ще чакаме — предложи корабът. — Рано или късно той ще дойде.

Е, това вече беше успокояваща мисъл.

Брашън поведе отряда си въоръжени мъже нагоре по обраслата пътека. Падналите листа образуваха гъст килим под краката му. Над главата му, утринният дъжд капеше и от оголени, и от листати клони. От едната страна на колана му висеше меч, а двама от хората му бяха с готови лъкове в ръце. Предпазната мярка беше по-скоро срещу прасета, чиито дири от копита и изпражнения изобилстваха, отколкото срещу някаква предполагаема съпротива. Според казаното от Парагон, ако жената все още беше жива, живееше сама. Той се почуди дали щеше да е луда. Колко дълго можеше да живее един човек в пълна изолация и да запази разсъдъка си?

Изкачиха върха и започнаха да се спускат от другата страна. Дърветата бяха все така гъсти, макар че порядъчно големите пънове показваха, че някога този склон е бил изсечен за дървен материал. Оттогава гората си го беше възвърнала. В дъното на хълма се озоваха сред овощна градина. Висока, влажна трева мокреше Брашън до бедрата, докато си проправяше път през нея. Хората му го последваха през голите плодови дръвчета. Някои от дърветата лежаха там, където бяха паднали. Други се протягаха да преплетат мокри черни клони над главите им.

На половината на овощната градина обаче разпрострелите се нашироко клони на дърветата показваха, че са сезонно окастряни. Тревата беше отъпкана и Брашън долови лек мирис на пушек във въздуха. Сега вече виждаше онова, което преплетените дървета бяха скривали. Голяма, варосана в бяло къща господстваше над долината, а отстрани я ограждаха ред колиби по краищата на обработваемите земи. Той спря рязко и хората му спряха с него, мърморещи изненадано. Плевнята предполагаше добитък; той вдигна поглед към усамотените овце и кози, пасящи на срещуположния хълм. Това беше твърде много работа за единствен чифт ръце. Тук имаше хора. Щеше да има сблъсък.

Брашън погледна назад към следващите го мъже.

— Следвайте примера ми. Стига да е възможно, искам да се справим със ситуацията с приказки. Корабът каза, че тя ще дойде с нас доброволно. Да се надяваме да е така.

Докато говореше, жена, носеща дете, затича към една от колибите и затръшна вратата след себе си. Миг по-късно вратата се отвори отново. Отвъд прага пристъпи едър мъж, забеляза ги и се шмугна обратно в колибата. Когато се появи отново, носеше дърварска брадва. Повдигна я целенасочено и се загледа в тях. Един от стрелците на Брашън повдигна лъка си.

— Стой — заповяда Брашън с нисък глас. Разпери собствените си ръце, за да покаже мирните си намерения. Мъжът при колибата не изглеждаше впечатлен. Нито пък жената, която се появи зад него. Сега вместо бебето, носеше голям нож.

Брашън взе тежко решение.

— Дръжте лъковете си снижени. Последвайте ме, но на двадесет крачки зад мен. Никой да не стреля, освен ако не заповядам. Разбрано?

— Разбрано, сър — отвърна един от мъжете, а останалите измърмориха колебливи отговори. Последният му опит за мирни преговори все още беше пресен в съзнанията им.

Брашън повдигна ръцете си встрани от прибрания в ножницата меч и извика към хората до колибата:

— Слизам долу. Не ви мисля злото. Просто искам да поговоря с вас. — Започна да върви напред.

— Стой където си! — извика в отговор жената. — Говори с нас оттам!

Брашън направи още няколко крачки, за да види как ще реагират. Мъжът се приближи да го посрещне, брадвата му беше в готовност. Беше едър, широките му бузи бяха татуирани чак до ушите. Брашън разпозна неговия тип от сбиванията: нямаше да се бие особено добре, но щеше да е труден за убиване. С отслабваща увереност разбра, че не беше способен на подобно нещо. Нямаше да убие някого, докато необгрижваното му дете плаче в колибата. Самата Алтея не би поискала това от него. Трябваше да има друг начин.

— Жената Лъдчънс! — извика той. Прииска му се Парагон да му беше казал името на майката. — Вдовицата на Лъки. Искам да говоря с нея. Затова сме дошли.

Мъжът спря несигурно. Погледна назад към жената. Тя вирна брадичка.

— Ние сме единствените тук. Вървете си и забравете, че някога сте идвали.

Значи знаеше, че шансовете са срещу тях. Ако хората му се разпръснеха, можеха да ги приклещят в колибата. Той реши да се възползва от преимуществото си.

— Слизам. Искам само да се уверя, че казвате истината. Ако тя не е тук, ще си тръгнем. Не искаме никакво кръвопролитие. Просто искам да говоря с жената Лъдчънс.

Мъжът погледна назад към жена си. Брашън разчете колебливост в стойката ѝ и се надяваше да е прав. Като държеше ръцете си далеч от меча, той запристъпва бавно към къщата. Колкото повече се приближаваше, толкова повече се съмняваше, че те са единствените хора на острова. Най-малко още една колиба имаше добре утъпкана пътека до вратата си, а от комина ѝ се издигаше блед дим. Съвсем лекото помръдване на главата на жената го предупреди. Той се извърна точно когато стройна млада жена се спусна от едно дърво. Беше боса и невъоръжена, но яростта ѝ ѝ служеше за оръжие.

— Нашественици. Нашественици. Мръсни нашественици! — зави тя, докато нападаше с юмруците и ноктите си. Той вдигна ръка да защити лицето си от ноктите ѝ.

— Куца! Не! Не, спри, бягай! — изпищя другата жена. Тя се спусна към тях в тромав бяг, вдигнала ножа си високо, а мъжът беше само на крачка зад нея.

— Ние не сме поробители! — каза ѝ Брашън, но Куцата само се настърви. Той се преви надалеч от нея, след което се извъртя, за да я сграбчи през кръста. Успя да хване една от китките ѝ. Тя задраска и задърпа коса с другата си ръка, докато той не хвана и нея. Беше като да прегръщаш бясна котка. Босите ѝ крака го удряха по пищялите, а тя го захапа за рамото. Жилетката му беше дебела, но не притъпи свирепостта на атаката ѝ. — Спри! — извика ѝ. — Не сме поробители. Просто се нуждая да говоря с майката на Кенит Лъдчънс. Това е всичко.

При споменаването на Кенит, момичето в ръцете му се отпусна. Той се възползва от момента, за да я хвърли към жената с ножа. Тя я хвана с една ръка и я избута зад себе си. Вдигна ръка, за да спре стремглавия щурм на мъжа с брадвата.

— Кенит? — настоя тя. — Кенит ви е изпратил?

Моментът не изглеждаше подходящ да я поправя.

— Нося съобщение за майка му.

— Лъжец. Лъжец. Лъжец! — Момичето заподскача гневно и му се озъби. — Убий го, Сайла. Убий го. Убий го. — За първи път Брашън осъзна, че нещо с ума ѝ не беше наред. Мъжът с брадвата разсеяно сложи ръка на рамото ѝ, за да я успокои. В жеста му имаше нещо бащинско. Тя се успокои, но продължи да му прави физиономии. Нямаше размяна на погледи; жената очевидно размишляваше и той вече знаеше кой командва.

— Елате — каза най-после Сайла и посочи към колибата. — Куца, иди доведи Майка. Сега да не я притесниш, просто кажи, че един мъж е дошъл със съобщение от Кенит. Върви. — Тя се обърна обратно към Брашън. — Мъжът ми Дедж ще остане тук и ще наблюдава хората ти. Ако някой от тях мръдне, ще ви убием. Ясно?

— Разбира се. — Той се извърна към мъжете. — Останете там. Не правете нищо. Ще се върна.

Няколко глави кимнаха в съгласие. Никой от тях не изглеждаше особено щастлив от това.

Куцата изчезна с бяг. Краката ѝ надигаха облаци прах, докато прекосяваше градина, чиито плодове бяха обрани. Дедж скръсти ръце на гърдите си и прикова втренчения си поглед в мъжете на Брашън. Брашън тръгна с жената.

Кукуригането на петел прониза сивия следобед и накара Брашън да подскочи. Внезапно се зачуди дали не беше сбъркал напълно в преценката си. Обработена земя, кокошки, овце, кози, прасета… островът можеше да поддържа сериозно селище.

— Побързай — сопна му се жената.

При вратата на колибата тя мина пред него. Веднъж влезли вътре, жената грабна врещящо с пълно гърло бебе и го притисна към себе си, като все още държеше ножа в готовност.

— Седни — нареди му тя.

Той седна, оглеждайки се любопитно из стаята. Мебелировката говореше за хора, разполагащи с повече време, отколкото с умение. Масата, столовете и леглото в ъгъла изглеждаха дело на собствените им ръце. Всичко беше здраво, ако не елегантно. По свой си начин стаята беше уютна. В огнището гореше малък огън и той осъзна, че е благодарен за топлината след мразовития ден. Бебето притихна в обятията на майка си. Жената поде универсалното подрусващо люлеене на жените, държащи деца.

— Имаш хубав дом — каза глупаво.

Очите ѝ се разшириха объркано.

— Става — отвърна тя без желание.

— И съм сигурен, че е по-добър от много други места, на които и двамата сме били.

— Така е — призна тя.

Той впрегна най-добрите си бингтаунски обноски. Непринуден разговор, докато чакаха господарката на къщата. Опита се да седи сякаш бе уверен в гостоприемството ѝ.

— Мястото е добро за отглеждане на момче. Има къде да тича на воля, множество неща за изследване. Изглежда здрав, така че няма да мине много време, преди да преброди целия остров.

— Най-вероятно — съгласи се тя и за миг сведе поглед към лицето на бебето.

— Той е на… колко, около година? — осмели се да предположи Брашън.

Това извика усмивка на лицето ѝ.

— Едва. — Сайла любящо подрусна бебето. — Но мисля, че е едър за годините си.

Звук, идващ отвъд вратата, я постави отново нащрек, но Брашън дръзна да се надява, че е обезоръжил част от недоверието ѝ. Опита се да запази отпусната поза, когато Куцата пъхна главата си в стаята. Тя се загледа в него и посочи.

— Нашественик. Лъжец — заяви яростно.

— Куца, излез навън — нареди ѝ Сайла. По-младата жена отстъпи и Брашън чу странно мънкане от другата страна на вратата. В стаята влезе по-възрастна жена и един поглед му бе достатъчен да разбере, че тя е тази, която търси. Кенит имаше очите на майка си. Жената килна въпросително главата си към него. На едната си ръка носеше кошница; в нея лъщяха кафяви гъби с широкополи гугли.

Тя отправи въпросителен звук към Сайла, която посочи с ножа си към Брашън.

— Появи се откъм заливчето с шестима мъже. Казва, че има съобщение за теб от Кенит. Но попита за теб като вдовицата на Лъки, жената Лъдчънс.

Възрастната жена погледна недоверчиво Брашън. Повдигна вежди в пресилен жест на изненада и замърмори нещо. Липсата на език нямаше да направи положението по-лесно. Той погледна към Сайла, чудейки се как най-добре да продължи. Парагон му беше казал да бъде искрен, но важеше ли това и за пред свидетели?

Пое си дъх.

— Парагон ме доведе тук — каза тихо.

Трябваше да се е подготвил за шока ѝ. Майката на Кенит се олюля на мястото си, но после се хвана за ръба на масата. Сайла нададе вик и пристъпи да подхване старата жена.

— Имаме нужда от помощта ти. Парагон иска да дойдеш с нас да видиш Кенит.

— Не можеш да я отведеш от острова! Не и сама! — гневно извика Сайла.

— Може да вземе със себе си когото поиска — безразсъдно каза Брашън. — Не ѝ мислим злото. Продължавам да ти го повтарям. Тук съм, за да я отведа при Кенит.

Майката на Кенит повдигна лице и се взря в Брашън. Кротките ѝ сини очи го пронизаха с проницателността си. Тя знаеше, че никой, който споменаваше Парагон, не е изпратен от Кенит. Знаеше, че независимо дали мислеше да я нарани, или не, щеше да я вкара в беда. Очите ѝ бяха древните очи на мъченица, но срещнаха неговите с твърд, продължителен поглед. Жената кимна.

— Казва, че ще дойде с теб — ненужно го уведоми Сайла.

Майката на Кенит ѝ направи друг знак. Татуираната жена изглеждаше стъписана.

— Него? Не можеш да го вземеш със себе си.

Майката на Кенит се изправи и тропна с крак, за да наблегне на решението си. Отново направи странния знак, извъртащо движение на главата ѝ. Сайла погледна строго към Брашън.

— Сигурен ли си, че може да вземе когото поиска? Това беше част от съобщението?

Брашън кимна и се зачуди в какво ли се забъркваше. Беше твърде опасно сега да започне да си противоречи. Срещна погледа на възрастната жена.

— Парагон каза да ти се доверя — каза ѝ.

За момент майката на Кенит притвори очи. Когато ги отвори отново, в тях плуваха сълзи. Тя заклати яростно глава, а после се извърна от него към Сайла. Заговори ѝ бързо и неясно, като подсилваше звуците си с ръчни жестове. Другата жена се навъси, докато превеждаше:

— Трябва да събере някои неща. Казва, че трябва да се върнеш в заливчето, ние ще дойдем там.

Можеше ли да е толкова лесно? Брашън срещна бледосините ѝ очи още веднъж и жената му кимна подчертано. Искаше да го направи по нейния начин. Много добре.

— Ще те чакам там — каза ѝ сериозно. Изправи се и се поклони формално.

— Чакай малко — предупреди го Сайла, след което провря главата си през вратата. — Куца! Пусни това! Майка казва, че трябва да го пуснем да се върне в заливчето. Ако го удариш с това, ще те наложа с колана. Сериозно говоря!

Точно пред вратата на пода презрително бе захвърлен тежък прът за разпалване.

Татуираната жена издаде още заповеди.

— Изтичай и кажи на Дедж, че майка каза да го пусне да мине. Кажи му, че всичко е наред. Хайде, върви.

Брашън гледаше как момичето се затича. Ако беше пристъпил през вратата, щеше да му разбие главата. При тази мисъл почувства как по гръбнака му пробягаха студени тръпки.

— Откакто я оковаха, не е съвсем наред, но се оправя. Не може да се контролира! — Жената изрече последните думи отбранително, сякаш Брашън я бе изкритикувал.

— Не я виня — каза тихо и установи, че наистина е така. Брашън гледаше как момичето тича. Не можеше да е на повече от шестнадесет. Имаше ясно изразено накуцване, докато бързаше към Дедж. Той я изслуша, след което прие съобщението с кимване към Сайла.

Брашън напусна колибата с пореден поклон. Куцата му направи физиономия, докато ги подминаваше и зажестикулира бясно и неприлично. Дедж не каза нито дума. Очите му не се откъснаха от Брашън. Брашън му кимна сериозно, докато минаваше покрай него, но лицето на мъжа остана безизразно. Зачуди се какво щеше да каже или направи Дедж, когато му кажеха, че майката на Кенит планира да го вземе с нея.

— И колко време ще чакаме? — попита го Янтар.

Брашън сви рамене. Беше се върнал на кораба незабавно и ѝ бе разказал всичко. Беше заварил хората си да кормят тържествуващо две космати прасета, които бяха повалили с копия. Бяха искали да ловуват по-дълго, но той бе настоял целият екипаж да се върне на борда. Нямаше да поема рискове за каквато и да било възможност за измама.

Парагон беше останал мълчалив по време на разказа му. Янтар бе изглеждала дълбоко замислена. Сега корабът проговори:

— Не се притеснявай. Ще дойде. — Той извърна лице сякаш засрамен да не би да разчетат изражението му. — Тя обича Кенит колкото го обичах и аз.

Сякаш думите му я призоваха — Брашън забеляза раздвижване по сенчестата пътека. Миг по-късно майката на Кенит изникна на плажа. Тя погледна нагоре към Парагон и ръцете ѝ литнаха към устата без език. Загледа се в него. Зад нея се появи Дедж. Беше преметнал през рамо чувал, а в свободната си ръка държеше края на верига. В другия ѝ край се тътреше същинска развалина — мъж с дълга коса, блед и слаб като наръч съчки. Окованият мъж извърна очите си от светлината и замижа сякаш му причиняваше болка.

— Какво е това? — ужасено попита Янтар.

— Предполагам, че скоро ще разберем.

Зад тях изникна Сайла, бутаща количка с картофи и ряпа. Няколко привързани петли крякаха шумно върху зеленчуците. Янтар незабавно прозря за какво е всичко и скочи на крака.

— Ще видя какво можем да заделим за размяна. Щедри ли сме, или пестеливи?

Брашън сви рамене.

— Прецени. Съмнявам се, че имаме кой знае какво, но вероятно всичко, което не могат да си набавят сами, ще ги задоволи.

В крайна сметка целият обмен протече много лесно. Майката на Кенит беше качена на борда и незабавно се отправи към бака. Със себе си носеше опаковано платно. По-трудно беше да качат окования мъж. Той не успяваше да се покатери по стълбата и накрая трябваше да бъде пренесен на борда като товар. Вече на палубата, той се сви на кълбо и застена тихо. Белязаните му предмишници покриха главата му сякаш всеки миг очакваше удар. Брашън предположи, че му е коствало цялата му сила да стигне дотук. Янтар беше твърде щедра в търгуването си, като им даде игли и подобни принадлежности, а също и закопчалки, тъй като реши, че може да задели няколко от корабното сандъче с инструменти, както и дрехи и платове от сандъците на мъртвите моряци. Брашън се опита да не мисли за закупуването на храна за живите с притежанията на мъртвите, но това като че ли не притесняваше екипажа, а и Сайла беше възхитена. Щедростта на Янтар стигна далеч, за да обезоръжи враждебността и подозрението ѝ.

— Ще се грижите добре за Майка, нали? — попита тя, докато се приготвяха да отпътуват.

— Изключително добре — искрено обеща Брашън.

Сайла и Дедж ги гледаха от брега, докато заминаваха. Брашън стоеше на бака до майката на Кенит, докато вдигаха котвата. Зачуди се как щеше да се отнесе Кенит към хората на острова, след като откриеше колко лесно са предали майка му. После погледна към старата жена. Изглеждаше спокойна и с чиста съвест. Може би и той можеше да го постигне. Обърна се към Янтар.

— Премести нещата на Алтея от каютата на първия помощник в моята. Там ще настаним Майка. И махни оковите на този нещастник и го нахрани. Са знае защо тя го повлече с нас, но съм сигурен, че си има причина.

— Сигурна съм, че е така — отвърна Янтар с толкова странен тон, че Брашън се зарадва, щом тя пое по задачите си.

Докато котвата биваше вдигана и Брашън отправяше заповедите си, майката на Кенит остана на мястото си на бака. Извръщането на главата ѝ и одобрителните кимвания, докато екипажът изпълняваше задълженията си, показваха, че е запозната с дейностите на един кораб. Парагон започна да се движи и тя вдигна глава, ръцете ѝ, с изпъкнали по тях вени, пробягаха по предната част на парапета като лекото потупване на горда майка по раменете на сина ѝ.

Вятърът подхвана Парагон и той започна да пори вълните по пътя си извън заливчето, а старицата разопакова товара си. Брашън отново се присъедини към нея на бака. От жълтеникавото платно изникнаха три дебели, овехтели книги. Брашън свъси вежди.

— Корабни дневници — възкликна той. — „Дневниците на Парагон, Търговски жив кораб от Бингтаун на Прокълнатите брегове“. Парагон, това са твоите дневници!

— Знам — мрачно отвърна корабът. — Знам.

Зад него изхриптя дрезгав глас:

— Трел. Брашън Трел.

Брашън се обърна смаяно. Янтар подкрепяше приличния на скелет затворник от Ключалковия остров.

— Настоя, че трябва да говори с теб — започна с нисък глас майсторката.

Затворникът заговори през думите ѝ. Сините му очи се навлажниха, щом фиксира Брашън с печален поглед. Главата му се поклащаше неуморно в безцелен кръг. Ръцете му също потрепваха сковано.

— Аз съм Кайл Хейвън — прегракнало каза той, — и искам да се прибера у дома. Просто искам да се прибера у дома.

Глава двадесет и осма

Драконови сънища

Крилете на Тинтаглия пляскаха трескаво. Рейн стисна очи, щом плажът се надигна към него. Вятърът вееше ужасно; това щеше да е лошо. Ноктестите ѝ задни крака се спуснаха на плажа в дращещ бяг, тялото ѝ се строполи напред. Този път го задържа, стискащите ѝ нокти задълбочиха неизменните синини, които обгръщаха гърдите му. Той успя да се приземи на краката си, щом тя го пусна, и като залиташе, се отдръпна, за да може драцената да отпусне тежестта си на предните си крака. Рейн позалита още няколко крачки нататък, след което се свлече на мокрия пясък, неимоверно облекчен отново да е на земята.

— Драконите не са предназначени да се приземяват така — оплака се Тинтаглия.

— Хората не са предназначени да бъдат пускани така — уморено отвърна Рейн. Дори дишането болеше.

— Опитах се да ти го кажа, преди да започнем тази лудост.

— Иди да ловуваш — отвърна ѝ Рейн. Нямаше смисъл да разговаря с нея, когато беше гладна. Каквото и да обсъждаха, вината винаги беше негова.

— Едва ли ще намеря нещо на тази светлина — изпръхтя тя. Докато се подготвяше да отлети обаче, добави: — Ще се опитам да ти донеса прясно месо.

Винаги казваше така. Понякога в действителност се сещаше да го направи.

Рейн не се опита да се изправи, докато не усети вятъра, причинен от крилете ѝ, преминаващи над него. После се насили да стане на крака и да се заклатушка нагоре по плажа към края на някаква гора. Последва онова, което за него се бе превърнало в морен ритуал. Дърва. Огън. Прясна вода, ако наблизо се намираше такава, а ако не — вода от меха. Пестелива вечеря от запасите му, които вече бяха печално оскъдни. После се увиваше край огъня и спеше колкото можеше. Тинтаглия беше права за ловуването си. Късият зимен ден беше отминал бързо и звездите вече започваха да никнат в небето. Щеше да е ясно и студено. Поне тази нощ нямаше да го вали. Щеше само да мръзне.

Лениво се зачуди как ли се справяха хората му с работата, която Тинтаглия им беше възложила. Разкопаването на Дъждовната река беше опасно не само заради непредвидимото зимно прииждане на водите, но и заради киселинността ѝ. Онези от Татуираните, които си откупеха статус на Дъждовни Търговци чрез труда си, щяха да са си платили справедливо.

Зачуди се дали Бингтаун е успял да остане обединен и дали калсидците бяха предприели други нападения, откакто бе тръгнал. Тинтаглия беше безпощадна в унищожението на съдовете им. Вероятно само заплахата от дракон можеше да ги държи под контрол. По време на полета им над Вътрешния проход бяха забелязали множество калсидски съдове — както гребни, така и ветроходни кораби. Броят им го убеди, че плановете им включваха нещо по-значително от сломяването на Бингтаун. Всички кораби се движеха на юг. Пътуваха, както правеха калсидските бойни кланове — с един голям ветроходен кораб за провизии и няколко галери за нападения и битки. Веднъж бяха прелетели над опожарено село, вероятно пиратско селище, похитено от калсидците по пътя им на юг.

Тинтаглия често заплашваше корабите и галерите, които подминаваха, като очевидно се наслаждаваше на паниката, която предизвикваше. Равномерният ритъм на веслата се разколебаваше и нарушаваше, щом сянката ѝ преминеше над палубите им. Мъжете по палубите се присвиваха, а онези сред такелажа напускаха високите си местообитания. Веднъж Рейн видя как един мъж падна от мачтата и изчезна в морето.

Всеки съд, над който прелитаха, го оставяше в агония от съмнения. Беше ли Малта държана в плен на този кораб? Тинтаглия надменно го бе уверила, че ако се беше намирала толкова близо до мястото, където държаха Малта, тя щеше да я усети.

— Това е осезание, което ти не притежаваш и затова не мога да ти го обясня — снизходително добави тя. — Представи си да се опитваш да обясниш осезанието за миризма на някого, който няма такова. Онова, което звучи като своеволно, почти мистично умение е не по-различно от помирисването на ябълкови цветчета в тъмното.

Сърцето на Рейн се изпълни до пръсване с надежда, а безпокойството го раздираше ежедневно. Всеки изминал ден беше поредният, в който не беше с нея и по-лошо: поредният, в който Малта беше в плен на калсидците. Той прокле въображението си, че го тероризира с образи на Малта в нечии груби ръце. Докато лежеше близо до огъня, се надяваше, че тази вечер няма да сънува. Твърде често сънищата му за Малта се превръщаха в кошмари. И все пак, да се опитва да не мисли за нея, докато се унася, беше като да се опитва да не диша. Спомни си последния път, в който я беше съзрял. Нехайни относно каквото и да било приличие, двамата бяха сами и той я държеше в прегръдките си. Тя беше помолила да види лицето му, но той ѝ беше отказал.

— Можеш да ме видиш, когато кажеш, че ще се омъжиш за мен — бе ѝ казал. Понякога, в сънищата му, когато най-накрая я държеше в безопасност в обятията си, Рейн лекомислено ѝ позволяваше да повдигне булото му. Тя винаги се дръпваше ужасено и се опитваше да се отскубне от прегръдката му.

Така нямаше да стане. Никога нямаше да заспи с подобни мисли.

Вместо това си припомни Малта, стояща до един прозорец, взираща се над Трехог, докато той прокарваше четка през гъстата ѝ черна коса. Беше като тежка коприна в облечените му в ръкавици ръце и уханието ѝ достигна ноздрите му. Бяха заедно и тя се бе намирала в безопасност. Пъхна една от медните ѝ капки в устата си и се усмихна на сладостта.

Тъкмо беше задрямал и Тинтаглия се върна. Събуди го, както правеше винаги, като добави твърде много топливо в огъня му. По превърнал се в навик обичай, тя легна до него, между тялото му и нощта. Извивката на тялото ѝ пленяваше топлината от огъня около него. Трупите, които беше хвърлила в огъня, се затоплиха, после се разгоряха и Рейн потъна в дълбок сън.

В съня си за пореден път прокарваше четка по блестящата дължина на косата на Малта, но този път тя се взираше над носа на кораб. Нощта беше ясна и студена. Звездите искряха ярко над нея, пронизвайки зимната нощ. Той чу плющенето на платно на вятъра. На хоризонта, черните форми на острови закриваха звездите — искрящи звезди, които заплуваха, щом тя погледна нагоре към тях, и той разбра, че в очите ѝ имаше сълзи.

— Как стигнах до това да съм толкова сама? — попита тя нощта. Сведе глава и той почувства топлите капки на сълзите надолу по бузите ѝ. Сърцето му се сви. В следващия момент обаче се изпълни с гордост, щом тя вдигна повторно глава, решително стиснала челюсти. Почувства я как си поема дълбоко дъх и стоя до нея, докато изправяше рамене и отказваше да се предаде на отчаянието.

В този миг Рейн разбра, че не желае нищо толкова силно, колкото да бъде до нея. Тя не беше някаква гукаща гълъбица, която да бъде закриляна и пазена. Беше тигрица, силна като вятъра, който я брулеше, партньор, на какъвто един мъж от Дъждовните земи можеше да разчита. Силата на чувството му се изля и се обви около нея като одеяло.

— Малта, скъпа моя, моята сила е за теб — прошепна той. — За теб са силата и надеждата ми.

При думите му Малта рязко извърна глава.

— Рейн? — попита нощта. — Рейн?

Надеждата в гласа ѝ го запрати в будно състояние. Зад него, по люспестото тяло на Тинтаглия стържеха пясък и камък, докато драцената се раздвижваше.

— Виж ти — сънено каза тя. — Изненадана съм. Мислех, че само Древен може да броди насън самостоятелно.

Той вдиша дълбоко.

— Беше като да споделям сънната кутия с нея. Беше истинско, нали? Бях с нея, докато тя стоеше там.

— Несъмнено беше споделяне с нея и беше истинско. Но не знам какво имаш предвид под сънна кутия.

— Това е устройство на хората ми, което понякога се използва от любовници, на които им се налага да бъдат разделени. — Думите му заглъхнаха и спряха. Нямаше да споменава, че подобни кутии работеха, защото съдържат дребно количество прах от магическо дърво, примесено със силни сънни билки. — Обикновено когато любовниците се срещнат в подобни сънища, споделят онова, което си представят. Но тази нощ се почувствах сякаш Малта беше будна, но аз бях с нея, в съзнанието ѝ.

— Така е — самодоволно изтъкна драцената. — Срамота е, че не си по-вещ в подобно сънно пътуване. Ако беше, можеше да я известиш за себе си и тя щеше да ти каже къде да я намериш.

Рейн направи гримаса.

— Видях звезди. Знам накъде се е насочил корабът ѝ. И знам, че не изпитваше болка, нито пък беше държана по някакъв начин. Драконе, нямаш представа колко окуражаващо е това за мен.

— Нямам ли? — меко се засмя драцената. — Рейн, колкото по-дълго сме в близост един до друг, толкова повече преградите между нас ще изтъняват. Древните, които можеха да сънебродстват, бяха все приятели на драконите. Подозирам, че новооткритата ти дарба има същия източник. Погледни се. Всеки ден придобиваш повече и повече от моя облик. С медни очи ли си роден? Съмнявам се. А още повече се съмнявам, че са светели както сега. Гърбът те боли заради растежа ти. Погледни ръцете си, погледни как ноктите ти се втвърдяват, за да заприличат на моите. Дори сега светлината от огъня танцува по бляскавите люспи върху челото ти. Даже и обвит в пашкулите си, моят вид е оставил отпечатъка си върху твоя. Сега, когато драконите са живи и отново ходят по света, онези, които пожелаят да са наши приятели, ще носят символите на това сдружение. Рейн, ако си намериш партньор и станеш баща, ще получиш следващото поколение от Древни.

Думите ѝ секнаха дъха му. Той седна изправено, зинал към нея. Драцената разтегна широко страховитите си челюсти от веселие и заговори в съзнанието му. Отвори мислите си за мен. Позволи ми да видя звездите и островите, които си зърнал. Може би мога да разпозная нещо. Утре ще продължим търсенето си на жена, достойна да бъде майка на Древни.

Малта направи няколко несигурни крачки в мрака.

— Рейн? — прошепна отново, сърцето ѝ туптеше оглушително. Знаеше, че е безумно. Но беше изглеждало толкова реално. Беше почувствала допира му върху косата си, беше усетила аромата му във въздуха… Не можеше да е истина. Дължеше се единствено на детинското ѝ сърце, лелеещо по изгубено минало. Дори да можеше да се върне в Бингтаун, никога нямаше да е същата като преди. Поръбеният белег на челото ѝ беше достатъчно позорен, а към него щяха да бъдат добавени и слухове и клюкарстване. Самият Рейн може би все още щеше да я иска, но семейството му не можеше да позволи техния брак. Тя беше съсипана жена. Единственият социално приемлив край за нея в Бингтаун беше да живее простичко, скрита от хорските очи. Тя стисна зъби и позволи на гнева да бъде нейна сила. Никога нямаше да се върне към това. Щеше да си проправи път сред прилива от нещастие и да съгради нов живот за себе си. Мечтите по миналото можеха само да я осакатят като я накарат да бленува. Малта решително остави мислите за Рейн настрана и трезво оцени единствените ѝ останали средства. Разполагаше с тялото и ума си — и щеше да ги използва.

Беше се промъкнала на палубата в нощта, за да бъде сама, далеч от двамата мъже, които понастоящем ѝ вгорчаваха живота. Всеки от тях продължаваше с упоритите си опити да притежава тялото ѝ. Капитан Ред виждаше себе си като неин водач в плътските удоволствия; сатрапът гледаше на тялото ѝ както дете на захарна залъгалка, като на физическа утеха за времената, в които бяха принудени да стоят затворени. Жадното ухажване на единия и напиращите молби на другия я караха да се чувства омърсена и изтощена. Всеки от тях трябваше да бъде обезкуражен, но без напълно да им отрича възможността. Беше открила, че в това отношение мъжете бяха подвластни на въображението си. Стига да си въобразяваха, че може да отстъпи, и капитан Ред, и сатрапът щяха да продължат със стремежа си да я впечатлят. От капитана можеше да придобие малките свободи, които правеха живота ѝ поносим: можеше да се разхожда сама по палубата, да вечеря на масата му и да изразява мнението си почти свободно. От самохвалните истории на сатрапа за величествения му двор черпеше информация. Надяваше се да я използва, за да откупи свободата им от Кенит.

А Малта беше решена да откупи освен себе си, и Косго. Някак по време на пленничеството си със сатрапа, той се бе превърнал в нейно притежание. Колкото и да беше досаден, тя изпитваше собственическо чувство към него. Пазеше го жив и непокътнат. Ако някой щеше да спечели от стойността му като заложник, това щеше да е Малта Вестрит. Сатрап Косго щеше да бъде ключът към нейното оцеляване в Джамаилия. Щом бъдеше предаден на джамаилските си откупвачи, тя щеше да тръгне с него. Дотогава щеше да е станала незаменима за него.

Призова куража си още веднъж. Ужасяваше се от тези сесии с Косго. Остави косата си — последният ѝ признак на красота, дълга и пусната, сякаш все още беше момиче, отиде до малката каюта и почука.

— Защо си правиш труда? — извика той горчиво. — Ще влезеш независимо дали искам компанията ти, или не.

— Така е, велики — призна тя, докато влизаше. Стаята беше тъмна, като се изключи една трепкаща лампа. Усили фитила и седна в подножието на леглото му. Сатрапът седеше прегърбен върху възглавницата, вдигнал колене до брадичката си. Малта беше знаела, че ще е буден. Той спеше през деня, а през нощта изпадаше в мрачно настроение. Доколкото можеше да прецени, не беше напускал каютата, откакто се бяха качили на борда. Изглеждаше много млад. И много намусен. Тя успя да се усмихне. — Как си тази вечер, велеславни сатрапе?

— Както бях и миналата вечер. Както ще съм и утре вечер. Нещастен. Болен. Отегчен. Предаден. — Последното го изрече, докато се взираше обвинително в нея.

Тя не реагира.

— Всъщност изглеждаш много по-добре. Но в тази малка стая е задушно. Отвън е излязъл хладен бриз. Помислих, че може да поискаш да се присъединиш към мен в една обиколка на палубата.

Морската му болест най-сетне беше преминала. През последните два дни апетитът му се беше повишил. Простата корабна храна, която му носеше, не се беше променила, но той бе престанал да се оплаква от нея. Тази вечер погледът му беше ясен за първи път, откакто го познаваше.

— Защо ми е да го правя?

— За разнообразие, ако не за нещо друго — предложи тя. — Вероятно великият ще се наслади…

— Престани — изръмжа Косго с глас, който Малта никога преди не беше го чувала да използва.

— Велеславни сатрапе?

— Престани да ми се подиграваш. Велики това и Могъщи онова. Не съм нищо от това, вече не. А ти ме презираш. Така че спри да се преструваш в противното. Оскърбяваш и двама ни.

— Звучиш като мъж — възкликна тя, преди да успее да се спре.

Той я погледна злостно.

— Като какво друго да звуча?

— Заговорих, без да помисля, милорд — излъга тя.

— Правиш го често. Както и аз. Това е едно от малкото неща, които харесвам в теб — язвително отвърна той.

Малта съумя да задържи усмивката си, като си припомни, че той ѝ принадлежеше. Косго се размърда върху леглото си, след което спусна краката си на пода. Изправи се колебливо.

— Много добре тогава — обяви неочаквано. — Ще изляза.

Тя прикри изненадата си като скова усмивката си. Намери наметало и го загърна с него. Дрехата висеше върху отслабналото му тяло. Малта отвори вратата и сатрапът мина пред нея, задържайки едната си ръка на стената, и я изненада като хвана ръката ѝ. Вървеше като недъгав, с малки, колебливи крачки, но тя устоя на подтика си да го пришпори. Отвори му външната врата и свежият зимен вятър задуха край тях. Косго въздъхна и спря.

Тя си помисли, че ще се върне обратно, но той продължи да се олюлява напред. Стигнаха до откритата палуба и сатрапът уви наметалото плътно около себе си, като че ли беше много по-студено, отколкото беше в действителност. Огледа се навсякъде, включително и нагоре, преди да напусне корабната пристройка. Влачейки краката си като старец, закрета към парапета, за да отправи поглед над ширналата се вода и нагоре към нощното небе сякаш беше чуждоземен пейзаж. Малта застана до него, без да продума. Косго пуфтеше сякаш току-що беше пробягал цяло състезание. След време отбеляза гласно:

— Светът е необятно и диво място. Не го бях осъзнавал напълно, докато не напуснах Джамаилия.

— Велеславни сатрапе, сигурна съм, че благородниците и баща ти са изпитвали нужда да предпазят наследника на Перления трон.

— Имаше такова време — поде той колебливо. На челото му се появи бръчка. — Като да си спомняш друг живот. Когато бях момче, яздех и ходех на лов със соколи. Една година, когато бях на осем, предизвиках вълнение, след като се включих в Летните надбягвания. Надпреварвах се с други момчета и млади мъже от Джамаилия. Не спечелих. Въпреки това баща ми ме похвали. Но аз бях съкрушен. Разбираш ли, не знаех, че мога да загубя… — Гласът му затихна, но Малта почти можеше да види напрегнатостта на мислите му. — Те, виждаш ли, бяха пропуснали да ме научат на това. Можех да го науча, докато бях млад. Но те отнемаха нещата, в които не успявах, и хвалеха всеки мой успех сякаш беше нещо възхитително. Всичките ми учители и съветници ме уверяваха, че съм чудо, и аз им повярвах. Само че започнах да виждам разочарованието в очите на баща ми. Когато бях на единадесет, започнах да опознавам мъжките удоволствията. Благородници и чуждестранни сановници ми подаряваха хубави вина, примамливи смеси за пушене и обиграни жени и аз вкусих от всичко. И, о, как преуспявах с тях. Правилната смес за пушене, правилното вино, правилната жена може да направи всеки мъж брилянтен. Знаеше ли? Аз не го знаех. Мислех си, че всичко е заради мен. Блестящ като величественото бижу на цяла Джамаилия. — Той рязко се извърна от морето. — Върни ме обратно вътре. Сгреши. Тук е студено и противно.

— Разбира се, велеславни сатрапе — промълви Малта. Тя му предложи ръката си и той я прие, треперещ от студа, като се облягаше на нея през целия път обратно до каютата му.

След като влезе в стаята, остави наметалото да се смъкне на пода. Покатери се в леглото си и придърпа високо завивките.

— Иска ми се Кеки да беше тук — потръпна той. — Тя винаги успяваше да ме стопли. Когато друга жена не успяваше да ме развълнува, тя успяваше.

— Ще те оставя да почиваш, велеславни сатрапе — припряно се извини Малта.

Гласът му я спря при вратата.

— Какво ще стане с мен, Малта? Знаеш ли?

Прямият въпрос я спря.

— Не зная, милорд — смирено призна тя.

— Ти знаеш повече от мен. За първи път, откакто станах сатрап, мисля, че разбирам какво се предполага да правят компаньонките на трона… малко от моите го правеха. Трябва да знаят подробностите на онова, за което не ми е останало време или възможност да науча. И трябва да бъдат искрени. Не ласкаещи или тактични. Искрени. Затова кажи ми. Какво е положението ми? И какво ще ме посъветваш?

— Аз не съм придворна съветничка, сатрап Косго.

— Напълно вярно. И никога няма да бъдеш. Независимо от това засега ще трябва да изпълняваш длъжностите на такава. Кажи ми. Какво е положението ми?

Малта пое дълбоко дъх.

— Предполага се да си подарък за краля на Пиратските острови Кенит. Капитан Ред мисли, че Кенит ще те даде за откуп на онзи, който предложи най-висока цена, но дори това не е сигурно. Ако Кенит го направи и ако всичко, което можеш да му донесеш, са пари, за него няма да има значение дали купувачът е твой приятел или враг. Капитан Ред ме призова да разбера кой от благородниците ти ще предложи най-много за теб.

Сатрапът се усмихна горчиво.

— Предполагам това означава, че вече знаят кой от враговете ми ще наддава за мен.

— Не знам. — Малта се замисли усилено. — Мисля, че трябва да разсъдиш кой от съюзниците ти може да предложи тлъста награда за живота ти. Когато дойде времето, трябва да му напишеш писмо с молба да те откупи.

— Глупаво дете. Няма да стане така. Сам ще преговарям за откупа си с Кенит, ще му издам акредитиви и ще настоявам да ми осигури проход към Джамаилия. Аз съм сатрапът, забрави ли?

— Милорд — поде колебливо Малта. Тя стегна гласа си. Той искаше искреност. Да видим какво щеше да направи с нея. — Има други, които гледат на положението ти по друг начин. Кенит няма да приеме акредитации от теб или от когото и да било. Той ще иска откупа ти в суха пара и ще иска да я види, преди да те пусне. Изобщо няма да го е грижа от кого идва: верни на теб благородници или онези, които не желаят да се върнеш в Джамаилия — Нови Търговци, калсидци, които могат да те използват като заложник — няма да го е грижа. Затова трябва да помислиш, и то добре, за самия себе си. Чия преданост е неопровержима? Кой е и достатъчно верен, и разполага с достатъчно богатство да купи свободата ти?

Сатрапът се засмя.

— Отговорът на това е изключително прост. Никой. Няма благородник, чиято преданост да е неопровержима. Що се отнася до богатство, е, че то най-богатите ще спечелят най-много от изчезването ми. Ако загина, някой друг трябва да стане сатрап. Защо да използваш богатството си да откупиш заемащия трона, след като самият трон може да бъде твой?

Малта мълчеше.

— Значи никой няма да те откупи? — попита тихо.

Той отново се засмя и този път смехът му беше още по-крехък.

— О, със сигурност ще бъда откупен, както и ти заедно с мен. Ще бъдем откупени от онези, които най-силно се нуждаят да изчезна без свидетели. — Сатрапът се завъртя към стената. — Ще бъдем откупени от онези, които ликуваха най-шумно при отплаването на кораба ми от Джамаилия. От онези, които заговорничиха да ме изпратят на това злощастно приключение. Не съм глупав, Малта. Бингтаунските Търговци бяха прави: имаше заговор и той трябва да е включвал благородници и калсидски дипломати, дори Нови Търговци. Те захапаха ръката, която ги храни, защото всеки си мислеше, че веднъж щом тази ръка бъде премахната, всеки може да претендира за лъвския пай.

— Тогава те ще се боричкат над това разделение дори и сега — осмели се Малта. — Всичко се свежда до сделка. Баба винаги казваше: „Виж кой има най-голяма изгода.“ — Малта свъси вежди, пренебрегвайки подръпването на кожата около белега ѝ. — Тя ми каза, че когато искаш да се включиш в сделка, която сключват други, трябва да търсиш онзи, който печели най-малко. Подсили претенцията му и той ще те приеме за партньор. Така че кой ще спечели най-малко от свалянето ти от трона?

— О, хайде стига! — Той звучеше отвратен, докато отново се завърташе към нея. — Това е унизително! Ще сведеш живота ми и съдбата на трона до разправиите на търговци — изсумтя презрително. — Но какво друго да очаквам от дъщеря на Търговка? Целият ти живот е бил купуване и продаване. Без съмнение майка ти и баба ти са гледали на краткотрайната ти красота като на нещо, което да използват за разменна монета. Търговецът Рестарт със сигурност мислеше така.

Малта застана по-изправено. Не заговори, докато не се убеди, че се владее. Бронята ѝ, реши тя, трябваше да е непроницаема за подобни подигравки.

— Търговците се пазарят за стоки. Сатрапите и благородниците се пазарят за власт. Ти, благородни, велеславни сатрапе, се заблуждаваш, ако мислиш, че има голяма разлика в интригите.

Косго не изглеждаше впечатлен, но не оспори заключението ѝ.

— Е, тогава, за да отговоря на въпроса ти: всички имат изгода от отсъствието ми. Или поне всички благородници с пари или влияние.

— Тогава това е отговорът. Вземи предвид онези без пари или влияние. Те са твоите съюзници.

— Ах, колко прекрасни съюзници. С какво ще купят свободата ми? С пръчки и камъни? Тор и прах?

— Преди да обмислиш как ще купят свободата ти, трябва да помислиш каква ще е ползата им. Накарай ги да видят, че ще е в тяхна полза да те освободят, и те ще намерят средствата. — Тя разхлаби плаща си и седна в края на леглото. Сатрапът седна в леглото, за да застане лице в лице с нея. — Мисли сега.

Сатрапът на цяла Джамаилия облегна глава назад върху стената. Бледната кожа и тъмните кръгове под очите го караха да изглежда по-скоро като тежко болно дете, отколкото като разтревожен владетел.

— Няма смисъл — каза безнадеждно. — Всичко е твърде далече. Никой в Джамаилия няма да се вдигне за моята кауза. Враговете ми са твърде много. Ще бъда продаден и заколен като празнично агне. — Той завъртя очи и се взря в нея. — Виждаш ли, Малта, не всичко може да се разреши с твоята Търговска етика за купуване и продаване.

Внезапно в ума ѝ разцъфна идея.

— Но какво, ако може, велеславни сатрапе? — Тя се приведе напрегнато. — Ако успея да спася теб и трона ти с моята Търговска етика, какво ще спечеля аз?

— Не можеш, така че защо изобщо да го обмисляш? — Косго ѝ махна с вяла ръка. — Върви си. Глупавата ти идея за разходка сред студа на палубата ме изтощи. Сега ще спя.

— Не, няма — дръзко му отвърна Малта. — Ще лежиш буден и ще се самосъжаляваш. Така че вместо това приеми предизвикателството ми. Казваш, че не мога да те спася. Аз мисля, че мога. Предлагам да се обзаложим. — Тя вирна брадичка. — Ако те спася, ще бъда спасена заедно с теб. Ще ми дадеш длъжност като…

— О, недей да искаш да бъдеш моя придворна съветничка. Ще е твърде унизително. Със същия успех можеш да ме помолиш да се оженя за теб.

В нея припламна искрица гняв.

— Уверявам те, не бих се принизила чак дотам. Не. Ще назначиш мен и семейството ми за твои представители в Бингтаун и Дъждовните земи. Ще припознаеш Бингтаун и Търговците като независима единица. На семейството ми, на рода Вестрит, ще бъде дадено специалното право да представляват джамаилските интереси в Бингтаун. — Лека усмивка изгря на лицето ѝ, докато пълната брилянтност на идеята ѝ не засия в съзнанието ѝ. С подобно постижение щеше да може да се завърне в Бингтаун. Никакъв белег или позор нямаше да останат запомнени при наличието на подобна победа. Щеше да е решителната сделка, най-добрата размяна, която някой търговец бе сключвал някога. Дори на баба ѝ щеше да ѝ се наложи да се гордее с нея. Семейството на Рейн даже можеше…

— Искаш целия Бингтаун за себе си! Този облог е нелеп!

— Дали? Предлагам ти и трона, и живота ти в замяна. — Тя килна глава. — Независимостта на Бингтаун и без това на практика е налице. Само ще признаеш онова, което вече съществува, и ще направиш възможно Джамаилия и Бингтаун да продължат в приятелски взаимоотношения. Да изгубиш този облог ще означава само, че ще трябва да предприемеш този така или иначе мъдър начин на действие.

Той се взираше в нея.

— Чувал съм и преди да се говори в полза на това. Не съм сигурен, че съм съгласен. Но как ще ми върнеш свободата и трона?

— Покажи ми моята изгода и аз ще открия начин. — Тя се усмихна. — Съгласен ли си?

— О, съгласен съм — нетърпеливо се сопна сатрапът. — И без това този облог е нелеп и нямаш никакъв шанс да го спечелиш. Защо пък да не се съглася?

— И ще ми съдействаш да го спечеля — натисна тя.

Той се навъси.

— И как трябва да направя това?

— Като се стремиш да се представиш на нашите пленители както ти кажа и като се съгласиш с онова, което ще им кажа. — В нея се трупаше вълнение. Фаталистичното поражение, което бе изпитвала по-рано тази вечер, се бе изпарило. Значи всичко, което ѝ оставаше на разположение, беше умът ѝ. Вероятно това беше всичко, от което изобщо се бе нуждаела.

— Какво възнамеряваш да им кажеш?

— Още не съм сигурна. Но ти ме накара да се замисля, когато каза, че в Джамаилия няма никой, който да има полза от връщането ти на власт. — Тя замислено задъвка устната си. — Мисля, че трябва да открием начин, по който най-вече самите пирати да спечелят от връщането ти на власт.

Глава двадесет и девета

Жените на Кенит

Помнещата и Молкин не спореха. На Шривър почти ѝ се искаше да го правеха. Това щеше да означава, че поне единият от тях бе достигнал решение. Вместо това те обсъждаха до безкрай какво се беше случило, какво можеше да се случи и какво можеше да означава. През приливите, откакто плетеницата на Молкин бе отказала да убие другия кораб, змиите се бяха влачили след Мълния и чакаха да видят какво ще последва. Самата Мълния почти не им говореше, въпреки натякващите въпроси на Помнещата. Сребърното същество изглеждаше погълнато от някаква собствена дилема. Губеща търпение заради нерешителността, сдържаността ѝ се олющваше като остаряла кожа. С всеки следващ прилив тя изпитваше чувство на загуба. Времето течеше и оставяше змиите след себе си. Тя губеше сила и телесна маса. И по-лошото беше, че не можеше да задържи мислите си ясни.

— Стопявам се — каза на Сесурея, докато се полюшваше заедно с морето. Бяха се закотвили един до друг за през нощта. Течението тук беше леко неприятно; непрекъснато разбъркваше тинята и правеше водата мътна. — Прилив след прилив следваме този кораб. Докога? Молкин и Помнещата винаги плуват в сянката ѝ и говорят само помежду си. Токсините, които изпускат към корпуса на кораба, имат особен вкус и не ни носят плячка. Многократно ни обясняват, че трябва да сме търпеливи. Търпение имам, но изгубих издръжливост. Докато стигнат до решение, ще съм твърде слаба да пътувам с плетеницата. Какво чака Молкин?

Известно време Сесурея мълча. Когато синята змия най-накрая заговори, в гласа ѝ имаше повече почуда, отколкото укор.

— Никога не съм си представял, че ще те чуя да критикуваш Молкин.

— Следваме го отдавна и никога не съм поставяла под съмнение мъдростта му — отвърна тя. Покри за кратко очите си против носещата се тиня. — Иска ми се отново да ни поведе. Него бих следвала, докато плътта ми вече не може да придържа костите ми в едно цяло. Сега обаче той се съобразява и с Помнещата, и със сребристия кораб. Приемам мъдростта на Помнещата, но кое е сребристото създание, че да трябва да се бавим, за да изпълним волята ѝ, докато сезонът ни за опашкулване изтича?

— Не кое е сребристото създание, а какво. — Неочаквано до тях се появи Молкин. Фалшивите му очи-петна сияеха слабо в мътната вода. Той се закотви, след което се уви веднъж около двамата. Шривър благодарно отпусна хватката си върху камъка. Щеше да си почива по-пълноценно, докато Молкин я държеше.

— Изморена съм — извини се тя. — Не се съмнявам в теб, Молкин.

Водачът им ѝ заговори меко:

— Ти не се съмняваше в мен дори когато се двоумях. Знам, че си платила за тази си преданост. Боя се, че цената, която всички плащаме за нерешителността ми, е твърде висока. Помнещата вече ми го изтъкна. Плетеницата ни се състои предимно от мъжки. Няма да постигнем много, като се опашкулим и излюпим, ако сме отлагали толкова дълго, че нито една кралица да не се възроди.

— Отлагали? — тихо попита Шривър.

— Това обсъждаме. Всеки прилив, прекаран в мотаене, ни отслабва. Но без водач няма смисъл да продължаваме, защото този свят не отговаря на спомените ни. Дори Помнещата не е сигурна за пътя. Нуждаем се от насоката на Мълния, така че трябва да я изчакаме. Предвид колко сме отслабнали, ще се нуждаем и от закрилата ѝ.

— Защо ни кара да чакаме? — Сесурея, прям както винаги, премина към същината на проблема.

Молкин изпусна отвратен звук и от гривата му се понесе облак отрови.

— На този въпрос ни е дала множество отговори и пак не ни е отговорила. Помнещата мисли, че е по-зависима от променчивата помощ на човеците, отколкото признава. Както ти казах, всичко се свежда до това какво е. Тя настоява, че е дракон. Ние знаем, че не е.

— Не е? — протръби смаяно Сесурея. — Тогава какво е?

— Какво значение има? — изстена Шривър. — Защо не може просто да ни помогне, както каза?

Молкин заговори успокояващо, но думите му бяха предупредителни.

— За да ни помогне, ще трябва да измоли помощ от човеците. Макар че настоява, че е пълноценен дракон, не мисля, че може да се унизи да го направи. — Той говореше бавно. — Преди да може да ни помогне, трябва да приеме онова, което е. Помнещата я насърчава да го направи. Тя знае много за един двукрак, който е на борда. Уинтроу ѝ помогнал да избяга от Чуждите. Като го докоснала, го познала. Той бил пълен с познание за един кораб, мисли, които Помнещата по онова време не могла да схване изцяло. Сега започва да навързва нещата. Опитваме се да пробудим другата част от кораба, да ѝ дадем сили да изплува отново. Да накараш подобно създание да се събуди, е бавен процес. Била е едновременно и слаба, и непроявяваща желание. Но в последно време започна да се размърдва. Все още може и да успеем.

Кенит балансираше подноса в едната си ръка и завъртя ключа в ключалката с другата. Не беше лесно, тъй като сръчността му се нарушаваше от ясно изразено треперене. Една нощ и един ден бяха минали от последния път, в който влезе в тази стая. Оттогава не беше спал и почти не беше ял. Беше избягвал бака и фигурата, беше избягвал Ета и Уинтроу. Не можеше напълно да си спомни как бе прекарал тези часове. Някои от тях беше прекарал на мачтата. Наскоро Соркор му беше дал дървен крак, който отдолу си имаше врязани жлебове. Това беше бил първият път, в който ги бе изпробвал напълно, и беше останал доволен. От наблюдателницата можеше да обхване с поглед цялото си владение. Змиите играеха в гребените на вълните около кораба, а вятърът го засилваше напред. С вятър в лицето той бе сънувал, наслаждавайки се многократно на прекараното време насаме с Алтея Вестрит. Не само дисциплината и въздържанието го държаха надалеч от нея. Очакването си имаше собствен чар. Бе изчакал страстта му отново да достигне връхната си точка, преди да се върне тук. Сега стоеше пред вратата, разтърсван от копнеж.

Щеше ли да я вземе отново? Още не беше решил. Възнамеряваше да отрече всичко, ако тя беше достатъчно будна да го обвини. Щеше да е толкова състрадателен, толкова загрижен за страховете ѝ. В контролирането на нечия чужда реалност имаше такава власт… Никога преди не беше го осъзнавал.

— Какъв ужасен кошмар — прошепна с престорено съчувствие и почувства напиращата самодоволна усмивка, която заплашваше да покори лицето му. Той овладя изражението си и се опита да се успокои. Няколко дълбоки вдишвания по-късно Кенит отвори вратата и влезе в полумрака.

Гаснещият зимен следобед слабо осветяваше стаята. Тя се беше сгушила под завивките на леглото, дълбоко заспала. Малката стая беше наситена с острата миризма на повръщано. Той се облегна на патерицата си, за да затвори вратата, и сбърчи нос заради смрадта. Така нямаше да стане; подобна миризма беше крайно непривлекателна. Разваляше всичко. Щеше да му се наложи да ѝ даде допълнителна доза от успокоителното с мак и мандрагора и да изпрати корабния юнга да изтърка хубаво стаята, докато Алтея спеше. Горчиво разочарован, Кенит остави подноса на масата.

Цялата ѝ тежест се стовари между плешките му. Той се строполи — поднос, патерица, храна, всичко падна заедно с него в дрънчаща бъркотия. Главата му се удари в ръба на масата, докато падаше. Ръцете ѝ стиснаха гърлото му. Кенит се замята насам-натам, като прибра брадичка към гърдите си, за да ѝ попречи да го стисне по-здраво. Бе опряла коляно в кръста му, но той се претърколи и тя падна с него. Рефлексите ѝ бяха бавни, притъпени от опиатите. Ако той все още имаше два крака, нямаше да има шанс срещу него. При настоящото положение обаче Кенит успя да хване китката ѝ за съвсем кратко, преди тя да се отдръпне рязко от него. Издърпа се на крака, задъхана и олюляваща се, и отстъпи от него в малкото помещение, докато той се изправяше на ръце и коляно. Очите ѝ бяха широко отворени и черни. Патерицата му беше паднала далеч от досега му. Той се запромъква към нея.

— Копеле! — изхриптя задъхано тя. — Безсърдечно животно!

Той изимитира недоумение.

— Алтея, какво те прихваща?

— Ти ме изнасили! — дрезгаво изграчи тя. Думите ѝ се извисиха до вик, без да се интересува кой може да чуе. — Ти ме изнасили. Уби екипажа ми и изгори кораба ми. Ти уби Брашън! Плени Вивачия! Всичко е твое дело!

— Не говориш смислено. Скъпа моя, умът ти е объркан. Успокой се! Не искаш да се посрамиш пред целия екипаж, нали?

Кенит я видя как се оглежда наоколо за оръжие. Не беше преценил добре колко опасна беше. Въпреки остатъчното действие на опиата, с което се бореше, мускулите ѝ се стегнаха конвулсивно. Той познаваше погледа на убийството; беше го виждал достатъчно често в огледалото. Хвърли се към патерицата си, но в следващия миг Алтея скочи не към него, а към вратата. Тя тромаво се захвана с резето, след което рязко отвори вратата и се блъсна в касата, докато се олюляваше отвъд прага. Видя я как се удря в отсрещната стена, задържа се, а после се заклатушка нагоре по стълбата към палубата.

Фигурата. Опитваше се да се добере до фигурата. Кенит постави патерицата под мишница, хвана се за ръба на масата и се издърпа на крака. Алтея щеше да получи изненада, ако стигнеше чак до бака. Там нямаше да открие Вивачия, която да помоли за помощ. Изкушаваше се да ѝ го позволи, но не можеше да допусне да фучи и беснее пред екипажа му. Ами ако Уинтроу и Ета я чуеха?

Кенит достигна вратата и надникна навън. Алтея бе забавила крачка. Подпираше се на стената и се препъваше упорито напред. Тъмната ѝ коса висеше като провиснала завеса около лицето ѝ. Беше облечена в дрехите на Уинтроу, напоени с разсипана храна и повръщано. Вероятно се беше събудила, облякла, а после се беше свила там, в очакване да се появи. Завиден план, предвид колко мак ѝ беше дал. Почти ѝ се възхищаваше. Трябваше да увеличи дозата.

Силуетът на моряк се появи в рамката на вратата в края на помещението. Кенит повиши заповедно глас:

— Задръж я. Върни я в стаята ѝ. Тя не е добре. Нападна ме.

Фигурата направи две крачки в мрачната кабина и Кенит внезапно осъзна грешката си. Морякът беше Уинтроу.

— Лельо Алтея? — попита невярващо Уинтроу. Той ѝ предложи ръката си за опора, но тя го отхвърли презрително. Кенит се съмняваше, че го е разпознала. Вместо това Алтея вдигна трепереща ръка, за да посочи Кенит.

— Той ме изнасили! — Тя отметна глава, за да погледне през разчорлената си коса към момчето. — А корабът ми е приклещен надълбоко в мрака. Упоена съм. Болна съм. Помогни ми. Помогни на нея. — Думите ѝ се отцедиха заедно със силата ѝ. Тя се опря в стената и се свлече надолу по нея, Уинтроу стоеше прикован от ужас. Главата ѝ се залюля като на отровена котка. За почуда на Кенит, бе пристигнал друг моряк. Тогава, по-лошо от всичко, той чу гласа на Ета зад себе си.

— Какво каза тази кучка? — попита бясно тя.

Кенит се извърна бързо към нея.

— Тя е болна. Не говори смислено. Нападна ме. — Поклати глава. — Изглежда, загубата на спътниците ѝ я е накарала да полудее.

Очите на Ета се ококориха.

— Кенит, ти кървиш! — възкликна ужасено.

Той вдигна ръка към челото си и пръстите му се обагриха в червено. Беше си ударил главата по-силно, отколкото предполагаше.

— Нищо не е. Ще се оправя. — Той се овладя и заговори едновременно заповедно и загрижено: — Уинтроу. Бъди предпазлив, но нежен с нея. Тя не знае какво говори. Гледката на горящия Парагон е объркала ума ѝ.

— Достатъчно здравомислеща съм, изнасилвач, убиец такъв! — изръмжа Алтея. Думите ѝ се сливаха. Тя се замята наоколо в опит да се изправи.

— Лельо Алтея! — Уинтроу беше шокиран. Кенит можеше да види ужаса, изписан по лицето на момчето. То приклекна и помогна на жената да се изправи. — Имаш нужда от почивка — състрадателно предложи той. — Изживяла си голям стрес.

Алтея се хвана за раменете на Уинтроу и го погледна сякаш беше насекомо. Той смаяно се взираше в нея. Като се изключеха израженията им, двамата много си приличаха. Това напомни на Кенит за старите изображения на Са, мъжко и женско, лице в лице върху древните монети. Тогава Алтея извърна отвратения си поглед към Кенит. Той видя как взе решение и беше подготвен за тромавата ѝ атака. Помисли си, че може да избегне замаяното ѝ нападение, но не му се наложи да опитва. С яростен писък, Ета скочи пред него.

Курвата беше по-едра от Алтея, беше чевръста и имаше повече опит в боя. Тя с лекота събори бингтаунската жена на земята, след което я възседна и притисна ръцете ѝ към тялото. Алтея нададе яростен рев с цяло гърло и се забори, но Ета я задържа с лекота.

— Млъкни! — изпищя курвата. — Затвори си лъжливата уста! Не знам защо Кенит си е правил труда да спасява безполезния ти живот. Млъкни или ще ти счупя зъбите.

Кенит се взираше в ужасено очарование. И преди беше виждал жени да се бият — в Заграба беше толкова често срещана гледка, че не беше нищо забележително, но винаги го беше намирал за безвкусно зрелище. Това някак го унижи.

— Ета. Стани. Уинтроу. Заведи Алтея обратно в стаята ѝ — нареди той.

Алтея изпъшка думите си изпод тежестта на Ета:

— Аз ли съм глупава кучка? Той ме изнасили. Тук, на собствения ми семеен кораб! А ти, жена, го защитаваш? — Тя завъртя глава и се вторачи диво в Уинтроу. — Той е погребал кораба ни! Как може да го гледаш и да не виждаш какъв е? Как може да си толкова глупав?

— Млъкни! Млъкни! — Гласът на Ета се покачи с една октава и се пречупи, достигнал истерия. Тя зашлеви Алтея — удар с разтворена длан, който зазвънтя в тясното пространство.

— Ета! Казах да спреш! — извика ужасено Кенит. Той сграбчи вдигнатата ръка на курвата за китката и се опита да я извлече от тялото на Алтея. Единственото, което постигна, беше, че Ета я удари с другата си ръка, а после — за негово пълно недоумение, избухна в сълзи. Кенит вдигна поглед, за да открие половин дузина моряци, тълпящи се в края на коридора, взиращи се с отворена уста, в почуда пред това зрелище.

— Разделете ги! — сопна се той. Най-накрая няколко мъже се размърдаха, за да изпълнят заповедта му. Уинтроу хвана Ета за ръката и я издърпа от Алтея. Като по чудо, тя не се съпротивлява, а му позволи да я задържи настрана. — Заведи Ета в каютата ми, докато се успокои — насочи той Уинтроу. — Вие другите, заведете Алтея обратно в стаята ѝ и я заключете. Ще се разправям с нея по-късно.

Кратката борба на Алтея с Ета бе погълнала съпротивата ѝ. Очите ѝ бяха отворени, но главата клюмаше на врата ѝ, докато двама мъже я издърпваха на крака.

— Ще… те… убия — обеща му задъхано тя, докато я влачеха покрай него. Наистина го мислеше.

Кенит извади кърпичката си от джоба и попи челото си. Кръвта по плата беше по-тъмна; съсирваше се. Вероятно представляваше страшна гледка. Перспективата да влезе в конфликт с Ета не му се нравеше, но не можеше да се избегне. Нямаше да се разхожда наоколо със стичаща се по лицето му кръв и изцапани с храна дрехи. Той се надигна. Хората му вече се връщаха, заключили Алтея, и той успя да им се усмихне иронично. Поклати глава заговорнически.

— Жени. Мястото им просто не е на борда на кораб. — Един моряк му се ухили в отговор, но другите изглеждаха смутени. Това не беше добре. Чак толкова много ли харесваха Ета? Трябваше да направи нещо по въпроса. Трябваше да направи нещо относно цялата тази ситуация. Как всичко бе станало такава неразбория? Той изправи смачканата си куртка и изтупа ръкава си от храната.

— Капитан Кенит, сър?

Кенит вдигна раздразнено поглед към поредния разтърсен моряк.

— Какво сега? — тросна се той.

Мъжът облиза устни.

— Става дума за кораба, сър. За фигурата. Казва, че иска да ви види, сър. — Морякът преглътна и продължи: — Казва: „Кажи му веднага. Веднага!“ Без да проявявам неуважение, сър, но така говореше тя, сър.

— Така ли? — Кенит успя да задържи гласа си хладно развеселен. — Е, тогава можеш да ѝ кажеш, без да проявявам неуважение, че капитанът трябва да се погрижи за нещо друго, но скоро ще я посети. Веднага щом му се удаде възможност.

— Сър! — Мъжът се опита да подхване отчаян протест. Кенит го прониза със студен поглед. — Да, сър — отстъпи той и се заотдалечава, като влачеше крака.

Кенит не завиждаше на поръчението му, но не можеше да позволи корабът да го види така, камо ли пък един обикновен моряк да го види как се устремява да се отзове на повика на фигурата. Повдигна ръка да приглади мустаците си.

— Бавно. Спокойно. Непоклатимо. Поеми отново контрол — посъветва се той.

Едно тънко гласче обаче се обади откъм китката му в подигравателен контрапункт:

— Бързо. Безпорядъчно. Всичко се разпада на парчета. Накрая, скъпи ми господине, няма да имаш контрол дори над себе си. Не повече, отколкото имаше Игрот, когато срещна участта си от твоите ръце. Защото, когато се превърнеш в звяра, малки Кенит, се обричаш да споделиш и неговия край.

— Ета. Ета, моля те — умоляваше я Уинтроу, безнадеждно разкъсван. Трябваше да се грижи за Алтея. Беше изглеждала болна и умопомрачена, но как можеше да остави Ета в подобно състояние? Тя не обръщаше внимание на нищо. Продължаваше да плаче сред възглавниците сякаш не можеше да се спре. Никога преди не беше виждал някой да плаче така. В задъханите ѝ ридания имаше ужасяваща несдържаност, като че тялото ѝ се опитваше да се прочисти от тъгата, но мъката се простираше твърде надълбоко, за да бъде уталожена от сълзите.

— Ета, моля те, Ета — опита отново. Тя сякаш дори не го чуваше. Той я потупа плахо по гърба. Имаше мъгливи спомени как майка му потупваше така малката му сестра, когато Малта дотолкова се беше разстроила, че не можеше да се успокои.

— Хайде, хайде — каза утешително. — Вече всичко свърши. Всичко свърши. — Движеше ръката си в малки, успокоителни кръгове.

Тя вдиша дълбоко.

— Всичко свърши — потвърди Ета и избухна в нова вълна ридание. Това беше толкова нетипично за нея, че сякаш се опитваше да успокои непознат. Поведението ѝ беше също толкова неразбираемо, колкото това на Алтея.

Сцената с Алтея беше ужасна. Нещо сериозно не беше наред с леля му и той трябваше да говори с нея, независимо от заповедта на Кенит. Налудничавите ѝ обвинения в изнасилване и странните приказки за погребан кораб събуждаха дълбоки опасения за разсъдъка ѝ. Изобщо не биваше да позволява на Кенит да го спира да я види. Изолацията не ѝ беше позволила да си почине, а я беше оставила сама със скръбта ѝ. Как можеше да е толкова глупав?

Но Ета продължаваше да плаче и той не можеше да я остави. Защо побърканите приказки на Алтея я бяха разстроили толкова много? Тогава отговорът му се изясни: тя беше бременна. Жените винаги се държаха странно, когато бяха бременни. Почувства се почти зашеметен от облекчение. Обгърна я с ръка и заговори до ухото ѝ:

— Всичко е наред, Ета. Изплачи си всичко. В твоето състояние тези емоционални бури са нещо очаквано.

Тя се изправи рязко в леглото, лицето ѝ бе нашарено от червени и бели петна, страните ѝ блестяха от размазани сълзи. И тогава замахна. Уинтроу видя как стиснатият ѝ юмрук се приближава и почти успя да избегне удара. Той се стовари в края на брадичката му, зъбите му изтракаха едни в други и пред очите му заискряха звезди. Уинтроу се отдръпна и вдигна ръка към челюстта си, докато се изправяше.

— За какво беше това? — настоя шокирано.

— За това, че се държиш глупаво. За това, че си сляп, както казват, че са слепи жените. Ти си идиот, Уинтроу Вестрит! Не знам защо изобщо си губих времето с теб. Знаеш толкова много, но не си научил абсолютно нищо. Нищо! — Внезапно лицето ѝ се сгърчи отново. Тя отпусна глава към коленете си и се залюля като неутешимо дете. — Как можах да съм толкова глупава? — простена тя. Седна изправено и се протегна към него.

Уинтроу седна колебливо на леглото до нея. Опита се да я потупа по рамото, но вместо това Ета се отпусна в обятията му. Положи лице върху рамото му и зарида, раменете ѝ се затресоха. Той я държа, отначало предпазливо, а после по-уверено. Никога преди не беше държал жена в ръцете си.

— Ета — каза нежно. — Ета, скъпа моя. — Осмели се да погали лъскавата ѝ коса.

Вратата се отвори. Уинтроу се стресна, но не я пусна. Нямаше от какво да се срамува, нямаше защо да изпитва вина.

— Ета не е на себе си — каза припряно на Кенит.

— Несъмнено. Това може да е облекчение, стига тази, която е сега, да може да се държи по-добре от истинската Ета — отвърна грубо. — Да се боричка в коридора като прост гамен. — Ета не повдигна глава от рамото на Уинтроу, затова Кенит продължи саркастично: — Наистина се надявам, че не ви прекъсвам. Не бива да се притеснявате от нещо толкова незначително като кървящото ми лице или мръсните ми дрехи.

За изумление на Уинтроу, Ета повдигна бавно глава. Погледна към Кенит сякаш никога преди не беше го виждала. Нещо премина между тях с този поглед, нещо, в което Уинтроу не беше посветен. То, изглежда, пречупи жената, ала тя не проплака повече.

— Приключих — каза съкрушено. — Ще стана да намеря…

— Не си прави труда — озъби се Кенит, щом тя се изправи. — Мога сам да се погрижа за нуждите си. Вместо това иди при Джола. Кажи му да сигнализира на капитан Соркор да ти изпрати лодка. Мисля, че ще е по-добре, ако за известно време останеш на борда на Мариета.

Уинтроу очакваше избухване при тези думи, но Ета стоеше мълчаливо. Изглеждаше различна. Той бавно осъзна настъпилата промяна. Обикновено, когато гледаше към Кенит, очите ѝ блестяха и я обливаше сияние от любов. Сега се взираше в него и сякаш животът се отцеждаше от нея. Тя заговори и капитулацията ѝ беше пълна:

— Прав си. Да. Така ще е най-добре. — Повдигна ръце и избърса лицето си сякаш се събуждаше от дълъг сън. После, без да каже нищо повече или да го погледне отново, напусна стаята.

Уинтроу гледаше втренчено подир нея. Това не можеше да се случва. В нищо от това нямаше смисъл.

— Е? — ледено попита Кенит. Студеният му син взор огледа Уинтроу от глава до пети.

Уинтроу се изправи на крака. Устата му беше суха.

— Сър, не мисля, че трябва да отпращате Ета, било то и заради собствената ѝ безопасност. Вместо това възможно най-скоро трябва да отстраним Алтея от кораба. Изгубила е разсъдъка си. Моля ви, сър, смилете се над горката жена и ми позволете да я изпратя обратно у дома. Само на няколко дни сме от Заграба. Мога да ѝ платя прехода до вкъщи на някой от търговските съдове, които вече идват в Заграба. Колкото по-рано си замине, толкова по-добре за всички ни.

— Така ли? — сухо попита Кенит. — И какво те кара да мислиш, че имаш каквото и да било право на глас относно намеренията ми спрямо Алтея?

Уинтроу стоеше смълчан, вцепенен от думите на Кенит.

— Тя е моя, Уинтроу. Ще правя с нея каквото си поискам. — Кенит се извърна от него и започна да се разсъблича. — Сега. Донеси ми риза. В момента това е единственото, което искам от теб. Не да мислиш, не да вземаш решения, не дори да ми се молиш. Донеси ми чиста риза и ми извади панталони. И ми дай нещо, с което да промия тази рана. — Докато говореше, Кенит разкопчаваше напоената си риза. Куртката му вече лежеше на пода. Без да се замисля, Уинтроу тръгна да му се подчини. Гневът, който кипеше в него, изпепеляваше всякаква мисъл. Той извади чистите дрехи, след което намери парче плат и хладка вода за Кенит. Прорезната рана беше малка и вече се затваряше. Кенит изтри кръвта от челото си и пренебрежително захвърли мокрото парче на пода. Уинтроу го взе мълчаливо. Извърна се към легена с вода и успя да се овладее достатъчно, за да проговори:

— Сър, моментът не е подходящ да отпращате Ета. Тя трябва да е тук, с вас.

— Не мисля — лениво отбеляза Кенит. Протегна китките си напред, за да може Уинтроу да закопчае маншетите му. — Предпочитам Алтея. Възнамерявам да я задържа, Уинтроу. Най-добре свикни с тази мисъл.

Уинтроу беше втрещен.

— Нима ще задържиш Алтея против волята ѝ и ще прогониш Ета на кораба на Соркор?

— Няма да е против волята ѝ, ако това те тревожи. Леля ти вече показа, че ме намира за красив мъж. С времето ще приеме ролята си до мен. Днешният малък… инцидент беше леко отклонение. Тя просто се нуждае от повече време, за да си почине и да свикне с промените в живота си. Не бива да се притесняваш за нея.

— Ще я видя. Ще говоря… Какво беше това? — Уинтроу вдигна глава.

— Нищо не чух — пренебрежително отвърна Кенит. — Може би трябва да се присъединиш към Ета на борда на Мариета, докато… — Беше негов ред да се спре по средата на изречението. Очите му се разшириха.

— Ти също го почувства — обвинително му каза Уинтроу. — Борба. Вътре в самия кораб.

— Не съм почувствал нищо подобно! — разгорещено отвърна Кенит.

— Нещо се случва — заяви Уинтроу. Мълния го бе приучила да се ужасява от връзката си с кораба. Усети как връзката му с нея се размътва от вълнение, но въпреки това той се боеше да се пресегне към нея.

— Нищо не усещам — пренебрежително заяви пиратът. — Въобразяваш си.

— Кенит! Кенит! — Беше продължителен, протяжен вик, заплашителен в силата си. Уинтроу почувства как косъмчетата по врата му настръхват.

Кенит припряно навлече новата си куртка и оправи яката и маншетите си.

— Предполагам, че трябва да ида да видя за какво е всичко това — каза той, но Уинтроу можеше да види, че безгрижието му е престорено. — Вероятно малката врява в коридора е разстроила кораба.

Уинтроу не отвърна, освен че му отвори вратата. Пиратът забърза покрай него. Уинтроу го последва по-бавно. Докато минаваше покрай вратата на Алтея, чу тихо мърморене. Спря се да се ослуша, поставил ухо близо до подпората. Горката жена си говореше сама, гласът ѝ беше толкова тих и забързан, че той не можеше да различи и една дума.

— Алтея? — Опита вратата, но ключалката не помръдваше. Постоя нерешително за момент, след което забърза след Кенит.

Почти бе достигнал вратата, когато в кабината влезе Ета. Вървеше изключително изправена и уверена, лицето ѝ беше безизразно. Той вдигна поглед, за да срещне очите ѝ.

— Добре ли си? — попита.

— Разбира се, че не. — Гласът ѝ беше тих и равен. — Соркор е изпратил лодка. Трябва да събера някои неща.

— Ета, говорих с Кенит. Помолих го да не те отпраща.

Тя като че ли изчезна сред неподвижност. Гласът ѝ дойде от много далеч.

— Предполагам, че си го направил с добри намерения.

— Ета, трябва да му кажеш, че носиш дете. Това може да промени всичко.

— Да промени всичко? — Усмивката ѝ беше крехка. — О, Кенит вече промени всичко, Уинтроу. Няма нужда аз да се намесвам.

Тя започна да се отдалечава. Той дръзна да се протегне и да хване ръката ѝ, за да я задържи.

— Ета, моля те. Кажи му. — Уинтроу стисна зъби, за да се възпре да не каже още нещо. Може би ако Кенит знаеше, че е бременна, нямаше да я загърби и да поиска Алтея. Със сигурност това би променило решението му. Кой мъж не би бил трогнат от подобна новина?

Ета поклати бавно глава почти сякаш можеше да чуе мислите му.

— Уинтроу, Уинтроу. Продължаваш да не разбираш, нали? Защо мислиш, че бяха така разтърсена? Защото съм бременна? Защото тя удари Кенит и го накара да кърви?

Уинтроу вдигна рамене в безпомощно мълчание. Ета приведе глава по-близо до неговата.

— Исках да я убия. Исках да ѝ сторя каквото е необходимо, за да я накарам да млъкне. Защото говореше истината и аз не можех да понеса да я чуя. Леля ти не е луда, Уинтроу. Поне не повече, отколкото която и да е жена, след като бъде изнасилена. Тя казваше истината.

— Не можеш да си сигурна. — Устата му беше толкова суха, че едва изричаше думите.

Ета затвори очи за момент.

— За жените има една определена ярост, която не може да бъде провокирана по никакъв друг начин. Погледнах към Алтея Вестрит и я познах. Виждала съм я твърде често. Самата аз съм я изпитвала.

Уинтроу погледна към заключената врата. Предателството го вцепени. Толкова болеше да ѝ повярва. Остана вкопчен в съмнението.

— Но защо не му се опълчи?

Тя се взря дълбоко в очите му и наклони глава сякаш се опитваше да разбере как може да е толкова глупав.

— Уинтроу. Казах ти. Беше достатъчно лошо да чуя истината. Не искам да я изживявам. Кенит е прав. Ще е най-добре за известно време да остана на борда на Мариета.

— Докога? — настоя Уинтроу.

Ета повдигна сковано едното си рамо. Очите ѝ отново заблестяха от налелите се в тях сълзи. Гласът ѝ беше стегнат, когато заговори тихо:

— Може би ще се отегчи от нея. Може да ме поиска обратно. — Тя се извърна настрана. — Трябва да си събера нещата — прошепна дрезгаво.

Този път, когато се отдръпна от него, той я пусна.

Всички го гледаха. Кенит можеше да усети как погледът на всеки от моряците му следи приближаването му, докато вървеше напред. Не смееше да бърза. Дърленето между двете жени беше било достатъчно лошо. Нямаше да станат свидетели как тича да се отзове на повика на кораба, независимо колко спешно беше.

— Кенит! — Фигурата отметна глава назад и изрева думата. В сумрачните води около кораба змиите се появяваха, извивайки се, на повърхността, след което отново се гмуркаха, плющейки с опашки. Морето наоколо кипеше наравно с вълнението на кораба. Той стисна зъби, за да запази изражението си отпуснато, и продължи да куцука.

Алтея му беше оставила няколко синини, които започваха да се обаждат. Стълбата към бака беше досада, както винаги, и през цялото време, докато се мъчеше, корабът крещеше името му. По времето, когато я достигна, бе облян в пот.

Пое си дъх, за да успокои гласа си.

— Корабе, тук съм. Какво искаш?

Фигурата се завъртя, за да го погледне, и той ахна. Очите ѝ бяха станали зелени, не змийско зелени, а човешко зелени, а чертите ѝ бяха изгубили влечугоподобния си вид, който бяха приели в последно време. Не изглеждаше напълно като Вивачия, но това със сигурност не беше Мълния. Кенит почти отстъпи назад от нея.

— Аз също съм тук. Какво искам ли? Искам Алтея Вестрит, тук, навън, на бака. Искам и спътничката ѝ Джек. И ги искам тук веднага.

Умът му запрепуска.

— Боя се, че това е неосъществимо, Мълния — дръзна той. Нарочно използва името и зачака отговора ѝ.

Корабът го погледна с възможно най-презрителния поглед, който някога беше получавал от женско лице.

— Знаеш, че не съм Мълния — отвърна тя.

— Вивачия ли си тогава? — сдържано попита той.

— Аз съм аз, в пълната си цялост — отвърна му тя. — Ако трябва да ме назовеш по име, тогава ме наричай Вивачия, тъй като тя е така неразделна част от мен, както дъските, от които съм изградена. Но не те повиках, за да обсъждаме името или личността ми. Искам Алтея и Джек да бъдат доведени тук. Веднага.

— Защо? — контрира Кенит, гласът му беше сдържан като нейния.

— За да се убедя сама. За да се уверя, че не са малтретирани.

— Никоя от двете не е малтретирана! — възмутено заяви той.

Устните на кораба оформиха две тънки линии.

— Знам какво направи — каза тя прямо.

За момент Кенит стоеше в центъра на огромно затишие. Всички посоки водеха към бедствие. Нима късметът му най-накрая го бе изоставил? Беше ли допуснал най-накрая единствената непоправима грешка? Пое си дъх.

— Толкова бързо ли си готова да повярваш, че съм способен на подобна злина?

Вивачия се взираше в него.

— Как може да ме питаш подобно нещо?

Не беше напълно сигурна. Разчете го в отговора ѝ. Някога я беше грижа за него, по по-нежен начин, отколкото Мълния. Можеше ли отново да събуди това у нея? Прокара успокояващо ръка по парапета.

— Защото не гледаш с очите, а със сърцето си. Алтея вярва, че е преживяла нещо ужасно. И затова ти ѝ вярваш. — Направи драматична пауза. Позволи на гласа си да се снижи. — Корабе, ти ме познаваш. Била си в съзнанието ми. Познаваш ме както никой друг не би могъл. — Той пое риск. — Можеш ли да повярваш, че съм способен на такова нещо?

Тя не му отговори пряко.

— Това е най-голямото прегрешение, което може да бъде извършено спрямо една женска — човек или дракон. То ме обижда и отвращава по всеки възможен начин. Кенит, ако си го сторил, е непоправимо. Дори смъртта ти не може да го компенсира. — В гласа ѝ се съдържаше нещо повече от сдържана човешка ярост: съдържаше студената неумолимост на влечуго. Тя се простираше отвъд отмъщението и отплатата до унищожението. Това предизвика хладни тръпки по гръбнака му. Кенит стисна перилата ѝ, за да се закрепи. Гласът му беше стегнат от самооправдателност, щом заговори:

— Уверявам те, че не мисля никакво зло на Алтея Вестрит. Да я нараня или обидя, е напълно противоположно на надеждите ми спрямо нея. — Той пое дълбоко въздух и сподели с кораба: — Честно казано, за краткото време, откакто е на борда, развих силна привързаност към нея. Чувствата ми ме озадачават и объркват. Не съм сигурен как да се справя с тях. — Поне в тези му думи звучеше искреност.

Последва продължителна тишина. Тогава тя го попита тихо:

— А Ета?

Коя беше по-ясно изразената в кораба — Мълния или Вивачия? Мълния, изглежда, харесваше Ета; Вивачия никога не бе крила завистта си към нея.

— Разкъсван съм — призна Кенит. — Ета беше до мен дълго време. Наблюдавах я как израства далеч над простата курва, която спасих от публичния дом на Бетел. Станала е по-добра в много отношения, но не може да се сравни с Алтея. — Той спря и леко въздъхна. — Като цяло Алтея е друг тип жена. Произходът и възпитанието ѝ си личат във всяко нейно действие. Въпреки това у нея има компетентност, която намирам за много привлекателна. Тя прилича повече на… теб. И признавам, част от привлекателността ѝ е, че до голяма степен е част от теб. Същото семейство, което е оформило теб, е създало и нея. В някакъв смисъл, да бъда с нея е като да бъда с теб. — Надяваше се, че тя ще намери това за ласкателно. Кенит задържа дъха си в очакване.

Нощта около тях се задълбочи. Змиите се превърнаха в безплътни звуци, странното им пеене се смеси с произволното плискане от преминаването им. Докато мракът ставаше абсолютен, кратките проблясъци на искрящите им люспести тела осветяваха водите около кораба.

— Ти уби Парагон — тихо каза тя. — Знам го. Мълния го видя. Притежавам спомените ѝ.

Той поклати глава.

— Помогнах на Парагон да умре. Той сам го искаше. Беше се опитвал да го направи за себе си много пъти. Аз само го улесних.

— Брашън ми беше скъп. — Гласът на кораба беше задавен.

— Съжалявам. Не го осъзнавах. Във всеки случай, мъжът беше истински капитан до самия край. Не искаше да изостави кораба си. — В гласа му имаше съжаление и възхищение. Той продължи по-тихо: — Притежаваш спомените на Мълния. Тогава ще си спомниш, че тя искаше Алтея мъртва. Аз ѝ отказах. Какво си спомня тя от „изнасилването“ на Алтея? — Устните му едва докоснаха думата.

— Нищо — призна корабът. — Тя отказваше да докосне съзнания с Алтея. Но знам какво си спомня Алтея.

Облекчението зареди гласа му с любезност.

— А Алтея си спомня един кошмар, маков сън, не реалност. Подобни сънища са особено ярки. Не я виня, нито пък теб, че вярвате, че кошмарът ѝ е истински. Виня себе си. Не биваше да ѝ давам маков сироп. Нямах нищо лошо предвид, само да ѝ помогна да си почине и да ѝ дам време да осъзнае трагедията, която промени живота ѝ.

— Кенит, Кенит — избухна корабът с измъчен глас. — Ти стана безценен за мен. Боли ме дори да се опитвам да повярвам на подобни неща за теб. Да призная подобна ужасяваща постъпка от твоя страна означава да приема, че съм била измамена за онова, което си. Ако е вярно, то ще превърне всички истини, които някога е имало между нас, в лъжи. — Гласът ѝ стихна до шепот. — Моля те, моля те, кажи ми, че е сгрешила. Кажи ми, че не е възможно да си направил подобно ненавистно нещо.

Онова, в което някой отчаяно се опитва да повярва, става истина.

— Ще ти покажа доказателството си. Ще ти доведа Алтея и Джек. Сама ще видиш, че под моята грижа не им се е случило нищо лошо. Алтея може да се е сдобила с няколко синини, но — той се изкикоти омаловажително, — вероятно по-малко, отколкото тя ми направи на мен. Не е едра, но е духовита.

Бледа усмивка изникна на лицето на кораба.

— Такава е. Винаги е била такава. Ще я доведеш тук?

— Незабавно — обеща той. Извъртя глава в момента, в който Уинтроу се качи на бака. Кенит наблюдаваше лицето му, докато зърваше за първи път преобразената фигура. Тъмните му очи, така разтревожени преди малко, светнаха. Жизнеността се върна на лицето му, вливайки се в него сякаш беше пробуждаща се ваяна статуя. Той нетърпеливо се спусна напред. Кенит залитна да застане между тях. Така нямаше да стане. Корабът беше негов; не можеше да позволи на Уинтроу отново да предяви претенции към нея.

Кенит бързо извади връзка ключове от джоба си.

— Ето, момче — извика и ги хвърли. Ключовете проблеснаха под светлината на корабния фенер, преди Уинтроу да ги хване. Погледите им се срещнаха, радостната светлина в очите му, породена от Вивачия, помръкна. Отправи към Кенит необичайно преценяващ поглед. Кенит го разчете ясно. Уинтроу се чудеше на кого да вярва. Пиратът го подмина. Да се чудиш не беше да знаеш. Късметът му все още беше с него. Огледа момчето сред тъмнината. С мъка се зачуди дали би могъл да се раздели с Уинтроу, ако му се наложеше. Идеята го порази. Но ако Уинтроу го принудеше, трябваше да бъде направено така, че да не изложи на риск късмета си или да отчужди екипажа от себе си. Може би можеше да умре в самоотвержена служба на Кенит. Това сигурно можеше да се уреди. Можеше да се отрази вдъхновяващо на екипажа да стане свидетел на подобна отдаденост. Погледна към него, като вече го оплакваше, след което се стегна за жестокостите на живота.

— Уинтроу — извика сърцато Кенит. — Както виждаш, Вивачия отново е сред нас. Тя желае да види леля ти Алтея. Придружи нея и Джек до бака, моля. Погрижи се да им е удобно, докато са тук. Самият аз ще се погрижа старата стая на Алтея да бъде по-подходящо пригодена за двете им. — Той отново се обърна към кораба, но думите му бяха предназначени и за Уинтроу. — Ще направя всичко по силите си да им е удобно. В идните дни ще видиш, че те са мои почетни гости, а не затворници.

Предполагаше, че е проява на страхливост, но най-напред освободи Джек от оковите ѝ.

— Вивачия иска двете ви с Алтея на бака — поде той, но преди да успее да обясни по-нататък, русата жена грабна ключовете от ръцете му и започна да обработва ключалката. Щом се освободи, скочи на крака и го погледна отвисоко със студени сини очи. Змийската отрова бе прояла дрехите ѝ и оголваше наранената ѝ кожа. Въпреки раните си, тя беше страховита и силна жена.

— Къде е Алтея? — настоятелно попита тя.

Последва го през кораба и го избута настрана, щом стигнаха вратата. Освободи ключалката и отвори вратата само за да може Алтея да се втурне към нея. Рамото на леля му удари високата жена в гръдната кост.

— Алтея! — извика Джек и обви по-дребната жена с ръце, като задържа нейните, мятащи се бясно. — Аз съм, Джек, успокой се!

След момент Алтея спря да се бори. Отметна глава назад, за да погледне нагоре към Джек. Косата ѝ беше разрошена, зениците — разширени до черни ями. От дъха ѝ се носеше вонята на повръщано.

— Трябва да го убия — изръмжа Алтея. Главата ѝ се залюля. Тя се хвана за рамото на приятелката си. — Обещай ми, че ще ми помогнеш да го убия.

— Алтея, какво ти е? — Джек извърна бесен поглед към Уинтроу. — Какво ѝ е било сторено?

— Той ме изнасили — задъхано каза Алтея. — Кенит ме изнасили. Продължи да идва в стаята ми с престорена любезност и ме целуваше, а после… И моят кораб, държал е кораба ми натикан там, откъдето тя не е можела да вижда или да усеща вятъра…

Джек погледна над превитата глава на Алтея към Уинтроу, ужасена от блуждаещото състояние на приятелката си.

— Сега вече ще се оправиш — каза едва-едва тя. Очите ѝ излъчваха несигурност.

— Вивачия те вика, точно сега — припряно ѝ каза Уинтроу. Беше най-утешителното нещо, което се сещаше да каже. — Иска да идеш при нея незабавно.

— Моят кораб — почти проплака Алтея. Тя се освободи залитащо от прегръдката на Джек и се закандилка надолу по коридора.

— Какво ѝ е? — изиска Джек от Уинтроу. В очите ѝ имаше ледена ярост.

— Твърде много мак — обясни той, а после установи, че говори на въздуха. Тя бе забързала след Алтея.

Бакът никога не се бе намирал по-далеч. Алтея се движеше като насън. Въздухът около нея беше замръзнал, но ако се подпреше на него, той поддаваше с прекалена лекота. С усилие си запроправя път надолу по коридора, опряла рамо в стената. Достигна откритата палуба — тя се простираше с левги напред. Алтея се осмели се да излезе насреща ѝ. Тогава до нея се появи Джек и хвана ръката ѝ. Без да продума, тя се облегна на нея и започна да изминава разстоянието крачка по крачка.

Сълзи опариха очите ѝ. Чувстваше се сякаш, освен че изминава разстояние, върви и през времето. Най-накрая обръщаше гръб на глупавите решения и се насочваше към мястото, за което бе предопределена. Беше изгубила Брашън и горкия Парагон, и всички, които бяха дошли с тях толкова далеч. Кенит беше изтормозил тялото ѝ, корабът ѝ още беше в ръцете му, но някак, ако просто успееше да достигне бака и да се взре още веднъж в очите на Вивачия, щеше да се справи с всичко. Нямаше да боли по-малко, скръбта нямаше да се уталожи, но в живота ѝ все още щеше да има нещо, заслужаващо си усилието да живее.

Този кучи син Кенит продължаваше да стои на бака. Имаше наглостта да погледне надолу към нея и да ѝ се усмихне приветствено. Отдръпна се от стълбата, щом тя я достигна. Вероятно знаеше, че ако стои твърде близо, тя ще се опита да го дръпне и да му счупи врата.

— Сега премести другия си крак — тихо каза Джек. — Повдигни го до следващото стъпало.

— Какво? — За какво говореше тя?

— Ето — предложи помощта си Джек и ненадейно Алтея се почувства повдигната и избутана нагоре по стълбата. Тя задрапа леко по нея, хвана се, а после Джек безцеремонно я избута през останалата част от разстоянието до горе. Алтея изпълзя на бака на ръце и колене, като знаеше, че поради някаква причина това не беше добре, но не можа да измисли друг начин да се справи. Тогава до нея застана Джек и я вдигна на крака.

— Пусни ме — открито ѝ каза Алтея. — Искам да отида сама.

— Не си добре — съчувствено каза Кенит. — Не те държа отговорна за нищо от това.

— Копеле — заплю го тя и си помисли, че се беше преместил по-близо. Замахна към него и изведнъж той се озова обратно там, където се беше намирал през цялото време, страхливецът. — Все още възнамерявам да те убия — обеща му тя, — но не където ще кървиш върху палубата ми.

— Алтея!

Обичният глас беше шокиран от тревога по нея, но имаше и нещо друго, нещо, което не можеше да назове. Алтея се обърна и след един размазан момент откри, че Вивачия също гледа към нея. Трябваше да изглежда радостна, а не угрижена.

— Всичко ще бъде наред — увери я тя. — Вече съм тук. — Опита се да изтича до нея, но се получи залитане. Внезапно Джек отново беше до нея и ѝ помагаше да стигне до парапета. — Вече съм тук, корабе — каза ѝ най-накрая, след всичките месеци. А после: — Какво ти е сторил? Какво ти е сторил?

Беше Вивачия и не беше. Всичките ѝ черти леко се бяха изменили. Очите ѝ бяха твърде зелени, а извивката на веждите ѝ — твърде изразена. Косата ѝ беше като грива, дива около лицето ѝ. Въпреки всичко разликата беше в онова, което усети, щом се хвана за перилото. Някога си бяха пасвали като допълващи се части на пъзел и се допълваха една друга. Сега беше сякаш държеше ръцете на Джек или парапета на Парагон. Беше Вивачия, но беше цялостна без Алтея.

Но Алтея не беше цялостна без нея. Местата, които беше очаквала корабът да запълни, продължаваха да са празни и се обаждаха по-настойчиво от когато и да било.

— Вече съм цялостна — меко потвърди корабът. — Спомените на семейството ти се сляха с дракона. Трябваше да стане, Алтея. Не можех да се върна назад и да я отрека, не повече, отколкото тя можеше да съществува истински без мен. Не ми се сърдиш за това, нали? Че отново съм цяла?

— Но аз се нуждая от теб! — Думите ѝ се изплъзнаха, преди да успее да обмисли смисъла им. Беше ужасно да издрънкаш пред всички истина, която досега сам не си осъзнавал. — Как бих могла да бъда себе си без теб?

— Както си била и досега — отвърна корабът и Алтея чу мъдростта на баща си в тези думи, както и една по-старша велемъдрост.

— Но аз съм ранена — чу се да казва. Думите се изливаха от нея като кръв от рана.

— Ще се излекуваш — увери я Вивачия.

— Ти не се нуждаеш от мен… — Знанието я замая. Да измине целия този път, така силно устремена и изгубила толкова много, само за да разкрие това.

— Любовта може да съществува без нужда — нежно изтъкна Вивачия. В морето под носа се бяха надигнали няколко змии, за да ги огледат сериозно. Или очите ѝ продължаваха да я мамят, или жълто-зелената беше деформирана.

Отнякъде се бе появил Уинтроу и се държеше за парапета до нея.

— О, корабе, усещането за теб е красиво — възкликна той. Алтея почувства как от него се оттече странна напрегнатост. — Вече… вече разбирам смисъла ти. Ти си цяла.

— Махни се — отчетливо му каза Алтея.

— Имаш нужда от почивка — каза ѝ нежно той. Евфемистично[8], куха учтивост, точно като тази на Кенит.

Тя замахна към него, но той рязко отдръпна главата си.

— Махай се! — изкрещя му тя. Сълзи, безполезни сълзи започнаха да се стичат по лицето ѝ. Къде се беше дянала силата ѝ? Алтея се олюля, щом осъзна, че корабът не се устреми към нея да я подкрепи в нуждата ѝ.

Вивачия заговори тихо:

— Вече трябва да правиш това сама за себе си, Алтея. Всеки от нас трябва.

Сякаш собствената ѝ майка я беше отблъснала.

— Но ти беше с мен. Знаеш какво ми причини той, как ме нарани…

— Не съвсем — нежно отвърна корабът и чрез тези думи раздялата беше пълна. Вивачия вече беше отделно от нея създание и беше също толкова способна да я разбере погрешно, колкото всяко човешко същество. Също толкова способна да не ѝ повярва.

— Знам колко истинска е болката ти и колко истинска беше — предложи ѝ Вивачия. — Просто… може би те познавам твърде добре, Алтея. Всички тези години, през които живя на борда ми, всички сънища, които сънува с мен, преди да се събудя. Аз ги споделях, знаеш ли? И това не е първият път, в който подобен кошмар те измъчва. — Настъпи неловка тишина, сетне добави: — Девън извърши голяма неправда спрямо теб, Алтея. И не беше по твоя вина. Никога не е било. Смъртта на Брашън също. — Тя снижи гласа си до шепот. — Не заслужаваш да бъдеш наказана.

Вивачия бе стигнала твърде близо до истина, която Алтея не искаше да чува. Беше истина, която точно сега не можеше да понесе. Всички връзки между болката и вината, между проклетото ѝ своеволие и смъртта на онези, които беше обичала, както и лошите неща, които ѝ се бяха случили, защото заслужаваше лоши неща… Причина и следствие внезапно се завъртяха замайващо около нея. Ако не се беше противопоставила на майка си и не беше се качила на кораба с баща си, майка ѝ щеше да я обича повече и нямаше да даде кораба на Кефрия; и ако Девън не беше отнел девствеността ѝ, тя нямаше да каже на Кефрия и Кефрия нямаше да я презира всички тези години, и нищо от това нямаше дори да започне, и Парагон нямаше да е потънал, Брашън нямаше да е мъртъв, и Янтар, и младият Клеф, как можеше дори да мисли за него…

— Трябва да се върна в стаята си — примоли се пресипнало.

— Ще те заведа — каза Джек.

Уинтроу почука внимателно на вратата на стаята си, а после отскочи, щом Джек я отвори рязко. За момент остана мълчаливо загледан нагоре към севернячката. После се осъзна.

— Кенит реши, че може да искате някакви женски дрехи.

Тя се намръщи сякаш вече я беше обидил, но се отдръпна и му махна да влезе. Алтея седеше на койката, прибрала колене до гърдите си. На пода беше приготвен сламеник за Джек. Алтея изглеждаше по-добре, по един измъчен, но буден начин. Напрежението в стаята предполагаше, че е прекъснал някакъв спор. Леля му хвърли презрителен поглед към товара му от хлъзгав плат.

— Отнеси ги. Не приемам нищо от него.

— Почакай — намеси се Джек. Тя погледна извинително Алтея. — В тези дрехи съм, откакто паднахме във водата. Омръзна ми да се надушвам. — Тя направи гримаса, след което добави неохотно: — Теб също. Дрехите ти миришат на повръщано.

— Не виждаш ли какво представляват тези рокли? — разгневи се Алтея. — Те са подкуп. И ако облека някоя от тях, ще бъда гледана като курва, купена с дрехи. Никой никога няма да повярва на онова, което той ми стори.

— Не мисля, че той има това предвид — тихо каза Уинтроу. Предполагаше, че подаръкът е по-скоро, за да спечели одобрението на кораба, отколкото на Алтея, но погледът, с който тя го стрелна, го смълча. Не знаеше как да започне разговор с нея. Дай ѝ време, каза си. Нека тя бъде тази, която да започне да говори. Той затвори вратата след себе си, преди да постави наръча от дрехи върху крака на койката. Свали от себе си и тежестта на сандъче с бижута и няколко шишенца с благовония.

Джек повдигна вежда към находката, след което върна погледа си върху Алтея.

— Ще имаш ли нещо против да го прегледам?

— Не ме интересува — излъга Алтея. — Вече ясно показа, че се съмняваш в разказа ми.

Джек отвори капака на сандъчето с бижута. Докато разглеждаше блещукащото съдържание, тя заговори:

— Не лъжеш, Алтея. — Джек поклати глава и призна неохотно: — Обстоятелствата са онова, което ме кара да… имам съмнения. В цялата работа просто няма смисъл. Защо му е да те изнасилва? Има си собствена жена, забранил е изнасилването на борда на кораба и репутацията му е на джентълмен. В Заграба никой не говореше лошо за него. Идваше при мен два пъти на ден и като се изключат оковите, се отнасяше любезно с мен. Дори самият кораб е шокиран от идеята, че той може да направи подобно нещо. — Тя затършува из дрехите и наложи върху себе си бледосиня пола. — Не бих работила сред такелажа в това — отбеляза извън темата. Алтея не се подлъга по хумора ѝ.

— Значи вярваш, че всичко е било маков сън? — яростно попита тя.

Джек вдигна рамене.

— Той ми даде маков сироп с бренди за обгарянията ми. Това помогна. Но наистина ми донесе ярки сънища. — Тя свъси вежди. — Мразя мъжа, Алтея. Ако не беше той, приятелите ми все още щяха да са живи. И все пак той показва чувство за чест, което…

— Не беше сън. — Алтея насочи обвинителния си поглед към Уинтроу. — Не ми вярваш, нали? Станал си негов малък, кротък последовател, не е ли така? Предал си му семейния ни кораб без борба.

Преди Уинтроу да успее да се защити, заговори Джек:

— Постави се на мое място, Алтея. Ами ако ти кажех, че Брашън ме е нападнал? Помисли колко трудно би ти било да го приемеш. Алтея. Преживя ужасяващи неща. Почти удавена и спасена само за да откриеш, че корабът ти и всички моряци, и Брашън са се удавили. Ти скърбиш. Нормално е да мразиш Кенит и да вярваш, че е способен на всякакво зло. Такова нещо може да подлуди всекиго.

— Теб не те е подлудило.

Джек замълча за момент. Продължи с по-тих глас:

— Аз скърбя по свой си начин. Янтар не беше някоя случайно срещната. Отрязах си кичур коса, за да я оплача, не че очаквам от теб да разбереш. Но аз загубих приятел, не любовника си. Ти загуби Брашън. Разбираемо е да те засегне по-силно.

Смисълът на думите на Джек достигна до Уинтроу и го стъписа. Той се вторачи в леля си, неспособен да си представи подобно нещо. Тя се взря в скандализираното му изражение.

— Да, спях с Трел. Предполагам, че споделяш мнението на майка си относно това. Не можеш да изнасилиш курва, нали, Уинтроу?

Несправедливостта на думите ѝ разпали собствения му гняв. Той отстоя позицията си. Издържането на нрава на Ета поне го беше научило на малко кураж.

— Не съм те осъждал — защити се той. — Просто се изненадах. Имам право да бъда шокиран. Човек не очаква подобно нещо от дъщерята на Търговец. Но това не означава, че аз…

— Майната ти, Уинтроу — бясно му отвърна Алтея. — Защото ти си точно това, което бих очаквала от сина на Кайл Хейвън.

Тези думи го нараниха повече, отколкото им се полагаше. Уинтроу положи усилие да не повиши глас:

— Това не беше честно. Искаш да си ядосана на всички, затова влагаш в думите ми смисъл, какъвто не съм имал. Не си ми дала никаква възможност да говоря. Не съм казал, че не ти вярвам.

— Не е нужно да го казваш. Фактът, че заемаш страната на Кенит, доказва в какво вярваш. Излез. И вземи това с теб. — Алтея протегна крак и презрително изрита сандъчето на пода.

Уинтроу отиде до вратата.

— Може би не заемам страната на Кенит. Може би заемам страната на кораба си.

— Млъкни! — изкрещя тя. — Не искам да слушам извиненията ти. Чух достатъчно.

— Ако продължиш да се държиш като луда, хората ще се отнасят с теб като с луда — грубо я предупреди той. Затвори вратата плътно след себе си. Чу трясъка и издрънчаването на шишенце парфюм, разбило се в нея. В мрачния коридор Уинтроу затвори очи за миг. Принуди се да признае, че някои от обвиненията ѝ бяха справедливи. Той не би ѝ повярвал. Историята ѝ звучеше нелогично и неправдоподобно. Съмняваше се, че някой друг на борда вярваше на онова, което казваше за Кенит. Освен него. И не нейната дума го беше накарала да ѝ повярва, а тази на Ета.

Глава тридесета

Събиране

— Готова е. Ще трябва да пробия дупка в ухото ти. Имаш ли нещо против?

— След всичко останало, което направи, даже няма и да забележа. Може ли първо да я пипна?

Янтар постави голямата обица в разтворената длан на Парагон.

— Ето. Знаеш ли, можеш просто да отвориш очи и да погледнеш. Вече не е необходимо да вършиш всичко чрез допир.

— Още не — каза ѝ Парагон. Искаше му се тя да не говори за това. Не можеше да ѝ обясни защо все още не можеше да отвори очи. Щеше да разбере, щом настъпеше правилният момент. Претегли обицата в ръката си и се усмихна, наслаждавайки се на усещането на новото си лице. — Като мрежа, издълбана от дървени звена е. С издутина, приклещена в средата.

— Описанието ти е толкова ласкаво — кисело отбеляза Янтар. — Трябва да е сребърна мрежа със син скъпоценен камък, хванат в нея. Отговаря на обица, която аз нося. Върху парапета съм. Дръж ме, така че да мога да достигна меката част на ухото ти.

Той ѝ предложи дланта си като платформа и тя се покачи без колебание. Задържа я до ухото си и не сгърчи лице, щом тя нагласи бургията до ухото му. Реконструкцията на лицето му не беше болезнена по начина, по който човеците разбираха болката. Янтар се подпираше на бузата му, докато работеше, за да се противопоставя на тласъците, предизвикани от преодоляването му на всяка вълна. Частта, преминаваща през мекото на ухото му, го гъделичкаше странно. Парчета магическо дърво падаха като лек дъждец и тя ги събираше в престилка от платно. Той ги поглъщаше в края на всеки ден. Нищо от спомените му не беше изгубено.

Вече не се криеше от тях. Майка прекарваше част от всеки ден на бака с дневниците му. Във влажните дни подслоняваше себе си и книгите си под края на едно платно. Не можеше да разбере ломотенето на отрязания ѝ език, но това нямаше значение. Тя седеше на палубата му и се облягаше на парапета му, докато четеше. През нея, древните спомени бавно се стичаха обратно към него. В тези книги бяха записани оскъдните наблюдения на капитаните му през годините. Нямаше значение. Бележките бяха мерило за негови собствени спомени.

Инструментът премина напълно през ухото му. Янтар го издърпа обратно и след момент на неумело опипване, окачи обицата на ухото му и я закопча отзад. След това се отдръпна, докато той приемаше дървото обратно в себе си. Дръпна пробно обицата, а после заклати глава, за да привикне с поклащащата се тежест.

— Харесва ми. Добре ли я докарах?

— О, аз също я харесвам — удовлетворено въздъхна Янтар. — И си я докарал съвсем точно. От сива стана розова и сега блести в толкова ярко сребристо, че едва мога да я гледам. Скъпоценният камък примигва сред звената и проблясва в синьо и сребърно, точно като морето в слънчев ден. Ще ми се да я погледнеш.

— С времето.

— Е, готов си, с изключение на някои финални щрихи. Няма да бързам по завършителната работа.

Тя отново прокара голите си ръце по лицето му. Беше странен жест — наполовина привързан, наполовина търсещ дребни несъвършенства в дялането ѝ. Незабавно след като напуснаха Ключалковия остров, Янтар бе дошла на бака. Преносителят на инструментите ѝ бе издрънчал, оставен долу. После, без повече приказки, се бе привързала с въже към парапета и се бе прехвърлила от другата страна. Бе измерила лицето му, отбелязвайки си с въглен по него, като междувременно си тананикаше. Майка бе дошла до парапета, ломотеща въпросително.

— Поправям очите му. И променям лицето му по негова молба. Ей там, под чука има скица. Погледни, ако желаеш. — Докато говореше, Янтар се спускаше по гърдите му като паяк. Щадеше обгорената страна на тялото си. Парагон разстла ръцете си под нея, за да я предпази.

Когато Майка се върна до перилото, издаде одобрителни звуци. Оттогава бе наблюдавала по-голямата част от работата. Изискваше всеотдайност, тъй като Янтар работеше почти денонощно по него.

Бе започнала с трион и длето, като премахваше тлъсти парчета от лицето му — не само от брадата, но и от челото и дори от носа. После бе нападнала гърдите и горната част на ръцете му. „За да запазя пропорциите ти“, бе обяснила тя. Опипващите му ръце бяха открили единствено грубото загатване за черти. Това бързо се промени, тъй като тя работеше по него с плам, който Парагон никога преди не беше срещал. Ни дъжд, ни вятър я възпираха. Когато дневната светлина я изоставеше, Янтар окачваше фенери и продължаваше да работи — по-скоро чрез допир, отколкото чрез зрение, помисли си той. Веднъж Брашън се изказа против будуването ѝ в подобни часове, а тя му бе отвърнала, че тази работа действа много по-добре за възстановяването на душата ѝ, отколкото сънят. Заздравяващите ѝ рани не я забавяха.

Не само инструментите ѝ прелитаха над лицето му — тя имаше навика да използва и пръстите си. Никога преди не беше усещал допир като нейния. Лек натиск на връхчетата на пръстите ѝ можеше да заглади линия, а забърсващ допир изтриваше нащърбен участък. Дори сега, щом попадна на груба част, Янтар потупа зрънцето върху кожата му и тя се изравни под гъделичкащия ѝ допир.

— Обичаше го, нали?

— Разбира се. Сега спри да ме питаш.

Понякога, когато работеше по лицето му, Парагон можеше да усети привързаността ѝ към лика, който дялаше. Сега лицето му беше безбрадо и младо. Повече си подхождаше с гласа му и с личността, която се чувстваше, че е, и все пак го мъчеше любопитство да знае, че носи лицето на някого, когато Янтар обича. Майсторката не искаше да говори за него, но понякога, при изчеткващото докосване на пръстите ѝ, той зърваше мъжа, който тя виждаше в съзнанието си.

— Сега вече съм слой върху слой върху слой — отбеляза Парагон, докато я повдигаше към парапета. — Дракон и дракон под Парагон Лъдчънс, под… който е това. Ще ми дадеш ли и името му?

— „Парагон“ ти приляга по-добре от всяко друго име. — Тя попита тихо: — Дракон и дракон?

— Много добре, благодаря. А как си ти днес? — Той ѝ се ухили, докато го казваше. Учтивото му празнословие прикриваше намерението му. Неговите дракони си бяха негова работа точно както самоличността на мъжа, чието лице носеше, беше нейна.

Брашън бе дошъл на бака. Сега, докато Янтар слизаше от парапета, той ѝ напомни строго:

— Не ми харесва да излизаш там без осигурително въже. При тази бърза скорост, с която се движим, докато разберем, че те няма, ще бъде твърде късно.

— Все още ли се страхуваш, че ще я оставя да падне незабелязано, Брашън? — мрачно попита Парагон.

Брашън погледна към затворените очи на кораба. Момчешкото му чело беше гладко, ведро, докато очакваше отговора му. След кратка, но изключително неловка пауза, Брашън намери думи:

— Дълг на капитана е да се притеснява за всички възможности, корабе. — Той смени темата, като се обърна към Янтар. — Хубава обица. Значи ли това, че си почти готова?

— Готова съм. С изключение на малко приглаждане на лицето му. — Тя стисна замислено устни. — И може да направя малко орнаменти по снаряжението му.

Брашън се наведе над парапета най-отпред и критично плъзна поглед по цялата фигура. Янтар беше свършила невероятно количество работа за изключително кратко време. От безбройните ѝ скици бе предположил, че е планувала това още откакто напуснаха Бингтаун. В добавка към обицата, Янтар бе оформила останалите от обработката на лицето му парчета дърво в широка медна гривна за китката и кожени бойни доспехи, прикрепени към гърдите му. От тях висеше къса бойна брадва.

— Красавец — отбеляза Брашън. С по-тих глас, попита Янтар: — Ще му оправиш ли носа?

— Нищо му няма на носа — предупредително заяви тя.

— Мм. — Брашън огледа кривата му линия. — Е, предполагам, че един моряк трябва да има един-два белега на лицето си. А счупеният нос му придава много решителен вид. Брадвата защо?

— Имах излишно дърво — отвърна леко уклончиво Янтар. — Тя е само за украса. Той ѝ даде цветовете на истинска брадва, но тя си остава магическо дърво.

Майка издаде звук на съгласие. Седеше скръстила крака на палубата, с отворен в скута си дневник. Тя сякаш винаги беше там, промънкваща думите. Четеше дневниците толкова отдадено, колкото някои хора четяха декретите на Са.

— Придава му завършен вид — с голямо задоволство се съгласи Янтар. Сложи отново ръкавиците си и започна да си събира инструментите. — А аз изведнъж се изморих.

— Не се учудвам. Иди поспи, после ела в каютата ми. С всеки повей на вятъра приближаваме Заграба. Искам да обсъдим стратегията ни.

Янтар се усмихна кисело.

— Мислех, че се съгласихме, че нямаме такава, освен да идем в Заграба и да оповестим, че искаме да разменим майката на Кенит за Алтея.

Светлите очи на Майка следяха разговора. Тя кимна в съгласие.

— И не виждаш никакви недостатъци в този план? Като например, че целият град може да се надигне срещу нас и да я вземе, за да си спечели благоволението на Кенит?

Майка поклати глава; жестовете ѝ показаха, че ще се противопостави на подобно действие.

— О, това. Ами, целият план е така осеян с недостатъци, че такъв от подобна величина изглеждаше твърде очевиден, че да го споменавам — леко отвърна Янтар.

Брашън се смръщи.

— Залагаме живота на Алтея. Това не е шега за мен, Янтар.

— Нито пък за мен — бързо отвърна майсторката. — Знам, че си извън себе си от тревога, и с право. Но отдаването ми на това безпокойство с теб няма да го намали. Вместо това трябва да се съсредоточим върху надеждите си. Ако не можем да се придържаме към вярата, че ще успеем, значи вече сме победени. — Тя се изправи, вдигна инструментите си на рамо, после килна глава и го погледна съпричастно. — Не знам дали ще ти е от някаква полза, Брашън, но има нещо, в което съм напълно убедена. Отново ще видя Алтея. Ще дойде момент, в който всички ние ще сме отново заедно. Не мога да прозра отвъд този момент, но за това поне съм сигурна.

Странните очи на дърводелката бяха станали сънливи. Цветът им като че ли редуваше тъмно злато и бледо кафяво. По гърба му полазиха тръпки, макар в същото време да беше странно успокоен от това. Не можеше да сподели самообладанието ѝ, но и не можеше да се съмнява в нея.

— Ето, виждаш ли? Вярата ти е по-силна от съмненията. — Янтар му се усмихна. С не така мистичен глас, попита: — Кайл каза ли ти нещо полезно?

Брашън поклати раздразнено глава.

— Изморявам се да го слушам. Сто пъти ми обясни в подробности как и Вивачия, и Уинтроу са го предали. Това е единственото, което обсъжда с желание. Мисля, че вероятно го е изживявал многократно през цялото време, в което е стоял окован в онази изба. И за двамата говори само лошо. По-трудно ми е да се сдържам, когато казва, че Алтея сама си е навлякла проблемите на главата и трябва да бъде оставена да ги посрещне по същия начин. Насърчава ни да се върнем незабавно в Бингтаун, да забравим Алтея, сина му, семейния кораб, всичко. И щом му кажа, че няма да го направя, ме проклина. Последният път, когато говорих с него, лукаво ме попита дали двамата с Алтея не сме се сдушили с Уинтроу още от самото начало. Намеква, че е наясно, че всички сме заговорничили срещу него. — Брашън поклати горчиво глава. — Ти чу разказа му как Уинтроу му е отнел контрола над кораба само за да го предаде на Кенит. Звучи ли ти правдоподобно?

Янтар сви леко рамене.

— Не познавам Уинтроу. Но знам следното: когато обстоятелствата са подходящи, хора, от които не си го очаквал, вършат необичайни неща. Когато бремето на света е зад тях, развоят на събитията и самото време ще се напаснат така, че да се случат невероятни неща. Огледай се около себе си, Брашън. Движиш се толкова близо до центъра на вихъра, че не виждаш колко удивителни са заобикалящите ни обстоятелства. Биваме повлечени към кулминация във времето, критична точка на избора, където всяко бъдеще трябва да поеме в една или друга посока.

— Живите кораби се пробуждат за истинските си минали животи. Змиите, смятани за мит, когато си бил момче, сега се приемат за нещо нормално. Змиите говорят, Брашън, говорят с Парагон, а Парагон говори с нас. Кога за последно човечеството призна интелигентността на друга раса от същества? Какво ще означава за децата и внуците ти? Хванат си в мощен вихър от събития, чиято кулминация ще се състои в промяната на курса на света. — Тя снижи гласа си, усмивка докосна устните ѝ. — И всичко, което ти можеш да възприемеш, е, че си далеч от Алтея. Загубата на спътницата на един мъж може да бъде ключовият задействащ механизъм, който да определи събитията от тук нататък. Не виждаш ли колко странно и прекрасно е това? Че цялата история се крепи на прищявка на човешкото сърце?

Той погледна странната жена и поклати глава.

— Аз не го виждам така, Янтар. Изобщо не го виждам така. Става дума само за моя живот и сега, след като най-накрая открих какво ми е необходимо, за да бъда щастлив, съм готов да дам живота си за него. Това е всичко.

Тя се усмихна.

— Това е всичко. Прав си. И това е всичко, което Всичко някога е.

Брашън пое накъсано дъх. Думите ѝ бяха поръбени с мистерия и изпълнени със смисъл. Той поклати глава.

— Аз съм само един прост моряк.

Майка внимателно бе наблюдавала размяната. Сега се усмихваше — усмивка едновременно блажена в покоя си и плашеща в съгласието си. Изражението ѝ беше като потвърждение на всичко, което Янтар беше казала. Внезапно Брашън се почувства приклещен от двете жени, принуден и той не знаеше за какво. Спря погледа си върху Майка.

— Ти познаваш сина си. Мислиш ли, че имаме някаква възможност за успех?

Тя се усмихна, но с лека тъга. Повдигна рамене по старчески.

Парагон заговори:

— Мисли, че ще успееш. Но дали ще знаеш, че си успял, или дали успехът ще е онзи, който би избрал за себе си, е, това са неща, които никой не може да каже отсега. Но тя знае, че ще успееш в каквото си предопределен да сториш.

За момент той се опита да разплете думите на кораба. После въздъхна.

— Не започвай и ти — предупреди го Брашън.

Малта седеше на масата на капитана, сплела пръсти пред себе.

— Предложението е справедливо и облагодетелства всички. Не виждам причина, поради която би го отхвърлил. — Тя се усмихна чаровно над ръцете си към капитан Ред. Сатрапът седеше до нея и мълчеше безучастно.

Капитан Ред изглеждаше шокиран. Другите на масата бяха също толкова стъписани. Малта бе избрала момента добре. Най-трудната част беше да убеди сатрапа да го направят по нейния начин. Беше го облякла и внимателно привела в приличен вид и чрез умоляване, извадило душата му, го беше склонила да дойде на вечеря на капитанската трапеза. Беше му казала и как да се държи и той се беше съгласил — беше бил учтив, но не дружелюбен, и по-скоро мълчалив, отколкото разговорлив. Чак когато вечерята беше към края си, той прочисти гърло и се обърна към капитана:

— Капитан Ред, моля да изслушате Малта Вестрит, докато тя излага споразумение от мое име.

Капитан Ред бе твърде стреснат, за да постъпи по какъвто и да било друг начин, и само кимна.

Тогава, с реч, която бе репетирала до безкрай пред малкото огледало в стаята си, тя представи предложението на сатрапа. Изтъкна, че същината на Сатрапството не беше монетното богатство. Властта беше. Сатрапът нямаше да предложи монети за освобождението си, нито щеше да отправи молба към благородниците си за това. Не, той сам щеше да договори условията. Като говореше лаконично, Малта описа предложението му общо: признаване на Кенит за крал на Пиратските острови, край на робовладелските набези на Островите и премахването на калсидските патрулни съдове. По-тънките подробности, разбира се, щеше да се наложи да се обсъдят по-подробно с крал Кенит. Вероятно можеха да включат търговски спогодби; вероятно можеха да включат опрощение за онези в изгнание, които искаха да се върнат в Джамаилия. Малта умишлено бе представила предложението, докато на масата все още присъстваха голяма част от хората. В разговорите си с екипажа бе успяла да изкопчи най-съкровените им терзания. Беше разбрала страховете им, че може да се върнат в Заграба или Биволския залив и да заварят домовете си изгорени, както и копнежа им да се видят със семейство и приятели в град Джамаилия и отново да играят в големите театри на столицата.

Малта беше вмъкнала желанията им в настоящото предложение. Мълчанието на капитана беше красноречиво. Той потърка брадичка и плъзна поглед около масата. После се наведе към сатрапа.

— Прав си. Помислих единствено за пара̀та. Но това… — Погледна го почти подозрително. — Наистина ли си готов да ни предложиш подобни условия?

Сатрапът заговори с тихо достойнство:

— Бих бил глупак да оставя Малта да говори подобни неща, ако не съм ги премислил.

— Защо? Защо сега?

Малта не го беше подготвила за подобен въпрос. Задържа усмивката на устните си. Бяха се съгласили, че той ще отклонява такива питания към нея. Но не се изненада, когато той спокойно пренебрегна уговорката им.

— Защото съм мъж, способен да се учи от грешките си — заяви. Само тези думи бяха способни да я втрещят, но последвалото я накара да зяпне. — Отдалечаването от град Джамаилия и пътуването през владенията ми ми отвори очите и ушите за факти, които съветниците ми или скриваха от мен, или самите те бяха в неведение за тях. Дръзкото ми пътешествие даде плод. Моята „глупост“ от напускането на столицата сега ще блесне като истинско благоразумие. — Той отправи благосклонна усмивка към събралите се. — Съветниците и благородниците ми често подценяват моята интелигентност. Това беше сериозна грешка от тяхна страна.

Държеше ги в ръцете си. Всички на масата очакваха следващите му думи. Сатрапът леко се приведе напред. Потропа с пръст по масата, докато отбелязваше всяка точка. Малта беше омагьосана. Тя никога не беше виждала този мъж.

— Намирам се в компанията на пирати, мъже и жени, татуирани със срама на робството. И въпреки всичко вие не сте онова, което ми беше казано, че сте. Сред вас не откривам невежество и глупост, нито пък варварство и диващина.

— Присъствах на преговорите с Калсид, когато бяха уговорени патрулните съдове. И все пак виждам сред водите си твърде много от тях. Те се въргалят в придобитото богатство. Явно съм отдал доверието си на грешните съюзници. Град Джамаилия е уязвим за атака от страна на Калсид. Ще постъпя мъдро, ако си намеря по-верни съюзници. Кой би бил по-добър от онези, които вече са се научили да се бият срещу калсидците?

— Наистина кой би бил по-добър? — попита капитан Ред хората около масата. Той се ухили широко, но после овладя усмивката си и добави: — Разбира се, крал Кенит ще вземе всички крайни решения. Но подозирам, че му носим награда, по-тежка от всичкото злато, което сме споделяли с него. От Заграба ни делят само няколко дни. Трябва незабавно да бъде пратена птица, която да извести Кенит за това, което носим. — Той вдигна чашата си за тост. — За откупите, платени в повече от пара̀ или кръв!

Докато всички вдигаха чаши и се присъединяваха, Малта чу вика от наблюдателницата:

— Платна!

Мъжете на масата размениха тревожни погледи. Сега, след като Мотли беше натоварен догоре, калсидските кораби трябваше да се избягват. На вратата се почука.

— Влез! — с раздразнение в гласа разреши капитан Ред. Мъжът мразеше всичко, което прекъсваше храненията му, камо ли някой драматичен момент.

Вратата се отвори. На прага стоеше корабният юнга, бузите му се бяха зачервили от възбуда. С широка усмивка той обяви:

— Сър, забелязахме Вивачия и Мариета.

Кенит наблюдаваше приближаването на малката лодка от Мотли със смесени чувства. По случая Соркор бе дошъл на борда. Беше облечен в голямо количество червен плат. Стоеше точно зад дясното рамо на капитана си. Капитан Ред, позиционирал се със своите крещящи одежди от другата му страна, изглеждаше твърде завладян от собствения си триумф, за да забележи личните резерви на своя лидер. Той доставяше на крал Кенит награда, която никой от другите му капитани не можеше да надскочи. За мъж с неговото театрално минало, това беше възможно най-върховото му постижение. Дори след това щеше да бъде известен като пиратския капитан, който даде сатрапа на цяла Джамаилия като подарък на крал Кенит.

Капитан Ред се бе качил първи на Вивачия, за да сподели новините. Сега, заел драматична поза, той кръжеше край Кенит, докато наблюдаваха доставянето на плячката. Кенит беше едновременно въодушевен и раздразнен. Залавянето на сатрапа беше изключително, потенциалът за печалба от откупа му беше огромен. Но този неочаквано паднал от небето дар също така идваше в момент, в който съзнанието му бе насочено в друга посока. Скришом хвърли поглед към мястото при парапета, където Алтея Вестрит стоеше и наблюдаваше приближаването на малката лодка. Джек беше до нея. Джек винаги беше до нея. Зимният вятър подхвана косите им и ярките поли на Джек и извика цвят по лицата им. Джек беше зашеметяваща жена — висока, красива и смела. Но Алтея пленяваше Кенит както никоя друга жена.

В дните, откакто беше излязла от каютата си и ѝ беше дадено разрешение да се движи свободно из кораба, той бе подхождал много предпазливо с нея. Пред всички поддържаше историята, че ужасният ѝ сън е резултат от маковия сироп, даден ѝ против болката от увреден гръб. Беше ѝ се извинил за това публично, като меко ѝ беше напомнил, че се беше оплакала от болка в гърба. Не си ли спомняше, че е изпила сиропа? При изръмжаното ѝ отрицание той безпомощно бе свил рамене.

— Беше когато каза, че харесваш дантела по един мъж — деликатно я бе подтикнал той, докато ръката му си играеше с дантелата при гърлото му. Беше ѝ се усмихнал привързано.

— Не се опитвай да придаваш някакъв смисъл на това — заплаши го тя.

Той придаде на лицето си ранено примирение.

— Несъмнено си много по-податлива на мака, отколкото предполагаше — любезно предложи той.

Късметът му му даваше властта да я разкрасява както намереше за добре. Липсата на дрехи я беше принудила да приеме онези, които беше подбрал от плячката си и беше изпратил в стаята ѝ. Беше пратил и бижута, благовония и ярки шалове. Джек безсрамно се бе възползвала от тези женски дарове, но Алтея се бе противила с дни. Дори сега се бе облякла възможно най-просто, доколкото това беше възможно в копринени панталони и украсена като дамаска жилетка. Харесваше му, че той е избрал цветовете, които носеше, че беше докосвал дрехите, които сега стояха на нея. Колко дълго можеше да устои пред такава щедрост? Като птичка в клетка, в крайна сметка трябваше да допърха до ръката му.

Тя го избягваше, доколкото можеше, но Вивачия не беше голям кораб. От смъртни заплахи и груби имена се бе ограничила до клокочеща омраза и убийствени погледи. Бе срещал всичките ѝ погледи с опечалена загриженост и внимателна учтивост. Изпълваше го чудновато веселие заради нейното затруднено положение. Имаше над нея власт, която не беше предвидил, макар нарочно да бе създал тази ситуация. Тя вярваше, че е онеправдана жертва, но се отнасяха с нея като с истерична обвинителка на невинен мъж. Ако заговореше за изнасилването, думите ѝ бяха приемани с жал, а не със споделено възмущение. Дори Джек, която изпитваше към него безучастна омраза заради потапянето на Парагон, имаше съмнения относно обвиненията на Алтея. Липсата на подкрепа спрямо каузата ѝ несъмнено беше много обезсърчителна за желанието ѝ да го убие.

По-голямата част от екипажа не се интересуваше какво беше или не ѝ беше направил. В края на краищата той беше капитанът, а и пиратите от екипажа му никога не бяха били твърде измъчвани от моралност. Онези, които бяха най-големи привърженици на Ета, бяха по-угрижени от отсъствието ѝ, отколкото от присъствието на Алтея. Двама-трима, изглежда, мислеха, че е извършил някаква неправда спрямо Ета. Подозираше, че именно това тревожеше Уинтроу най-много. Никога не говореше за него директно, но от време на време Кенит го хващаше, че го гледа подозрително. За късмет на Уинтроу, не го правеше често. Вместо това момчето прекарваше по-голямата част от времето си в безсмислени опити да установи някаква връзка с леля си.

Алтея решително пренебрегваше племенника си. Уинтроу понасяше леко отказите ѝ, но успяваше да прекара повечето от свободното си време в нейно присъствие. Очевидно се надяваше на помирение. За да го ангажира, Кенит му бе предал по-голямата част от ежедневната работа по управлението на кораба. Умът му беше далеч по-остър от този на Джола. Ако обстоятелствата бяха различни, Кенит щеше да го повиши в помощник. Имаше нужния инстинкт, за да командва.

Онова, което дразнеше Кенит, беше, че не бе имал дори един момент насаме с Алтея. Доколкото пиратът можеше да определи, когато не беше в каютата си, която споделяше с Джек, Алтея беше на бака с фигурата. Това забавляваше Кенит, тъй като знаеше, че корабът прекарва голяма част от времето в опит да я убеди, че той не би се отнесъл с нея по начина, по който тя твърдеше. Като че ли поведението на Вивачия, повече от всяко друго влияние, подриваше преживяването на собствените сетива на Алтея. Всяка вечер, когато самият той ходеше на бака, за да разговаря с Вивачия, Алтея вече не се втурваше надалеч, следвана по петите от Джек, а се отдръпваше леко и ги подслушваше. Наблюдаваше всяко негово движение в опит да съзре чудовището, за което го смяташе. Фасадата му я възпрепятстваше.

Докато малката лодка се приближаваше, Кенит забеляза, че не приютява само сатрапа, театрално бляскав в дрехи назаем, но и младата му съветничка. Сатрапът се взираше право напред, като игнорираше диплещия се ескорт от змии, но младата жена се взираше нагоре към кораба с пребледняло лице. Дори от това разстояние тъмните ѝ очи изглеждаха необятни. Необичайно оформеният тюрбан на главата ѝ несъмнено беше някаква нова джамаилска мода. Откри, че се чуди как ли ще изглежда Алтея с подобен аксесоар на главата.

Алтея хвърли поглед към Уинтроу. Той се взираше надолу към лодката на Мотли, докато тя си пробиваше път към тях. Беше узрял, след като бе напуснал Бингтаун. Беше странно да го гледа в профил; споделяха толкова много общи черти, че беше като да гледа своя мъжка версия. Това, че изглеждаше като нея, някак правеше предателството му още по-нетърпимо. Никога нямаше да може да му прости.

Из нея се разля порицание, надигнало се откъм парапета, за който се държеше.

— Знам, знам. Остави го настрана — промърмори в отговор. Корабът многократно я бе насърчавал да спре да се гневи. Но ако го стореше, щяха да останат само скръбта и болката. Гневът беше по-лесен. Гневът можеше да бъде насочен навън. Скръбта разяждаше отвътре.

Не можеше да остави нещата просто така. Изнасилването нямаше смисъл, не се поддаваше на никаква логика. Не можеше да спори с това. Беше дело на луд, но учтивият и проницателен капитан Кенит със сигурност не беше луд. Така че какво се беше случило? Образи на Девън и Кефрия се примесваха към спомените ѝ от нападението. Възможно ли беше да е както казва той — извратен сън, предизвикан от мака? Корабът се бе опитал да я умиротвори чрез предположението, че може би е бил някой друг от екипажа. Алтея беше отрекла. Тя се беше вкопчила в истината, както се беше вкопчила в здравия си разум, защото да пусне едното, означаваше да отрече другото.

В някаква степен, жестоко си помисли тя, нямаше значение дали Кенит я беше изнасилил, или не. Той беше убил Брашън и беше потопил Парагон. Тези причини бяха достатъчни да го мрази. Дори обичната ѝ Вивачия ѝ беше открадната и се бе променила толкова драстично, че някои от мислите и идеите ѝ бяха напълно чужди за Алтея. Всичките ѝ преценки се базираха на по-дълбоката ѝ драконова природа. Беше имало време, когато Алтея мислеше, че познава кораба из основи. Сега често зърваше непознатата вътре. Ценностите и грижите на личност, която не споделяше нейната човечност, често я озадачаваха. Вивачия се терзаеше заради тежкото положение на змиите. Всеотдайността, която някога бе принадлежала на семейство Вестрит, сега бе насочена към люспестите зверове.

Отчетливо, сякаш фигурата бе проговорила, Алтея усети мисълта ѝ през подновената им връзка. Виниш ли ме за това, че съм истинското си аз? Трябва ли да се преструвам в противното в името на твоята удовлетвореност? Ако го сторех, щеше да е лъжа. Би ли предпочела да обичаш една лъжа, вместо да познаваш истинската ми същност?

Разбира се, че не. Разбира се, че не.

Нямаше значение, разсейването на кораба ѝ я остави отнесена и сама. Тя се бе вкопчила в грозна реалност, която другите вярваха, че е сън. Как можеше да я забрави, когато тя се проявяваше отново и отново във вид на кошмар? Вече не помнеше колко пъти Джек я бе отърсвала от затвора на този сън. Предателското ѝ съзнание я отнасяше към неверни спомени как се дави с Брашън и стигаше до плашеща борба за въздух в тъмно легло. Липсата на сън се отразяваше на преценката ѝ. Чувстваше се крехка и несигурна. Копнееше Вивачия да бъде както преди, огледало и подкрепа на същността ѝ. Копнееше за Брашън, мъж, който я бе познавал напълно. Тя се носеше сред самоличността си, без сродна душа, в която да се уповава.

— Има нещо в тази млада жена в лодката — промълви Вивачия. — Ти не го ли усещаш?

— Не усещам нищо — отвърна Алтея и ѝ се прииска наистина да беше така.

Сърцето на Малта се качи в гърлото, докато се взираше нагоре към корабния парапет. Сграбчващите вълни, студените пръски, вятърът, който буташе малката лодка, и най-вече — безразсъдно изникващите змии, всичко я заплашваше. С пребледнели лица, мъжете на веслата споделяха страха ѝ от змиите. Видя го във втрещените погледи и напрегнатите мускули. Щом се подадяха от водата до лодката, съществата се взираха в нея със златни, сребърни или бронзови очи. Едно след друго те отмятаха глави назад, докато я подминаваха, и дълбоки, протръбени викове излизаха от зъбатите им, алени усти. Не беше усещала подобен натиск на сетивността от друго същество, откакто беше имала вземане-даване с Тинтаглия. Погледите им, непреклонно приковани в нея, бяха твърде знаещи, сякаш се опитваха да достигнат душата ѝ и да я предявят за своя. Малта с ужас впери погледа си във Вивачия, за да не гледа люспестите чудовища.

Тя се съсредоточи върху това да покаже на пиратския крал, който ги очакваше, овладяно лице. Всички на Мотли бяха вложили енергията си, за да я подготвят. В стремежа им Кенит да съзре истинския разкош на техния дар, те бяха изкъпали, наконтили и облекли сатрапа по-изискано от първия път, в който го беше видяла на бингтаунския бал. Вниманието бе подсилило самомнението му до почти непоносимо ниво. Малта не беше останала пренебрегната. Плещест моряк с бледа змия, татуирана до носа, бе настоял да изрисува лицето ѝ. Тя никога преди не беше виждала подобни козметика и средства като тези, които той донесе в стаята ѝ. Друг моряк беше оформил тюрбана ѝ, докато трети бе подбрал бижута, благоухание и одежди от каймака на плячката им. Сърцето на Малта пееше за това как подпомагаха ролята ѝ, все с намерението подаръкът им да изглежда по-екстравагантен. Нямаше да позволи усилията им да отидат на вятъра. Тя се взираше във Вивачия и се опитваше да не мисли дали баща ѝ е жив, или какво щеше да си помисли за преобразяването ѝ.

Тогава видя Уинтроу да стои до парапета. Невярващо, Малта се изправи в полуклек.

— Уинтроу! — извика обезумяло към брат си. Той се взираше глупаво в нея. Проблясък на златиста коса, принадлежаща на висока фигура, я накара да подскочи с надежда, но това не беше баща ѝ, гледащ надолу към нея, а жена. Сатрапът ѝ се намръщи заради необичайното ѝ поведение, но тя го игнорира. Огледа напрегнато събраните хора, надявайки се противно на всичко, че Кайл Хейвън ще пристъпи напред и ще извика името ѝ. Вместо това ръката, която ненадейно се вдигна и посочи към нея, без съмнение принадлежеше на леля ѝ Алтея.

Алтея се приведе несигурно върху парапета. Тя стисна ръката на Джек и посочи подчертано към момичето в лодката.

— В името на Са! Това е Малта! — възкликна тя.

— Не е възможно! — Присъедини се към леля си при парапета Уинтроу и хвърли поглед надолу към момичето. — Наистина много прилича на Малта — поколеба се той.

— Коя е тази Малта? — попита въпреки себе си Кенит.

— Малката ми сестра — вяло отбеляза Уинтроу, докато всяко загребване на веслата я довеждаше по-близо. — Много прилича на нея. Но не може да е тя.

— Е, това ще е невероятно съвпадение. Но скоро ще видим — безгрижно отвърна Кенит. Вятърът като че ли повтори думите му като шепот. Стомахът му се стегна и той вдигна ръка, като се престори, че оправя косата си. Талисманът заговори близо до ухото му.

— Няма такова нещо като невероятно съвпадение. Има единствено съдба. Така казват последователите на Са. — И тих като дъх добави: — Това не е сполука за теб, а довеждането на смъртта ти. Са ще те накаже, че изостави Ета.

Кенит изсумтя и небрежно сложи ръцете си зад гърба. Не беше изоставил курвата — просто я беше оставил настрана, за по-късно. Са нямаше да го накаже за това. Никой нямаше да го стори. Нито пък Кенит щеше да трепери пред големината на предлагащата му се възможност. Най-голямата награда се падаше на мъжете, които действаха с размах. Той се усмихна на себе си и хвана китката си с другата ръка, като плътно покри очите и устата на талисмана, задушавайки го с дантела.

Тогава Уинтроу проговори и по гърба на Кенит полазиха страховити тръпки. Той се взираше в приближаващата лодка и обърнатото нагоре лице на момичето и каза почти сънливо:

— При Са няма невероятни съвпадения. Има само съдба.

Малта се взираше нагоре към тях, запратена в ступор, без възможност за ответ. Какво можеше да означава това? Нима Алтея се беше присъединила към пиратския екипаж на Кенит, вместо да спаси семейния жив кораб? Не можеше да е толкова невярна. Нали? Ами Уинтроу? Щом достигнаха кораба, сатрапът беше качен първи на борда. Под насърчаването на моряците тя самата хвана въжената стълба, която им бяха спуснали. Един от членовете на екипажа на Мотли я придружи, докато се изкачваше по неприятно поклащащото се приспособление от грубо, мокро въже. Опита се да изглежда сякаш изкачването му беше лесно. Мокрите напречници се впиваха през тънките ръкавици, които носеше, за да прикрие загрубелите си ръце. Трудното изкачване бе забравено в мига, в който сграбчи парапета и ѝ бе помогнато да се качи на борда. Като че ли през нея премина странна енергия. Тя забрави да се оглежда за крал Кенит, очите ѝ търсеха единствено баща ѝ.

Внезапно до нея се появи Уинтроу и я пое в прегръдка, по-мъжка, отколкото би сметнала, че е по силите на източения ѝ брат. Но той беше пораснал и заякнал, а гласът му прозвуча плътен и не много по-различен от бащиния им, когато извика:

— Малта! Самият Са те доведе благополучно при нас! — Сълзите, надигнали се в очите ѝ, я изненадаха, както и начинът, по който се бе вкопчила в него, прекомерно щастлива заради силата и приветствието му. След продължителен момент, в който стоеше в прегръдките му, осъзна, че Алтея също бе обвила ръце около нея.

— Но как? Как е възможно да си тук? — попита леля ѝ.

Малта обаче нямаше никакво желание да отговаря на въпроси, преди да е задала най-важния от всички. Тя се отдръпна от Уинтроу и се удиви колко бе пораснал.

— А татко? — попита бездиханно.

Дълбоката болка в очите му ѝ каза всичко.

— Той не е тук — каза ѝ нежно брат ѝ и тя добре знаеше, че не бива да задава повече въпроси относно местоположението му. Него го нямаше, завинаги, и тя бе изтърпяла всичко, беше рискувала всичко напразно. Баща ѝ беше мъртъв.

Тогава корабът заговори и в гласа на Вивачия се долавяше интонация, която Малта бе чувала и преди, когато Тинтаглия ѝ бе говорила през сънната кутия. Ужасяващо разпознаване на родство заля Малта, щом корабът я поздрави.

— Добра среща и привет, приятел на драконите.

Глава тридесет и първа

Разменни монети

Всички очи се насочиха към фигурата. Малта се освободи от прегръдката на Уинтроу. Никой, освен нея, изглежда, не осъзнаваше, че корабът говореше на нея. Вместо това погледите им се обърнаха към сатрапа и отново обратно към кораба. Сатрапът се взираше в движещата се, говореща фигура с удивление, но очите на Малта го подминаха. До него стоеше висок, тъмен мъж с един дървен крак. Красивото му, хладнокръвно лице изразяваше недоволство. До него, увереният вид върху лика на капитан Ред се стопяваше. Мразеше да бъде засенчван. Капитанът погледна към високия мъж и внезапно Малта разбра кой е той. Капитан Кенит, крал на Пиратските острови. Тя се възползва от разсейването, за да го прецени. Реакцията ѝ беше едновременно привличане и недоверие. Както и Род Каерн от Бингтаун, той излъчваше опасност. Някога щеше да го сметне за мистериозен и пленителен. Беше помъдряла. Опасните мъже не бяха нито романтични, нито екзотични; бяха мъже, които можеха да те наранят. Този мъж нямаше да бъде така лесен за манипулиране и убеждаване, както капитан Ред.

— Нима срамежливостта те спира да говориш с мен? — топло я подкани корабът.

Тя отправи отчаян, умоляващ поглед към фигурата. Не искаше мъжът с дървения крак да я сметне за особено важна. Трябваше да е единствено съветник на сатрапа. Дали в очите на Вивачия не пробяга разбиране?

Сатрапът изглеждаше засегнат от увещаващите думи на кораба. Той вярваше, че говори на него.

— Привет, живи корабе — обърна се сковано към нея. Краткият му миг на почуда бе отминал. Малта предположи, че се дължи на това, че през целия му живот го бяха обсипвали с нови и изненадващи подаръци. Никое чудо не го удивляваше за дълго. Благодарността му беше също толкова краткотрайна. Поне изглеждаше, че си помни съвета ѝ: „Не се дръж като затворник, нито като молител.“

Той се обърна към Кенит. Не се поклони, нито го поздрави по какъвто и да е начин.

— Капитан Кенит — обърна се към него той, без да се усмихва. Официалното му признаване на Кенит за крал на Пиратските острови беше едно от условията по договарянето.

Кенит го наблюдаваше със спокойно веселие.

— Сатрап Косго — отвърна фамилиарно Кенит, отсега заявявайки равенство. Погледът на сатрапа се вледени. — Насам — посочи той. Смръщи се леко към Вестритови. — Уинтроу, ела. — На Малта ѝ се стори, че говореше на брат ѝ сякаш беше куче или прислужник.

— Малта! — Студеният глас на сатрапа строго ѝ напомни за задълженията ѝ.

Имаше да поддържа фасада. Точно сега не можеше да бъде сестрата на Уинтроу, нито племенницата на Алтея. Задържа гласа си тих.

— Сега не ме питайте нищо. По-късно трябва да поговорим. Моля ви. Доверете ми се. Не се месете в това, което правя. — Тя отстъпи от тях и те я пуснаха, но очите на Алтея бяха твърди. Уинтроу забърза да изпълни командата на капитана си.

Докато другите напускаха бака, Алтея попита на глас:

— Как така тя е тук? Какво означава това?

— Тя е твоя племенница — просто отвърна Джек, ококорено загледана след тях.

— Като че това ми дава някакви отговори. Ще сдържа въпросите си и няма да се намесвам не защото тя е такъв източник на мъдри действия, а защото не мога да направя нищо друго. Надявам се, че осъзнава каква коварна змия е Кенит.

— Алтея — изморено я предупреди корабът.

Алтея се извърна към фигурата.

— Защо го поздрави като приятел на драконите? Сатрапът е драконов приятел?

— Не сатрапът — уклончиво отвърна фигурата. — Предпочитам да не говоря за това точно сега.

— Защо? — настоя Алтея.

— Други неща ме безпокоят — отвърна Вивачия.

Алтея въздъхна.

— Твоите змии. Нуждата им да бъдат насочени обратно към мястото за размножаване и придружени нагоре по реката. Все още ми е трудно да мисля за теб като за дракон. — И още по-трудно ѝ беше да приеме, че Вивачия изпитва преданост, отменяща всяка друга. Но ако змиите бяха първи в сърцето ѝ, преди Вестрит, може би предхождаха и Кенит. Алтея детински го възприе като възможен разкол. — Защо просто не го изискаш от Кенит?

— Познаваш ли някого, който реагира добре на изискване?

— Страхуваш се, че ще ти откаже.

Вивачия мълчеше и това мълчание изтръгна Алтея от коловоза на собствените ѝ грижи. Сякаш биваш повдигнат високо върху някоя вълна и изведнъж виждаш много по-надалече. Тя осъзна ограничението на Вивачия, дух на дракон, затворен в тяло от дърво, зависещ от хората, които направляваха платната ѝ, и ветровете, които ги издуваха. Тя внезапно прозря, че имаше множество начини да бъдеш изнасилен. Откритието разби сърцето ѝ. Въпреки това следващите ѝ думи прозвучаха детински в ушите ѝ:

— Ако отново беше моя, щяхме да заминем още днес, на минутата.

— Наистина го мислиш. Благодаря ти за това.

Алтея почти беше забравила, че Джек е там, докато жената не заговори:

— Можеш да го принудиш. Заплаши го, че ще разтвориш прослойките си.

Вивачия се усмихна горчиво.

— Аз не съм лудият Парагон, че безразсъдно да заплашвам целия си екипаж с безумни постъпки на неподчинение. Не. — Алтея почувства въздишката ѝ. — Кенит няма да бъде разколебан чрез заплахи и искания. Дори да имах нужната воля, гордостта му ще го принуди да ми се опълчи. За това трябва да се върна към мъдростта на семейството ти, Алтея. Трябва да се пазаря, без да имам какво да предложа.

Алтея се опита да го обмисли хладнокръвно.

— Първо, какво искаш от него? Второ, какво можем да му предложим?

— Какво искам? Да ме откара обратно до Дъждовната река възможно най-бързо и нагоре по течението ѝ към земите за опашкулване. Да остана там, близо до змиите, цяла зима и да направим всичко по силите си да ги предпазим, докато се излюпят. — Тя се засмя искрено. — Още по-добре би било да имаме ескорт от съдовете му, за да пазят моите бедни, изтощени змии по дългия им път. Но всичко това е в разрив с неговите интереси.

Алтея се почувства глупаво, че не го е прозряла по-рано.

— Ако помогне на змиите, губи ползата от тях. Те ще изчезнат, за да се превърнат в дракони. Ще изгуби мощно средство срещу Джамаилия.

— Мълния-същността твърде охотно излагаше на показ силата си пред него. Тя не предвиди това. — Фигурата поклати глава. — Що се отнася до втория ти въпрос: нямам нищо, което да му предложа и което той вече да не притежава.

— Драконите могат да обещаят, че ще се върнат и ще му помогнат, след като се излюпят — предложи Джек.

Вивачия поклати глава.

— Те не са мои, за да ги обвързвам по този начин. Дори да можех, не бих. Достатъчно лошо е, че трябва да служа на хората, докогато издържи магическото дърво. Няма да обвържа следващото поколение.

Джек отпускащо раздвижи рамене.

— Безполезно е. Няма нищо, което той иска и което вече да не притежава. — Тя се усмихна безрадостно. — Освен Алтея.

Думите ѝ бяха последвани от страшна тишина.

Точно когато Ета щеше да е от полза, тя не беше на борда, раздразнено си помисли Кенит. Трябваше да поръча всичко сам, тъй като Уинтроу изглеждаше напълно объркан от присъствието на сестра си.

— Приготви столове и маса в стаята за карти. Също така донеси и някаква храна и пиене — инструктира го припряно той.

— Ще му помогна — добродушно предложи услугите си Соркор и тежко се отправи след Уинтроу. Чудесно. Соркор и семейството му бяха изтърпели много в ръцете на сатрапските бирници и робските му господари. В ранните им дни заедно той често беше многоглаголствал пиянски какво точно смята да направи, ако някога докопа самия сатрап. Най-добре беше да не му дава твърде много възможности да се замисля над това точно сега.

Кенит ги последва с ленива крачка, за да даде време на Уинтроу и Соркор да подготвят стаята. Видя, че младата жена поглежда към пънчето и дървения му крак. Малта Вестрит приличаше на баща си. Арогантността на Кайл Хейвън се съдържаше във внимателно премерените приказки и присвитите очи. Той внезапно спря и размаха пънчето си пред нея.

— Една змия го отхапа — уведоми я небрежно. — Опасностите на живота в морето.

Сатрапът отскочи назад — изглеждаше по-стресиран от младата си съветничка. Кенит запази усмивката си съвсем лека. Ах. Беше забравил благородното джамаилско отвращение от физическите недостатъци. Можеше ли да го използва? Капитан Ред бе изложил подробностите по предложението на сатрапа. Примамливо предложение, разсъди весело Кенит, при това едва първото.

Той ги въведе в стаята за карти. Подготовката беше задоволителна. Уинтроу беше сложил тежка покривка и бе добавил сребърни свещници. Сребърният поднос, който държеше, съдържаше съвкупност от бутилки и няколко стъклени кани с алкохолни напитки от Крайюжния остров, все скорошен улов. Бяха приготвени и стъклени чаши, и малки канички, подходящи за разнообразни напитки. Беше подобаващ показ на богатство, без да бъде прекомерно. Кенит беше доволен. Посочи към масата.

— Моля, моля, заповядайте. Уинтроу, бъди така добър да налееш пиенето, а така, добро момче.

Малта Вестрит оглеждаше стаята. Кенит не можа да се сдържи.

— Несъмнено тази стая се е променила от последния път, в който си я виждала, съветничке. Но моля, отпусни се сякаш все още я обитава баща ти.

Това предизвика непредвиден отговор.

— Малта Вестрит не е моя съветничка. Можеш да се обръщаш към нея със Съветник — надменно го уведоми сатрапът.

Още по-интересно обаче беше как Малта пребледня. Тя се замъчи да прогони болката от лицето си.

Слабостта трябваше да се използва. Капитан Ред го беше предупредил, че тя преговаря хитро. Леко разтърсване можеше да отнеме остротата на ума ѝ. Кенит наклони глава в нейна посока и леко сви рамене.

— Жалко, че капитан Хейвън се забърка в търговията с роби. Ако не беше направил този избор, този кораб все още можеше да е негов. Сигурен съм, че си запозната с обещанието ми към моите хора. Ще отърва Пиратските острови от робовладелците. Превземането на Вивачия беше едно от първите ми дела. — Той ѝ се усмихна.

Устата ѝ се раздвижи леко, но мъчителните ѝ въпроси си останаха неогласени.

— Тук сме, за да договорим връщането ми в град Джамаилия — стегнато отбеляза сатрапът. Вече се беше настанил на масата за преговори. Другите си бяха избрали места, но оставаха прави, изчакващи Кенит. Това встъпване в протокол не убягна на пирата.

— Разбира се — широко се усмихна Кенит. Той докуцука до челото на масата. — Уинтроу — каза той и момчето послушно издърпа стола и прие патерицата му, след като Кенит седна. — Моля, настанете се — покани ги той и другите заеха местата си. Соркор беше от дясната му страна, а капитан Ред беше до него. Уинтроу зае стола от лявата му страна. Сатрапът и Малта седяха срещу Кенит. Тя си бе възвърнала хладнокръвието. Сплете ръце на масата пред себе си и зачака.

Кенит се настани удобно в стола си.

— Разбира се, баща ти е все още жив и под моя грижа. О, естествено не на този кораб. Кайл Хейвън предизвикваше твърде голяма неприязън сред екипажа. Но е на сигурно там, където е. Ако днес достигнем до благоприятен завършек, може би ще го добавя като подарък за Съветник Малта Вестрит, в смирена благодарност за помощта ѝ в преговорите.

Момчешкото лице на сатрапа почервеня от ярост. Така. Това ги разедини. Малта незабавно го беше потиснала, но надеждата в очите ѝ бе пламнала ярко. Вече имаше интерес да удовлетвори Кенит, вместо да защитава сатрапа.

Тя си пое рязко дъх. Гласът ѝ беше почти овладян.

— Това е изключително мило от ваша страна, капитан Кенит. Но днес моите интереси не са тези на семейството ми. — Опита се да установи зрителен контакт със сатрапа, но той се взираше хладно в Кенит. — Тук съм като верен поданик на сатрапа — завърши тя. Опита се да придаде истинност на думите си, но Кенит чу колебанията ѝ.

— Разбира се, скъпа моя. Разбира се — измърка той.

Сега вече беше готов да започнат.

Брашън дремеше в койката си. Заграба беше на малко повече от един ден и една нощ път. Той се въртеше в чаршафите в опит да си изрови пътя към съня. Беше се увил в одеялото на Алтея. Все още носеше миризмата ѝ. Вместо да го успокои, уханието го караше да се измъчва от копнеж. Страхуваше се за нея. А ако планът им се провалеше? Последните няколко дни всичко беше вървяло добре, напомни си той. Духът на екипажа се беше повдигнал значително. Един ден на брега, прясно месо и зеленчуци и триумфът от „кражбата“ на майката на Кенит бяха възстановили вярата им в себе си. Самата Майка, изглежда, им влияеше развеселяващо. Когато климатичните условия я прогонваха от бака, тя отиваше в корабния камбуз, където разкриваше дарба в претворяването на сухари в някакъв вид тестен пудинг, който екипажът много харесваше. За Брашън най-окуражително беше уверението на Клеф, че мъжете влагаха сърцата си във връщането на Алтея. Някои изпитваха преданост към нея; други копнееха да си върнат изгубената заради пердаха, нанесен им от пирата, гордост.

Дълбок, повтарящ се звук прониза мозъка на Брашън. Сънят му се изплъзна. Той се изтърколи от койката, потърка сънените си очи и надяна краката си в обувките. Излезе на палубата сред слаба зимна слънчева светлина и свеж бриз. Парагон пореше вълните с лекота. Екипажът внезапно поде песен и той вдигна поглед, за да види как по мачтите се разгръщат още платна. Неочаквано осъзна какво го беше събудило. Дълбокият глас на Парагон вибрираше из палубата с матроска песен и отбелязваше темпото за екипажа, докато мъжете вдигаха платната. По гръбнака на Брашън пролази тръпка, последвана от радостен подскок на сърцето му. Макар да бе запознат как нравът на един жив кораб можеше да повлияе на екипажа му, пак не беше подготвен за това. Екипажът сред въжетата горе работеше с добродушна енергия. Той се забърза напред и попадна на Симой.

— Вятърът е твърде благоприятен, че да го похабим, сър! — Действащият помощник поздрави капитана си с рехава усмивка. — Мисля, че ще можем да видим Заграба утре преди обяд, ако запазим платната си издути! — Примижал в решителност, той допълни: — Ще си върнем нашата Алтея, сър. Ще видите.

Брашън кимна и се усмихна колебливо. Достигна до бака, където откри Янтар и Майка. Някой беше прибрал дългата черна коса на Парагон във воинска опашка.

— Какво става тук? — попита с тихо неверие Брашън.

Парагон обърна главата си, устата му беше широко отворена, държаща последната нота от песента, а после рязко я прекъсна.

— Добър ден, капитан Трел — прогърмя той.

Янтар се засмя с глас.

— Не съм сигурна, но днес никой не може да устои на настроението му. Не знам дали е защото Майка приключи с четенето на дневниците, или той просто е…

— Решен! — рязко обяви Парагон. — Достигнах до решение, Брашън. За себе си. Както никога досега. Реших да вложа сърцето си в това, което правим. Не за теб, а за мен. Сега вече вярвам, че можем да успеем. Майка също. Тя е сигурна, че двамата с нея ще успеем да вразумим Кенит.

Възрастната жена се усмихна нежно. Студеният вятър зачервяваше бузите ѝ. В странно противоречие, тя изглеждаше едновременно по-крехка и по-жизнена от преди. Жената кимна, одобрявайки изказването на Парагон.

— Корабните дневници бяха част от това, Брашън, но не най-голямата. Най-голямата част съм аз. Подейства ми добре да погледна назад и да видя пътешествията си през очите на капитаните ми. Местата, на които съм бил, Брашън, и нещата, които съм видял, само в живота си на кораб… всички те са мои. — Той се извърна от него. Очите му все още бяха затворени, но изглеждаше сякаш се взира някъде далеч над водите. Със снижен глас, той продължи: — Болката беше само част от всичко това. Имал съм животи и преди този и те са също толкова мои, колкото и той. Мога да събера всичките си минали животи, да ги съхраня и да определя собственото си бъдеще. Не се налага да бъда такъв, какъвто ме прави някой друг, Брашън. Мога да бъда Парагон.

Брашън вдигна ръцете си от парапета. Дали другите чуваха отчаянието зад изпълнените с надежда думи на кораба? Ако Парагон се провалеше в този последен стремеж към цялост, Брашън подозираше, че корабът ще се свлече спираловидно надолу към лудостта.

— Знам, че можеш — каза му топло. Едно тъмно кътче на душата му се почувства огорчено и старо при лъжата му. Не смееше да се довери на внезапната приповдигнатост на кораба. Приличаше на огледално изкривяване на предишните му мрачни настроения. Нима не можеше да изчезне също толкова бързо и произволно?

— Платно! — извика ясният тенор на Клеф откъм въжетата надолу. После: — Платна! — поправи се той. — Мно’у от тях. Джам’илски кораби.

— В това няма смисъл — отбеляза Брашън.

— Искаш ли да се кача и да погледна? — предложи Янтар.

— Сам ще го направя — успокои я Брашън. Искаше да остане известно време сам, за да обмисли ситуацията. Не се беше качвал сред такелажа, откакто бяха направили преустройството. Моментът беше подходящ колкото всеки друг, да види как се държаха поправките им. Започна да се катери нагоре по мачтата.

Скоро нещо го разсея от поправения такелаж. Клеф беше прав. Корабите в далечината бяха джамаилски. Странната смесица на флотата плаваше не само под флага на Джамаилия, но и под флаговете на сатрапството. Балиста и други обсадни машини бяха струпани на палубите на няколко от по-големите кораби. Това не беше търговска флота. Същият вятър, който забързваше Парагон на север към Заграба, задвижваше и тях. Брашън се съмняваше, че са се насочили към пиратския град. При всички положения той нямаше желание да привлича вниманието им.

Щом се върна на палубата, нареди на Симой да намали скоростта.

— Но постепенно. Ако наблюдателите им гледат, искам да изглежда, че просто изоставаме заради тяхната скорост, а не че намаляваме, за да ги избегнем. Нямат причина да проявяват любопитство към нас. Да не им даваме такава.

— Алтея каза нещо за някакви слухове в Заграба — каза Янтар. — Смяташе, че е просто измислица. Нещо за това, че бингтаунските Търговци били оскърбили или наранили сатрапа и че Джамаилия била изпратила флота, която да накаже града.

— По всяка вероятност сатрапът най-накрая се е изморил и от истинските пирати, и от онези, представящи се за калсидски патрулиращи кораби.

— Тогава те може да са наши съюзници срещу Кенит? — предположи Янтар.

Брашън поклати глава и се засмя грубо.

— Стремежът им ще е колкото да прочистят каналите от пирати, толкова и да се сдобият с плячка и роби. Ще запазят за себе си всеки кораб, който заловят, както и хората на борда му. Не. Моли се на Са да запази Вивачия извън полезрението им, защото, ако я пленят, шансовете ни да си върнем Алтея се свеждат до това да я купим от пазара за роби.

— Още свещи, Уинтроу — весело предложи Кенит.

Уинтроу потисна една въздишка и стана да се подчини. Сатрапът изглеждаше като призрак с хлътнали очи, а гримът стоеше крещящо върху бледото лице на Малта. Дори капитан Ред и Соркор бяха започнали да показват признаци на умора. Единствено Кенит все още разполагаше с неистовата си енергия.

Малта беше дошла на масата с достойнството и държанието на Търговка. Уинтроу беше горд от по-малката си сестра. Беше изложила предложението си с внимателно подбрани фрази и при всяка точка беше изброявала предимствата, които щеше да донесе както на Кенит, така и на сатрапа. Припознаване на Кенит като крал на Пиратските острови — суверенна държава. Край на джамаилските похищения за роби на Пиратските острови. Без повече калсидски „патрулни“ съдове на Пиратските острови. Капитан Ред и Соркор се бяха усмихнали ликуващо. Бяха станали по-тихи, след като тя продължи с изброяването на исканото от сатрапа в замяна: безопасното му завръщане в град Джамаилия, придружен от флотата на Кенит, с уверението, че Пиратските острови го признават и подкрепят като сатрап на Джамаилия. В бъдеще Кенит ще гарантира безопасен преход на корабите, плаващи под джамаилско знаме, през Вътрешния проход и самият той ще сломява всякакви „независими“ пирати, които пренебрегват споразумението.

Първоначално Кенит беше ставал все по-ентусиазиран. Беше изпратил Уинтроу да донесе пергамент, писец и мастило и го беше инструктирал да запише всичко. Това се беше оказало лесно, с изключение на въпроса за правилното обръщение към сатрапа. Само това беше отнело близо половин страница с „Негово най-славно и великолепно благородие“ и тем подобни. Кенит се бе включил в същия дух, като му издиктува документа да го посочва като „Дръзкият и непобедим пират капитан Кенит, крал на Пиратските острови по силата на неговата смелост и хитрост“. Уинтроу беше видял танцуващото веселие в очите на капитан Ред, както и искрената гордост в очите на Соркор, докато записваше тези знаменити титли. Беше решил, че с това преговорите ще приключат бързо, но Кенит едва беше започнал.

Бързо и сигурно, той започна да добавя и други условия към договора. Баснословно могъщият сатрап на Джамаилия не можело да очаква от него — крал на разпръснати градчета от прокуденици, да пази тези води от подли пирати без възнаграждение. Каквото споразумение имало между Джамаилия и калсидските патрулни кораби, то щяло да се прехвърли върху Кенит и неговите „патрулни“ кораби. Как можеше сатрапът да откаже? Хазната му нямаше да се лиши от повече монети — те просто щяха да отиват при друга група от кораби. И разбира се, като съответна любезност, корабите, вдигнали гарвановия стяг на Кенит, щяха да преминават необезпокоявано през джамаилски води по пътя си на юг. Що се отнася до подбрани помилвания на престъпници, избягали на Пиратските острови, е, всичко това беше твърде объркващо. Едно общо помилване на всеки един от поданиците на Кенит щеше да бъде много по-лесно за осъществяване.

Сатрапът беше възразил, че тези „Татуирани“ ще бъдат неразличими от законните роби в Джамаилия — тогава, изглежда, Кенит го взе насериозно. Той мрачно бе предложил сатрапът, чрез декрет, да накара всички свободни хора в Джамаилия да се татуират със специални знаци, които да ги обявяват за свободни поданици на сатрапа. Капитан Ред се бе покашлял подобаващо, за да прикрие смеха си, но сатрапът бе почервенял. Той се бе изправил и се беше обявил за безвъзвратно оскърбен. Горделиво бе закрачил към вратата и беше излязъл. Малта го беше последвала нещастно. Унизеният ѝ поглед издаваше, че осъзнава онова, което сатрапът не бе успял. Той нямаше къде да отиде. Тези „преговори“ щяха да се превърнат в малко повече от документирана кражба. Докато чакаха гневното избухване на сатрапа да се уталожи, Кенит заповяда на Уинтроу да налее от най-хубавите спиртни напитки на помощниците му и го изпрати да донесе мостри от сирената и запазените екзотични плодове, с които се беше сдобил по време на най-скорошния си набег. Те бяха отпуснати, сгрени и удобно разположени, когато сатрапът се върна, следван от надвита Малта. Двамата заеха местата си на масата. С хладен глас, сатрапът предложи на Кенит сто подписани помилвания, които да раздаде както сметне за добре.

— Хиляда — хладнокръвно контрира Кенит. Той се облегна назад в стола си. — И ще ми дадеш правото да издавам други, когато е необходимо.

— Готово — намусено се сопна сатрапът, докато Малта отваряше уста в гневен протест. Младият владетел се вторачи в нея. — Не ми струва нищо. Защо да не му го дам?

Това даде тон на всичко, което последва. Усилията на Малта да отстъпи неохотно бяха подкопани от очевидното отчаяние и най-вече от отегчението на сатрапа спрямо целия процес. Джамаилските кораби, които спираха за вода, провизии или търговия на Пиратските острови, щяха да плащат на Кенит такса. Джамаилия нямаше да се меси в правото на Кенит да направлява търговията и преминаващите през Пиратските острови кораби. Триумфът на Соркор беше, че на лицата, обречени да бъдат продадени заради дълг, щеше да им бъде предложена възможността да останат в изгнание на Пиратските острови. Капитан Ред добави индивидуалните актьори вече да не бъдат отговорни за дълговете на цялата трупа. Оттам, политическото значение на изискванията на Кенит спадна до чисто пиратство на привилегии. Група стаи в двореца на сатрапа да бъде специално запазена за Кенит, в случай че реши да посети град Джамаилия. Всяка змия, съзряна във водите на Вътрешния проход, да се счита за собственост на Кенит и да бъде оставена необезпокоявана. Към Кенит трябваше винаги да се обръщат като към Милостивия и справедлив крал Кенит от Пиратските острови. Преговорите се изтощиха чак когато изобретателността на Кенит започна да го предава.

Докато се надигаше да донесе нови свещи за масата, Уинтроу си помисли, че скоро нямаше да им бъдат необходими. Разговорите бяха погълнали цялата нощ: над водата се пукваше късна зимна зора. Той застана до Малта, докато поставяше свещите в тежките сребърни поставки, и му се прииска да може да я достигне, както правеше с кораба, с нищо повече от фокусирана мисъл. Искаше му се тя да знае, че въпреки че седеше с онези, които ѝ се противопоставяха, той беше горд с нея. Беше се пазарила като истинска Търговка. Ако предложението на Кенит да върне баща им тегнеше над съзнанието ѝ, тя бе отказала да го покаже. Нямаше голяма надежда Кенит да уважи това предложение. Как Малта се бе оказала в присъствието на сатрапа, оставаше мистерия, но трудностите на това пътуване личаха върху лицето ѝ. Ако преговорите минеха успешно, тогава какво? Щеше ли да си тръгне със сатрапа?

Той копнееше всичко да приключи, за да може да поговори с нея. Жаждата му за новини от дома беше по-силна от нуждата от храна и сън. Запали последната свещ и се върна на мястото си. Кенит го изненада като го плесна сърдечно по рамото.

— Изморен ли си, синко? Е, вижда му се краят. Остава единствено да договорим самия откуп. Някои предпочитат пари, но аз съм по-снизходителен в това отношение. Скъпоценни камъни, перли, кожи, гоблени, дори…

— Това е възмутително! — Въпреки изтощението си, сатрапът се изправи на крака. Устата му бе станала бяла и тънка като черта. Стиснатите му юмруци трепереха от ярост. За един ужасяващ момент Уинтроу се изплаши, че ще избухне в гневни сълзи. Малта протегна ръката си към него в знак на подкрепа, но се спря точно преди да го докосне. Хвърли убийствен поглед към Кенит. Когато заговори, гласът ѝ беше спокоен:

— Велеславни сатрапе, виждам логиката в това. Благородниците ти няма да те ценят толкова високо, ако не им се наложи да платят нищо, за да те спасят. Обмисли го. Ще получиш възможност да прецениш кой ти е истински верен. По-късно ще наградиш онези, които са били склонни да допринесат за твоето завръщане. Онези, които не са, ще изпитат величествения ти гняв. Крал Кенит в крайна сметка, милорд, си остава пират. — Отправи усмивка към Кенит със здраво стиснати устни, сякаш за да е сигурна, че кукичката на въдицата ѝ е попаднала в целта. — Всичките ти благородници ще погледнат подозрително на преговори, на които той не е поискал някаква награда, вместо единствено ползи за хората си.

Беше жалко. Тя видя, че сатрапът е безсилен да откаже на Кенит. Търсеше начин да спаси гордостта на момчето. Устата на сатрапа заработи безшумно за момент. Той стрелна Малта с отровен поглед. После изсъска с по-тих глас:

— Несъмнено е така. И няма нищо общо с твоето угодничество, за да си върнеш бащата, нали? — Той извъртя погледа си към Кенит. — Колко? — озъби се горчиво.

— ПЛАТНА! — Всички глави се извърнаха при вика откъм наблюдателницата, Кенит обаче погледна единствено раздразнено.

— Соркор, ако обичаш, погрижи се за това — лениво помоли той. Обърна се обратно към сатрапа и се усмихна — голям, черен котарак, играещ си с мишка. Но преди Соркор да успее да стигне вратата, Уинтроу чу тичащи стъпки от отвън. Джола не почука, а заблъска по дървото. Соркор отвори рязко вратата.

Джола избълва:

— Сър, джамаилски кораби! Цяла флота се е насочила в наша посока от юг. Наблюдателят казва, че вижда бойни машини на палубите им. — Пое си дъх. — Можем да им избягаме, ако веднага вдигнем котва.

В очите на сатрапа пламна надежда.

— Сега ще видим! — заяви той.

— Наистина — приветливо се съгласи Кенит. Обърна се към помощника си с укор: — Джола, Джола, защо да бягаме, когато съдбата ми е осигурила всяко предимство в този сблъсък? В познати води сме, змиите ни ни обкръжават и върховният, велеславен сатрап е наш… гост. Редно е да направим малка демонстрация на сила. — Той се обърна към сатрапа: — Флотата ти може да е по-склонна да уважи нашето споразумение, ако първо се наслади на вниманието на няколко змии. Тогава ще видим колко добре преговарят за освобождението ти. — Стиснал здраво устни, Кенит отправи усмивка към сатрапа и бутна договора към него. — Окончателното приключване на това ще ми достави удоволствие. Подписа ви, сър. После ще поставя и своя. Когато се изправят срещу нас, ако го направят, ще видим какво е отношението им към думата на техния сатрап. Както и към живота му. — Той се ухили към Соркор. — Вярвам, че имаме няколко джамаилски флага сред плячката си. След като върховният велеславен сатрап на цяла Джамаилия е наш гост, би било подходящо да ги вдигнем в негова чест.

Кенит стана от масата, ненадейно станал отново морски капитан. Отправи надменен поглед към първия си помощник.

— Джола. Успокой се. Погрижи се знамето на сатрапа да се присъедини към нашето, а после кажи на мъжете да се подготвят за битка. Соркор, Ред, препоръчвам ви да се върнете на собствените си кораби и да направите същото. Трябва да се посъветвам с кораба си и змиите. А, да. Нашите гости. Уинтроу, настани ги удобно и на сигурно в стаята на Алтея, става ли? Тя и Джек ще се присъединят към тях, докато всичко свърши.

Не заповяда изрично да бъдат заключени. Уинтроу запази този пропуск за себе си. Щеше да има няколко мига насаме със сестра си.

Глава тридесет и втора

Ултиматум

Алтея не беше склонна да напусне бака. Беше видяла наближаващите платна и страховете ѝ за Вивачия се забориха с надеждите ѝ Кенит да бъде победен. Настоятелните молби на Уинтроу останаха нечути, докато самата Вивачия не се обърна към нея:

— Алтея. Моля те, иди долу. Това може да е шансът ми да сключа сделка с Кенит. Ще ми е по-лесно, ако не присъстваш. — Алтея се беше навъсила, но напусна бака, следвана от Джек.

Уинтроу изтича набързо до камбуза, за да събере голям поднос с храна и пиене. Когато достигна каютата, Алтея и Малта вече бяха застанали лице в лице от двата края на помещението. Сатрапът се беше хвърлил на койката и гледаше в стената. Джек седеше мрачно в ъгъла. Малта беше бясна.

— Не разбирам защо който и да е от вас би застанал на негова страна. Той заграби живия ни кораб, уби екипажа и държи баща ми в плен.

— Не ме слушаш — студено каза Алтея. — Аз презирам Кенит. Всичките ти предположения са грешни.

Уинтроу строполи подноса на малката маса.

— Хапнете и пийнете нещо. Всички. После говорете, един след друг.

Сатрапът се претърколи, за да погледне масата. Очите му бяха зачервени. Уинтроу се зачуди дали не беше плакал мълчаливо. Гласът му беше задавен от чувства, вероятно възмущение:

— Това някое поредно унижение на Кенит към мен ли е? Очаква се да ям тук, в тези претъпкани условия, в компанията на обикновени хора?

— Велеславни сатрапе, не е по-зле, отколкото да споделяш трапезата на пирати. Или да ядеш сам в стаята си. Ела. Трябва да ядеш, ако искаш да запазиш силите си.

Уинтроу и Алтея си размениха невярващи погледи при грижовния тон на Малта. Видял това, Уинтроу изведнъж се почувства неудобно. Любовници ли бяха? Признанието на леля му беше направило всякакъв вид немислими неща възможни.

— Ще се кача на палубата да видя какво се случва. Ще се опитам да ви донеса новини. — Той излезе забързано от стаята.

Джамаилските кораби се приближаваха и в същото време се разгръщаха. Очевидната им стратегия беше да препречат пътя му на юг и да го обградят. Корабите, подели изпълнението на формацията, бяха увеличили скоростта си. Ако щеше да бяга, трябваше да го стори скоро, преди джамаилците да успеят да затворят мрежата си. Не беше време за приказки, но при все това корабът заговори:

— Кенит. Не бива да подлагаш верността ми към теб на съмнение. Но моите змии започват да се изморяват. Нуждаят се от храна и почивка. А повече от всичко се нуждаят скоро да ги отведа у дома.

— Разбира се. — Кенит чу припряността в собствения си глас и се опита да смени тона си. — Повярвай ми, сладка морска лейди, грижите ти са и мои. Двамата с теб ще се погрижим да се върнат у дома в безопасност. Ще ти дам времето, което ме помоли да ти дам, за да можеш да бдиш над тях. Веднага след това.

Един от по-малките кораби се отдели от флотата и започна да се приближава. Без съмнение скоро щеше да ги поздрави. Кенит трябваше да е готов, а не по средата на разговор. Възможността за пълна победа беше голяма колкото и опасността от пълно поражение. Ако змиите не му помогнеха, трите му кораба нямаха почти никакъв шанс срещу подобна флота.

— Какво искаш от нас? — уморено попита Вивачия.

Чутото не му се понрави. Опита се да го измени.

— Ще ги помолим да покорят тази флота за нас. На тях няма да им струва големи усилия. Самото им присъствие може да е достатъчно, за да убеди корабите да се предадат. Подозирам, че щом покажем на джамаилците, че държим сатрапа, ще спечелим пълното им съдействие. После змиите ще ни придружат, докато пътуваме към град Джамаилия, в демонстрация на сила. Веднъж щом сатрапът и благородниците му се съгласят с условията по договора ни, е, тогава ще бъдем свободни да следваме сърцата си. Ще повикам всеки съд под моя команда. Ще защитаваме и насочваме змиите по пътя им към дома.

Докато говореше, изражението на Вивачия бе ставало все по-мрачно. В очите ѝ се появи отчаяние, докато бавно поклащаше глава.

— Кенит. В прибързаността си, Мълния ти отправи предложения, които не можем да спазим. Прости ми, но е така. Змиите не разполагат с толкова време. Животите им започват да чезнат вътре в тях. Трябва да тръгнем скоро. Утре, ако е възможно.

— Утре? — Внезапно Кенит се почувства сякаш палубата се изплъзва изпод краката му. — Невъзможно. Ще трябва да пусна сатрапа да си върви, да го предам на собствените му кораби, а после да бягам като куче, завряло опашката си между краката. Вивачия, това ще унищожи всичко, за което се трудихме, точно когато целта ни е в ръцете.

— Бих могла да помоля змиите да ти помогнат този последен път. След като флотата отстъпи пред теб, можеш да заведеш сатрапа на Мариета. Кажи на Мотли да отнесе до Заграба вестта, че всичките ти кораби трябва да се присъединят към теб по пътя ти на юг, и оттам да я разпространи. Това ще е също толкова внушително, колкото и изтощени и умиращи змии. — Тя премахна сарказма, който се беше промъкнал в гласа ѝ. — Нека Уинтроу и Алтея отведат мен и моите змии на север. Те могат да останат с мен, докато бдя над пашкулите, за да бъдеш свободен да подсигуриш кралската си титла. Кълна се, че в разгара на лятото ще се върна при теб.

Тя изрази подлостта си гласно. Сега, когато най-много се нуждаеше от нея, тя щеше да го изостави, за да се върне при бингтаунското си семейство. Той се прокле наум, че не е послушал Мълния. Изобщо не трябваше да качва Алтея на борда. Стисна патерицата си и си наложи да бъде спокоен. Ужасяващият скок от изгряващ триумф към надвиснало бедствие го задави.

— Разбирам — успя да продума. Настроението на палубата зад него беше ликуващо. Без да е наясно с предателството ѝ, екипажът му си разменяше груби шеги, докато охотно очакваше срещата. Самоизтъкващият се капитан Ред беше разгласил обстойно за преговорите на Кенит. Всички очакваха от него да успее. Да се провали сега и пред толкова хора, беше немислимо.

— Днес ми помогни както можеш — предложи той. Отказа да мисли, че моли. — А утрешният ден ще трябва да се погрижи сам за себе си.

По лицето на Вивачия премина странно изражение, като предвидена болка. За момент тя затвори големите си, зелени очи. Когато ги отвори отново, погледът ѝ беше далечен.

— Не, Кенит — каза меко тя. — Не и без да ми дадеш думата си, че утре ще отведем змиите на север. Това е цената за днешната им помощ.

— Разбира се. — Не се замисли върху лъжата. Тя го познаваше твърде добре. Ако се спреше да помисли, тя щеше да я усети. — Имаш думата ми, Вивачия. Щом е толкова важно за теб, важно е и за мен. — Утрешният ден, както ѝ беше казал, трябваше да се погрижи сам за себе си. Щеше да се оправя с последствията тогава. Наблюдаваше как самотният кораб се отделя от джамаилската флота и се насочва към него. Скоро щеше да е в обхват за приветствие.

— Можеш ли да видиш нещо? — попита Джек.

Опряла чело в илюминатора, Алтея не отговори. Този малък, скъп прозорец беше значително угаждане от страна на баща ѝ. Останалата част от стаята се беше променила, но тя не можеше да докосне прозорчето, без да си помисли за него. Какво ли щеше да си помисли за нея сега? Тя пламна от срам. Това беше семейният ѝ кораб, а ето я нея, скрила се вътре, докато един пират преговаряше от палубата ѝ.

— Какво се случва там навън? — зачуди се гласно. — Какво им говори?

Вратата се отвори и вътре влезе Уинтроу, бузите му бяха зачервени от вятъра. Започна да говори незабавно:

— Джамаилците оспориха правото ни да преминем. Кенит се назова крал на Пиратските острови и настоя да му направят път. Те отказаха. Той отвърна, че държи сатрапа на борда и че сатрапството го е признало като законния крал на Пиратските острови. Те му се присмяха и казаха, че сатрапът е мъртъв. Кенит отговори, че сатрапът е изключително жив и че го води в Джамаилия, за да го върне на трона. Те изискаха доказателство. Той им извика, че доказателството, което ще получат, няма да им хареса. Тогава те му предложиха да му позволят да си тръгне, ако първо им предаде сатрапа. Той им отвърна, че не е глупак.

— Сега джамаилският преговарящ кораб се отдръпна назад. Кенит им каза, че могат да си помислят, но ги предупреди да стоят там, където са. Всички чакат да видят кой ще предприеме следващия ход.

— Чакане. Още чакане. — Алтея изрече думата през зъби. — Несъмнено той няма да стои и да чака, докато те ни обграждат. Единственият логичен курс на действие е да бягаме. — После се втренчи в сатрапа. — Вярно ли е това, което казва Кенит? Припознал си го като крал? Как може да си толкова глупав?

— Сложно е — подхвърли ѝ обратно Малта, докато възмутеният сатрап гледаше гневно. — Щеше да е по-глупав да откаже. — И с по-тих глас добави: — Възползвахме се от единствената си възможност за оцеляване. Но не очаквам да разбереш.

— Как бих могла? — не ѝ остана длъжна Алтея. — Още дори не знам как се случи така, че да си тук, камо ли със сатрапа на Джамаилия. — Пое си дъх и изравни тона си. — Така и така сме заклещени тук и трябва да чакаме, защо не ми разкажеш как се стигна до това да си тук? Как въобще напусна Бингтаун?

Малта не искаше да говори първа. Леко раздвижване на очите ѝ по посока на сатрапа подсказа на Уинтроу нежеланието ѝ. Алтея не го забеляза. Леля ѝ никога не беше била по деликатностите. Тя се намръщи на резервираността ѝ и Малта изпита облекчение при намесата на Уинтроу.

— Аз първи напуснах Бингтаун. Алтея знае малка част от онова, което преживях, но Малта не знае нищо. Алтея е права. Така и така трябва да чакаме, нека използваме времето разумно. Ще разкажа пътешествията си пръв. — Очите му бяха пълни едновременно със съчувствие и срам, когато добави: — Знам, че си нетърпелива за новини относно баща ни. Иска ми се да можех да ти кажа повече.

Уинтроу се впусна в искрено, но кратко описание на всичко случило се. Малта изпита недоверие, когато той заговори за това как е бил татуиран като роб по заповед на баща ѝ. Какво беше станало тогава с татуировката? Тя си прехапа езика, за да не го нарече лъжец. Разказът му за изчезването на баща им беше също толкова невероятен, колкото и историята за спасяването на някаква змия. Когато спомена как корабът го е излекувал и е изтрил белега, тя беше скептична, но запази мълчание.

Лицето на Алтея издаваше, че не беше чула пълно описание на преживелиците му. Тя поне изглеждаше напълно готова да повярва, че Кайл Хейвън е способен на всичко. Докато говореше за изчезването на баща му — дело на Кенит, тя само поклати глава. Джек, едрата жена от Шестте херцогства, слушаше внимателно, сякаш ценеше добрата измислица. Междувременно сатрапът ядеше и пиеше до Малта, без да се интересува от другите. Преди Уинтроу да приключи с разказа си, той се беше върнал на койката и се беше обърнал към стената.

Когато Уинтроу вече нямаше какво повече да каже, Алтея я погледна очаквателно. Малта обаче предложи:

— Нека разкажем историите си подред. Ти следваща напусна Бингтаун.

Алтея прочисти гърло. Простичкият разказ на Уинтроу я беше разчувствал много повече, отколкото беше склонна да покаже. Решения, за които го беше винила, сега ѝ се бяха изяснили. Наистина трябваше да му е разрешила да говори по-рано за това. Дължеше му извинение. По-късно. Предвид какво беше преживял с Кенит, не беше учудващо, че заставаше на негова страна. Ако не беше простимо, то поне беше разбираемо. Осъзна, че се взира безмълвно в него. Лицето му се бе зачервило. Тя погледна встрани и се опита да сложи в ред собствените си мисли. Имаше толкова много неща, които не искаше да споделя с тези младежи. Дължеше ли на Малта истината за връзката си с Брашън? Реши, че ще им даде фактите, а не чувствата си. Те принадлежаха единствено на нея.

— Малта ще си спомни деня, в който напуснахме Бингтаун на борда на Парагон. Корабът се справяше задоволително и плаването вървеше добре първите няколко дни, но…

— Чакай — прекъсна леля си Уинтроу. — Върни се до последния път, когато ви видях, и започни оттам. Искам да чуя всичко.

— Добре — навъсено се съгласи Алтея. Известно време стоя загледана към небето отвъд илюминатора. Уинтроу виждаше как преценява какво да сподели с него. Когато заговори, заразказва по открит и дързък начин, като гласът ѝ стана безстрастен, щом стигна до по-скорошните събития. Може би това беше единственият начин, по който можеше да говори за тях. Не гледаше към Уинтроу, а говореше директно на Малта — за потъването на Парагон заедно с целия му екипаж, включително и Брашън Трел. Със студен, безчувствен глас разказа за изнасилването си. Уинтроу сведе поглед, шокиран от пламналите в очите на Малта разбиране и омраза. Не я прекъсна. Запази мълчанието си, докато тя не каза:

— Разбира се, никой на борда не ми вярва. Кенит е впечатлил всички им с джентълменското си поведение. Дори собственият ми кораб се съмнява в мен.

Гърлото и устата на Уинтроу бяха пресъхнали.

— Алтея. Аз не се съмнявам в теб. — Това бяха едни от най-болезнените думи, които някога беше изричал.

Погледът, който тя му отправи, почти разби сърцето му.

— Ти така и не се застъпи за мен — обвини го тя.

— Това нямаше да постигне нищо добро. — Думите прозвучаха страхливо даже и на самия него. Той сведе поглед и каза искрено: — Вярвам ти, защото Ета ми каза, че ти вярва. Затова и тя напусна кораба. Защото не можеше да бъде свидетел на онова, което той беше сторил. Са да ми е на помощ, аз останах, но запазих мълчание.

— Защо? — Глухият, самотен въпрос дойде не от леля му, а от сестра му. Той се принуди да погледне Малта в очите.

— Познавам Кенит — усети се да казва. Истината, която сега признаваше, го преряза. — Той извърши добри дела, дори чудни дела. Но една от причините, поради които можеше да ги стори, беше, че не се ограничаваше да следва правилата. — Очите му се преместиха от изпълненото със съмнение лице на Малта върху застиналото лице на Алтея. — Той постигна много добрини — каза меко. — Исках да съм част от това. И затова го последвах. И си затварях очите за лошите неща, които вършеше. Станах много добър в игнорирането на нещата, които не можех да подкрепя морално. Докато накрая, когато злодеянието беше насочено към някого от собствената ми кръв, отново по-лесното беше да не го признавам на глас. — Гласът му бе стихнал до шепот. — Дори сега, да го призная ме прави… част от него. Това е най-трудната част. Исках да споделя славата, която спечели заради доброто, което стори. Но ако претендирам за това, тогава…

— Не можеш да си играеш в лайната и да не се изцапаш — сбито отбеляза Джек от ъгъла си. Тя се протегна и постави голямата си ръка върху коляното на Алтея. — Съжалявам — каза просто.

Изгаряше го срам.

— Аз също съжалявам, Алтея. Толкова съжалявам. Не само защото той ти причини това, но и защото изстрада и моето мълчание.

— Трябва да го убием — продължи Джек, когато нито Алтея, нито Малта проговориха. — Не виждам друга възможност.

За един смразяващ момент Уинтроу си помисли, че говори за него. Алтея бавно поклати глава. В очите ѝ имаше сълзи, но те не преливаха.

— Мислила съм за това. Първоначално почти не мислех за друго. Бих го сторила на мига, ако можех да го направя, без да нараня кораба. Преди да предприема тази стъпка, тя трябва да го види такъв, какъвто е. Уинтроу. Желаеш ли да ми помогнеш с това? Да накараме Вивачия да прозре истинската му същност?

Уинтроу повдигна брадичка.

— Трябва. Не заради теб, не и заради кораба, а заради мен самия. Поне толкова откровеност си дължа.

— Но какво ще стане с татко? — настоя Малта с тих, измъчен глас. — Алтея, умолявам те, помисли над това. Ако не заради децата му, заради Кефрия, твоята сестра. Каквото и да мислиш за Кайл, моля те, не застрашавай завръщането на баща ми при нас. Възпри ръката си срещу Кенит поне за толкова дълго…

Внезапно през кораба премина нисък, протяжен звук. Алтея го чу с ушите си, но костите ѝ завибрираха с него. Значение, което почти можеше да схване, пробяга по кожата ѝ, оставяйки я настръхнала подире си.

— Това е Вивачия — ненужно каза Уинтроу.

Малта доби отнесен вид.

— Привиква змиите — каза тихо.

Алтея, както и Уинтроу, се вторачиха в Малта. Очите ѝ бяха широко отворени и тъмни.

В последвалата тишина, от койката на сатрапа се разнесе продължително хъркане. Малта се стресна сякаш се пробуждаше от сън, след което изпусна лек, кисел смях.

— Звучи сякаш вече мога да говоря свободно, без прекъсвания, поправки и обвинения в подлост. — За изненада на Алтея, Малта избърса неочаквано изникналите сълзи, с което размаза грима по лицето си. Пое си треперлив дъх. После свали ръкавиците си и разкри изгорени до червено ръце. Изтръгна тюрбана си и го захвърли на пода. Стъписващата изпъкналост на яркочервен белег започваше високо на челото ѝ и се отправяше навътре под косата. — Да приключим с взиращата част — нареди им с груб, безнадежден глас. — А после ще разкажа… — Гласът ѝ прекъсна рязко. — Има толкова много за разказване. Случилото се с мен е най-малкото. Бингтаун е разрушен. Последният път, когато го видях, тлееха пожари, а сбиванията бяха широко разпространени.

Алтея наблюдаваше племенницата си, докато тя говореше. Малта не им спести нищо. Историята ѝ беше подробна, но говореше бързо, думите се изсипваха от устните ѝ, гласът ѝ беше тих. Алтея почувства как сълзите се стичат надолу по страните ѝ при новината за смъртта на Давад Рестарт. Силата на реакцията ѝ я изненада, но последвалото я остави вцепенена и замаяна. Слуховете за размирици в Бингтаун изведнъж се превърнаха в лично бедствие. Тя беше опустошена, когато осъзна, че Малта нямаше представа дали баба ѝ или Силдин бяха още живи.

Малта говореше за Бингтаун и Трехог с дистанцираност — възрастна жена, разказваща отживелици от отминалата си младост. Безстрастно разказа на брат си за уредения си брак с Рейн Купрус, за бягството при семейството му в Трехог, когато Бингтаун беше паднал, за любопитството, което я беше привлякло в затрупания град, и земетръсът, който за малко не беше отнел живота ѝ. Някога Малта щеше излишно да раздуе подобна история, но сега просто я изложи. Когато заговори за Рейн, Алтея предположи, че младият Дъждовник беше спечелил сърцето на племенницата ѝ. Лично тя смяташе, че Малта все още е твърде млада, за да може да взема подобни решения.

Но докато Малта продължаваше да говори, гласът ѝ — притихнал и препускащ през дните ѝ със сатрапа, Алтея осъзна, че момичето се изправяше пред света като жена. Преживелиците ѝ на борда на галерата оставиха Алтея разтреперана. Малта се засмя — ужасяващ звук — на това как загрозяването ѝ я бе предпазило от по-лошо отношение. По времето, когато Малта приключи, Алтея вече ненавиждаше сатрапа, но и разбираше стойността, която племенницата ѝ му придаваше. Съмняваше се, че той ще спази обещанията си към нея, но я впечатляваше, че дори в период на опасност Малта беше помислила за дома и семейството си и беше направила всичко по силите си за тях.

Момичето наистина беше пораснало. Алтея засрамено си спомни, че някога бе смятала, че малко трудности ще помогнат на Малта да израсне. Тя несъмнено беше израснала, но цената беше твърде висока. Кожата по ръцете ѝ беше грапава като кокоши крак. Белегът от зарасналата рана на главата ѝ беше нещо чудовищно, стъписващо и с цвета, и с размера си. Но отвъд физическите белези, Алтея усещаше помрачаване на оживеността ѝ. Подробно съставените мечти за романтично бъдеще на малкото момиченце бяха заменени с женска решителност да преживее утрешния ден. Алтея го чувстваше като загуба.

— Поне сега си с нас — предложи Алтея, след като Малта привърши. Искаше ѝ се да каже „в безопасност с нас“, но Малта вече не беше малко момиченце, за да се подмами по лъжи.

— Чудя се за колко ли дълго — тъжно отвърна тя. — Защото, където иде той, аз трябва да го последвам, докато не се уверя, че се е върнал безопасно на власт и че ще удържи на дадената дума. В противен случай всичко това е било напразно. И все пак, ако ви оставя тук, ще ви видя ли някога отново? Алтея поне трябва да намери начин да се махне от този кораб и от Кенит.

С тъжна усмивка, Алтея поклати глава.

— Не мога да оставя кораба си с него, Малта — каза тихо. — Независимо от всичко.

Малта се извърна от нея. Долната ѝ челюст затрепери за момент, но после заговори грубо:

— Корабът. Винаги корабът — извращаващ семейството ни, изискващ всяка жертва. Някога представяла ли си си колко различни щяха да са животите ни, ако прапрабаба не ги беше изтъргувала за това нещо?

— Не. — Гласът на Алтея стана студен. Не можа да се сдържи. — Въпреки всичко, аз не я виня за нищо.

— Тя те е превърнала в роб — горчиво отбеляза Малта. — Сляпа за всичко друго.

— О, не. Никога това. — Алтея се опита да намери думи да го изрази. — В нея се намира истинската ми свобода. — Но наистина ли беше така? Някога тези думи бяха истина, но Вивачия се беше променила. Тя и корабът вече не се допълваха една друга. Дребна, предателска частичка от ума ѝ си припомни откраднатия ден в Заграба с Брашън. Ако беше оцелял, щеше ли да е способна да изрече подобно нещо? Дали не се вкопчваше във Вивачия, защото тя беше всичко, което ѝ беше останало?

Из целия кораб внезапно отекна тръбенето на змиите.

— Идват — прошепна Малта.

— Най-безопасно ще е, ако останете тук — заяви Уинтроу. — Аз ще разбера какво става.

Кенит стоеше на бака, през тялото му се разливаше облекчение. Змиите пристигаха. Беше говорил дръзко с пратеника на флотата, като през цялото време се беше чудил дали змиите щяха да му помогнат. Когато даде на джамаилците време да обмислят нещата, той тайно крадеше време, за да може Вивачия да убеди змиите. Първият път, в който ги беше повикала, водата около кораба беше закипяла от змии, но те ненадейно се бяха разпръснали и за известно време той се боеше, че може да са го изоставили. Джамаилският кораб се бе присъединил обратно към флотата и към него, от другите кораби, се бяха приближили лодки. Времето се влачеше за Кенит. Там, отсреща, сред водата, мъже обсъждаха стратегия да го смажат, докато той чакаше покорно на бака си сред хапещия вятър.

След време джамаилските лодки се върнаха на корабите си. Кенит не беше посмял да попита Вивачия какво се случва. Екипажът му се беше приготвил и сега чакаше. Очакването беше осезаемо. Кенит знаеше, че всеки пират чакаше да види как змиите изведнъж ще запроблясват към флотата. Той зърваше, на разстояние, внезапно вълнение от змии и чуваше приглушения им зов, но нито една не се приближи. Скоро щеше да му се наложи да вземе решение: да остане и да се изправи срещу джамаилската флота или да побегне. Ако побегнеше, флотата без съмнение щеше да го подгони. Дори да не вярваха, че държи сатрапа, шансовете срещу него бяха твърде големи, та джамаилците да могат да устоят. Пиратството му и унищожението на робската търговия щеше да тормози всички им.

Тогава, с внезапност, която предизвика викове на радост сред екипажа му, гора от змийски глави върху гъвкави вратове се надигна около Вивачия. Те заговориха на кораба и тя им отвърна на техния език. След известно време фигурата погледна към него. Той се приближи към нея, за да чуе тихите ѝ думи.

— Раздвоени са — тихо го предупреди Вивачия. — Някои казват, че са твърде изморени. Ще пестят силите си за тях си. Други казват, че ще ти помогнат този последен път. Но ако не ги заведем утре на север, всички ще си тръгнат без нас. Ако не успея да удържа на думата си… — Тя се спря, преди да продължи сковано: — Някои говорят за това да ме убият, преди да си тръгнат. Разчленяването ми и поглъщането на парчетата от магическо дърво за спомените ми може да им е полезно.

Никога не му беше минавало през ума, че змиите може да се обърнат срещу Вивачия. Ако го направеха, той не можеше да я спаси. Щеше да му се наложи да избяга на Мариета и да се надява змиите да не ги преследват.

— Утре ще ги отведем на север — потвърди Кенит.

Тя промълви нещо, което може и да беше съгласие.

Кенит се замисли само за кратко. Утре това оръжие можеше вече да не е под негов контрол. Щеше да го използва един последен път по начин, който щеше да остане в легендите. Щеше да прекърши морската сила на Джамаилия, докато имаше силата да го стори.

— Нападнете ги — заповяда безстрастно. — Не показвайте милост, докато не кажа друго.

Почувства момент на нерешителност откъм Вивачия. После тя повдигна ръце и запя към събраните змии с онзи неземен глас. Гривестите глави се обърнаха към флотата и се втренчиха. Докато настъпваше тишина, змиите се задвижиха напред, живи стрели, летящи към целите си.

Змиите проблясваха и искряха, докато се носеха към приближаващите кораби. Само една трета от тях тръгнаха. Тези, които останаха да пазят фланговете на кораба му като почетна стража, не бяха впечатляващи, каза си Кенит. Осъзна, че Уинтроу е зад него.

— Не изпратих много този път — припряно му каза Кенит. — Няма смисъл да рискуваме да потопят корабите, както направиха с Парагон.

— И е по-безопасно за самите змии — отбеляза Уинтроу. — Ще се разпръснат повече и ще са по-трудни за улучване.

Това не му беше хрумнало. Кенит наблюдаваше сгъстения боен строй на змиите. Вероятно ничие друго човешко око не можеше да различи, че не се движеха така бързо, както някога, и не плуваха толкова енергично. Дори цветовете им не приличаха толкова на скъпоценни камъни. Змиите наистина линееха. Онези, наобиколили кораба му, потвърдиха опасенията му. Някога блестящи очи и люспи бяха потъмнели. Парцали кожа висяха от врата на една кестенява змия сякаш се беше опитала да си я смени, но се беше провалила. Няма значение, каза си той. Няма значение. Ако можеха да го преведат през тази последна битка, повече нямаше да има нужда от тях. Беше пиратствал добре и преди змиите да се съюзят с него. Можеше отново да го направи.

Палубите на прииждащите джамаилски кораби кипяха от дейност, докато срещу наближаващите създания биваха подготвяни бойни машини. Изведнъж човешки викове се примесиха със зова на змиите. По-малките кораби пуснаха залпове стрели. Над блещукащата вода се извисиха камъни, описали дъга и завършили полета си в сребристи плисъци, след като няколко големи кораба освободиха катапултите си. По чист късмет уцелиха змия още с първия изстрел. От джамаилския кораб се надигнаха пронизителни овации на триумф. Раненото създание — кльощава зелена змия, протръби пискливо от болка. В отговор на писъците ѝ, другите змии се струпаха около нея. Продълговатото ѝ тяло се заваля на повърхността, като запращаше пръски сребърна вода, докато се мяташе.

— Счупи ѝ гърба — дрезгаво прошепна Уинтроу. Очите му се бяха присвили в болезнено съчувствие.

Фигурата нададе нисък стон и сведе глава в ръцете си.

— Вината е моя — прошепна тя. — Той живя толкова дълго и стигна толкова далече само за да умре така? Вината е моя. О, Телур, толкова съжалявам.

Преди зелената змия да потъне и да се скрие от поглед, останалите змии се отделиха от Вивачия. Целенасочената вълна от същества прорязваше водата в множество следи, докато цепеха напред към приближаващите кораби. На борда на застрашените съдове, екипажите заработиха трескаво, като запревъртаха и заредиха наново катапултите. Змиите вече не ревяха. Виковете на изплашените хора се носеха ясно над водата. Кенит чу как до него Уинтроу си пое дълбоко дъх. Зад него се надигна ниско мърморене. Кенит погледна през рамо. Екипажът му бе спрял с изпълнението на задачите си. Мъжете бяха запленени от очакването на ужаса.

Нямаше да останат разочаровани.

Змиите наобиколиха кораба, който бе изстрелял успешния залп. Дълговратите същества му напомниха за сключващите се пипала на морска актиния. Ревящи и пръскащи отрова, те погълнаха кораба. Платната се разтопиха от мачтите и части от такелажа се срутиха на палубата като наръч подпалки. Пискливите викове на екипажа съпроводиха за кратко ревовете на змиите. Тогава по-големите змии се хвърлиха върху палубата като живи, мятащи се въжета. Огромната тежест и вършеещите им увивания отнесоха кораба под водата, където той бързо се разпадна.

Иззад Кенит се надигнаха приглушени възклицания на страхопочитание и ужас. Самият Кенит можеше ясно да си представи как Вивачия се разпада сред увитите им тела.

Докато се отдръпваха от жертвата на змиите, джамаилските кораби продължиха с още една градушка от камъни. Змиите грабнаха давещите се членове на екипажа и ги погълнаха, а после насочиха вниманието си към другия кораб. Няколко съда понечиха да побегнат, но вече беше късно. Змиите се разпръснаха измежду флотата, податливи, но и улавящи като съвкупност от водорасли. Сега усилията на съществата бяха разделени, резултатите не бяха така бързи. Те наобикаляха корабите и пръскаха отрова. Някои от по-големите змии прибегнаха до блъскане. Един от корабите загуби платната си. Друга змия беше ударена. Тя изпищя бясно и се хвърли към кораба, преди да падне безжизнено. Този кораб стана мишена за съсредоточената ярост на оцелелите змии.

— Повикай ги обратно — с нисък глас помоли Уинтроу.

— Защо? — разговорливо попита Кенит. — Ако ние бяхме в техните ръце и умирахме, мислиш ли, че те щяха да изпитат внезапна милост към нас?

— Моля те, Вивачия! Повикай ги обратно! — извика Уинтроу към самия кораб.

Вивачия бавно поклати масивната си глава. Сърцето на Кенит литна при проявата на такава вярност към него, но тогава, с тих шепот, предназначен само за Кенит и Уинтроу, тя уби мечтата на пирата.

— Не мога. Вече са отвъд контрола на когото и да било. Изпаднали са в безумие, подтиквани колкото от отмъщение, толкова и от отчаяние. Боя се, че след като приключат, ще се обърнат срещу мен.

Уинтроу пребледня.

— Да побегнем ли незабавно? Можем ли да им избягаме?

Кенит знаеше, че не могат. Избра да го посрещне храбро. Е, поне никой нямаше да го надживее, за да разказва истории. Той потупа Уинтроу по рамото.

— Довери се на късмета, Уинтроу. Довери се на късмета. Всичко ще бъде наред. Са не ме преведе през всичко това, та накрая да стана храна за змиите. — Хрумна му неочаквана мисъл. — Сигнализирай на Соркор и Мариета. Кажи му да ми прати обратно Ета.

— Сега? По средата на всичко това? — Уинтроу беше ужасѐн.

Кенит се засмя гласно.

— Нямаш угодия, а? Ти ми каза, че мястото ѝ е до мен. Реших, че си прав. Тя трябва да е до мен, особено в ден като този. Сигнализирай на Соркор.

Дребни калсидски галери стояха от двете страни на платноходен кораб в морето под тях.

— Да оживим ли деня им? — попита Тинтаглия с тихо боботене.

— Моля те, не — простена Рейн. Сериозните натъртвания по гърдите му правеха даже и дишането болезнено. Последното, което искаше, беше да бъде разтърсван в ноктите ѝ, докато тя връхлиташе и се стрелкаше над корабите. Почувства как през нея премина трепетно предчувствие и изпъшка, но тя не се гмурна към кораба.

— Чу ли това? — настоятелно попита драцената.

— Не. Кое? — попита той, но вместо да отговори, грамадните ѝ криле замахаха с внезапна енергичност. Океанът и корабите връз него се смалиха под тях. Той затвори очи, докато тя продължаваше да се изкачва все по-нагоре. Когато се осмели да ги отвори отново, океанът под тях беше диплеща се тъкан, а островите — разпръснати играчки. Не можеше да си поеме дъх. — Моля те — помоли замаяно.

Тя не отвърна. Вместо това улови студено въздушно течение с крилете си и увисна там. Рейн затвори очи и затърпя мъчително.

— Там! — ненадейно извика тя. Той не разполагаше с въздух, за да я попита какво става. Двамата се наклониха и се заспускаха надолу. Студеният вятър го пронизваше до мозъка на костите. Точно когато си мислеше, че не може да стане по-нещастен, Тинтаглия нададе оглушителен писък. Звукът зазвънтя в ушите му, макар малката му човешка душа да бе погълната от мисловния ѝ победен вик.

— Виж! Ето къде са!

— Нещо се случи! — обяви Алтея на останалите в стаята. — Змиите спряха атаката си. Всички извърнаха глави. — Тя се взираше през малкия илюминатор. Можеше да види малка част от битката, но от нея съдеше за цялата картина. От петте кораба, които можеше да види, всички бяха понесли щети. Платната на един бяха паднали на парцали и на палубата нямаше особена дейност. Никога повече нямаше да види пристанище. Змиите бяха разбили формацията на флотата и бяха разпръснали корабите, принуждавайки всеки кораб да се бие индивидуално. Сега внезапно бяха прекъснали нападенията си и се взираха нагоре към небето с големите си, блестящи очи.

— Какво? — тревожно попита Малта и се изправи на крака.

Джек изостави надзора на вратата.

— Дай да видя — настоя тя и се приближи към илюминатора. Алтея се отдръпна от пътя ѝ и пристъпи в средата на стаята. Протегна се над главата си, за да опре длани в една греда.

— Ще ми се връзката ми с Вивачия да беше по-силна. Да мога да погледна с нейните очи, както някога.

— Какво чувства? Чакай! Къде отиват всички змии? — настоятелно попита Джек.

— Чувства твърде много. Страх, тревога и мъка. Змиите тръгват ли си?

— Отиват някъде — отвърна Джек. Тя се извърна от илюминатора с нетърпеливо изсумтяване. — Защо стоим тук? Да идем вън на палубата и да видим.

— Защо не — мрачно отвърна Алтея.

— Уинтроу каза, че тук ще сме в по-голяма безопасност — напомни им Малта. Тя внезапно повдигна ръце към главата си сякаш самата мисъл да излезе на палубата ѝ причиняваше болка.

— Не мисля, че той очакваше нещата да се развият по този начин — успокоително отвърна Алтея. — Мисля, че трябва да разберем какво се случва.

— Настоявам всички да останете тук! — изневиделица извика сатрапът. Той се изправи, лицето му се беше сбръчкало от гняв. — Няма да бъда изоставен! Като мои поданици ми дължите преданост. Останете тук, за да ме пазите при необходимост.

Устата на Джек се изкриви в гримаса.

— Съжалявам, дребосъко. Аз не съм твоя поданичка, а дори и да бях, пак щях да се кача на палубата. Но ако решиш да се качиш с нас, ще ти пазя гърба.

Малта свали ръце от лицето си. Пое си внезапно дъх през зиналата си уста и обяви:

— Трябва да се доберем до палубата. Веднага! Тинтаглия идва! Драконът зове змиите.

— Какво? Дракон? — скептично попита Алтея.

— Мога да я почувствам. — В гласа на Малта имаше почуда. Тя скочи на крака, тъмните ѝ очи се разшириха още повече. — Мога да почувствам драцената. И да я чуя! Точно както ти разбираш неща чрез кораба. Не се съмнявай в мен, Алтея. Вярно е. — Тогава пребледня, почудата ѝ се превърна в отчаяние. — И Рейн е с нея. Изминал е целия този път, за да ме намери. Мен! — Тя вдигна ръка, за да прикрие устата си, и лицето ѝ се намръщи.

— Не се плаши — нежно каза Алтея.

Момичето се отпусна прегърбено в стола си. Връхчетата на пръстите ѝ опипаха белега на челото ѝ. Малта отдръпна ръка сякаш я беше опарила, а после се загледа в приличните си на хищни нокти пръсти.

— Не — прошепна тя. — Не, не е честно.

— Какво ѝ става? — презрително изиска сатрапът. — Болна ли е? Ако е болна, искам да бъде махната оттук.

— Малта? — Алтея коленичи до племенницата си. Какво измъчваше момичето? — Спри. — Думата беше колкото молба, толкова и повеля. Малта се вдигна тромаво на крака. Движеше се сякаш беше съставена от отделни части, които една с една не си пасваха добре. Очите ѝ бяха унили. Тя вдигна препаската си за глава от масата, погледна я, след което я остави да се изхлузи от пръстите ѝ.

— Няма значение. — Гласът ѝ беше далечен, безпристрастен. — Това съм аз сега. Но… — Тя остави мисълта си да замре. Отправи се към вратата като че беше напълно сама. Докато преминаваше през прага, Джек ѝ задържа вратата широко отворена. Жената от Шестте херцогства погледна насмешливо към Алтея.

— Идваш ли?

— Разбира се — промълви тя. Изведнъж разбра как се бе чувствала майка ѝ през годините, желаеща добри неща за дъщерите си, но така безсилна да ги накара да протекат както трябва. Усещането беше отвратително.

— Стойте! Ами аз? Не можете да ме оставите тук без грижи — ядосано изпротестира сатрапът.

— Е, размърдай се тогава, дребосъко, или ще бъдеш изоставен — каза му Джек, но Алтея забеляза, че му задържа вратата.

Кенит се втренчи нагоре, като осъзнаваше, че зяпа, но не можеше да направи нищо по въпроса. Смътно съзнаваше, че Вивачия също се взираше нагоре, ръцете ѝ бяха събрани пред гръдта ѝ сякаш се молеше. До него Уинтроу наистина се молеше — не молитва за милост, както Кенит би очаквал, а радостен поток от думи, които прославяха чудото на Са. Момчето звучеше сякаш възхваляваше в транс.

— Чудото, славата е твоя, Създателю Са… — Кенит не можеше да каже дали Уинтроу изричаше познати думи, или величествеността на създанието над тях го бе подтикнало към спонтанно преклонение.

Драконът описа нов кръг, сини люспи, искрящи в сребърно, докато зимната слънчева светлина пробягваше по страните му. Отново нададе рев. Драконът заговори и Кенит усети отговора на Вивачия. Огромен, дълбок копнеж премина през кораба и зарази и него. Тя жадуваше да се движи така свободно през небесата, да се рее, да се спуска и да кръжи, когато сама пожелае. Накара я да се замисли за всичко, което не беше и което никога нямаше да бъде. Отчаяние като отрова се просмука в нея.

Змиите бяха преустановили атаката си над джамаилските кораби и пъплеха в откритото море. Някои бяха почти неподвижни, вдигнали високо глави, с вихрещи се големи очи, докато се взираха нагоре. Други започнаха да подскачат весело, сякаш лудориите им щяха да привлекат вниманието на дракона. Джамаилската флота се беше възползвала от тази възможност. Очаквали сигурна смърт, те сграбчиха шанса си за оцеляване. Един по-малък съд потъваше, вълните заливаха палубите му. Екипажът го напускаше и се отправяше към друг кораб. На други палуби мъже се опитваха да въдворят ред сред хаоса и бедствието. Освобождаваха паднали съоръжения, като ги прерязваха, и изхвърляха платна през борда. Но дори и там, въпреки всичко, което бяха изтърпели, мъжете закрещяха и засочиха към дракона, докато корабите им се отдръпваха.

Ета клечеше ниско в лодката, която Соркор беше изпратил. Погледът ѝ се стрелна от лудуващите змии към кръжащия дракон. Лицето ѝ беше бледо, очите — съсредоточени върху Кенит. Мъжете в лодката работеха бясно с веслата, главите им бяха приведени между раменете.

При всеки описан кръг, драконът се спускаше все по-ниско. Нямаше съмнение, че центърът на спиралата му беше Вивачия. Съществото стискаше нещо в предните си крака, забеляза Кенит. Плячка може би; не можеше да различи какво е. Дали драконът не преценяваше размерите на кораба, преди да нападне? Щеше ли да се приземи върху водата като чайка? За пореден път мина покрай тях, толкова близо, че създаденият от крилете му повей изплющя в платната на кораба и го разлюля. Морските змии подеха безбожно виене, което увеличаваше силата и височината си със спускането на дракона. Тогава, когато премина точно над гребната лодка на Ета, драконът пусна товара си. Каквото и да беше, едва се размина да не удари лодката; приземи се до нея с плисък. С тежко махане на криле, създанието усилено се издигна. То изрева и змиите извикаха в отговор. После отлетя, много по-бавно, отколкото беше дошло.

Змиите го последваха. Като есенни листа, подхванати от повей на вятъра, те се понесоха след дракона. Бързите поведоха, другите се надигаха и спускаха болезнено през водата в разпенилата се диря, но всички си тръгваха. Драконът нададе последен, протяжен вой, докато отлиташе надалеч и отнасяше триумфа на Кенит със себе си.

Беше мъж и беше жив. Ета успя да отправи единствен смаян поглед към него, докато той се гмурваше във водата. Краката му ритаха бясно, докато падаше, след което плисъкът от съприкосновението му го погълна. Драконът го беше пуснал толкова близо до лодката, че почти я наводни. Ета можеше да се закълне, че беше нарочно. Лодката се заклати неудържимо сред вълнението от гмуркането на мъжа. Въпреки това тя сграбчи ръба на лодката и се приведе навън, загледана след него. Щеше ли да се удави? Щеше ли изобщо да изплува?

— Къде е? — извика тя. — Гледайте дали ще изплува!

Но мъжете в лодката не ѝ обръщаха внимание. Змиите се отдалечаваха заедно с дракона. Те се възползваха от възможността и се спуснаха с всичка сила към Вивачия. На главната палуба, сред сочещи и дърдорещи моряци, Кенит и Уинтроу се взираха след дракона.

Единствено фигурата споделяше тревогата на Ета. Вивачия отправи един последен, измъчен поглед след дракона. Тогава и нейните очи затърсиха сред водата около малката лодка. Ета пак си остана първата, която забеляза неясно движение под вълните и посочи с крясък:

— Ето го, ето там е!

Съществото, което се изстреля задъхано на повърхността, обаче не беше мъж. Имаше формата на мъж, но втренчените му очи блестяха медно. Тъмните му, мокри къдрици, от които капеше вода, ѝ напомняха за оплетени водорасли. Той видя лодката и се напъна към нея с протегната ръка, но Ета видя, че тя блестеше с нещо повече от мокрота. Беше в люспи. С бълбукащ вик, той потъна отново. Гребците, които го бяха видели, изреваха страхливо и се приведоха над задачата си. Ета беше като прикована, взираща се в мястото, където беше потънал.

— Качете го! Моля ви! — изписка момичешки глас. Ета вдигна поглед към елегантно облечено момиче, стоящо на палубата. Ами че съветничката на сатрапа не изглеждаше по-голяма от Уинтроу!

Тогава Вивачия насочи голям и повелителен пръст към водата.

— Там! Там, глупаци, изплува отново! Бързо, бързо, качете го!

Изпаднали в паника, гребците бяха игнорирали молбата на Ета, но заповедта на фигурата беше друго нещо. С пребледнели лица, те отпуснаха веслата си. Тогава, когато мъжът изплува отново, те ги потопиха, за да накарат лодката да се извърти към него. Той ги видя и отчаяно се устреми в тяхната посока. Опита се да издрапа към тях, но потъна.

— Свършен е — предсказа един от гребците, но миг по-късно повърхността на водата бе разцепена от протегната ръка. Бялото му като на удавник лице се появи и Ета го чу как се опитва да си поеме дъх. Един гребец бутна веслото си в обсега му. Той го сграбчи толкова здраво, че почти го изтръгна от хватката на мъжа. Издърпаха го по-близо до лодката. В следващия момент той успя да се хване отстрани. Не можеше да стори нищо повече, освен да се държи там. Бяха необходими двама мъже, за да го качат на борда. Когато вече беше вътре, той легна на дъното, от дрехите му се стичаше вода. Задави се. Щом изчисти носа си от морска вода, от него затече кръв. Той замига с нечовешките си очи към Ета. Първоначално не изглеждаше да я вижда. После оформи безмълвни думи.

— Благодаря. — Главата му падна на една страна и очите му се затвориха.

Глава тридесет и трета

Съдбовният кораб

Екипажът се раздели, за да направи място на Кенит. Той пристъпи измежду тях и хвърли поглед към фигурата, проснала се с лице надолу върху палубата му. От дрехите му се стичаше вода. Капеща вода коса закриваше чертите му.

— Интересен плавей, Ета — отбеляза кисело. Който и да беше, или — Кенит се поправи тайно, докато изучаваше ръцете му — каквото и да беше, представляваше нежелано усложнение на ситуация, която и така си беше достатъчно объркана. Нямаше време за това.

— Ти го извади. Можеш да си го задържиш — обяви Кенит, а сетне се олюля, щом съветникът на сатрапа мина покрай него. Кенит се загледа в нея, но тя не забеляза. Той понечи да заговори, но тогава думите му замряха. Какво беше това на главата ѝ? Алтея се притисна зад нея, като успя да мине покрай него, игнорирайки го напълно. Джек остана в края на тълпата заедно с нацупения сатрап.

— Диша ли? Рейн жив ли е? — настоя задъхано Малта. Тя стоеше приведена над мъжа, но не го докосна.

Алтея коленичи до нея. Предпазливо постави пръстите си отстрани на гърлото на мъжа. Лицето ѝ замръзна за момент, след което се усмихна към племенницата си.

— Рейн е жив, Малта. — Уинтроу се беше присъединил към тях. При думите на Алтея той се сепна, след което отправи към сестра си подозрителна усмивка.

Докато Уинтроу се усмихваше на сестра си, нещо много близко до завист пробяга по лицето на Ета. След миг вече я нямаше. Тя премести погледа си към Кенит. Гласът ѝ беше почти сърдит, когато каза:

— Повикал си ме?

— Да. — Той осъзна, че насъбралият се екипаж внимателно следи разговора. Гласът му омекна. — И ти дойде. Както си правила винаги. — Усмихна ѝ се. Така. Тя и екипажът можеха да разбират това както поискат. Той посочи към мъжа в краката си. — Какво е това?

— Драконът го изпусна — обясни Ета.

— И разбира се, ти го прибра — иронично отбеляза Кенит.

— Вивачия каза, че трябва — обясни нервно един от мъжете от лодката на Соркор. Беше ли крал Кенит недоволен от него?

— Това е Рейн Купрус, Дъждовник. Сестра ми е сгодена за него. — Уинтроу изрече тези думи изключително спокойно. — Само Са знае как е успял да я намери тук, но го направи. Помогнете ми да го обърнем — допълни той. Хвана мъжа за едното рамо. Докато го дърпаше, Рейн изстена. Ръцете му задрапаха немощно по палубата.

Алтея приклекна до Уинтроу.

— Почакай. Дай му време да прочисти дробовете си — предложи тя, когато той започна да кашля. Рейн изхриптя, повдигна леко глава от палубата, а после я остави да се отпусне обратно долу.

— Малта? — попита хрипкаво.

Тя ахна и отскочи от него. Вдигна ръце пред лицето си.

— Не! — извика, след което се извъртя и се заблъска сред тълпата, за да си проправи път. Ета се взираше смаяно подир нея.

— Това пък за какво беше? — попита неопределено тя.

Преди някой да успее да отговори, от наблюдателния пост извикаха:

— Сър! Джамаилските кораби се връщат!

Беше ред на Кенит да се врътне и да се отдалечи забързано. Не трябваше да се оставя да бъде разсеян от враговете си, независимо колко повредени и разпръснати бяха изглеждали. Изкачи се до бака с цялата си възможна бързина и се втренчи удивено в приближаващите се съдове. Опитваха се да обградят трите му кораба. Да не бяха полудели? Някои очевидно имаха трудности с придвижването, но два в добро състояние бяха излезли отпред и водеха останалите. На палубите им видя издайническо движение на мъже, подготвящи бойни машини. Прецени ги мислено. Имаше Мариета и Мотли за подкрепа, и двата с опитни екипажи. Джамаилските мъже щяха да бъдат най-малкото изтощени и вероятно бяха изхабили голяма част от снарядите си. Технически, джамаилската флота все още го превъзхождаше по численост, но по-голямата част от корабите бяха понесли значителни щети. Два вече потъваха, екипажите им търсеха спасение по малките лодки.

Кенит държеше сатрапа като разменна монета. Едва ли щеше да има по-подходящо време да се изправи срещу джамаилската флота.

— Джола! — повели той. — Мъжете да се върнат по постовете си и да стоят в готовност.

Вивачия наблюдаваше настъпващите кораби заедно с него, но умът ѝ беше другаде.

— Как е Дъждовникът?

— Жив — кратко отвърна той.

— Драконът го доведе. Тук, при мен.

— Уинтроу, изглежда, мисли, че го е докарал за сестра му — саркастично отвърна Кенит.

— Има смисъл — дълбокомислено каза корабът. — Те принадлежат един на друг.

— Колкото смисъл има и във всичко, което се случи днес. Какви са шансовете подобно нещо да се случи, Вивачия? От всички кораби около нас, драконът да пусне любимия на Малта до правилния, така че да я намери.

— Нямаше нищо случайно в това. Драконът дойде, търсейки Малта, и я намери. Но… — Фигурата бавно огледа наближаващите кораби и каза с тих глас: — Нещо витае тук, Кенит. Нещо по-могъщо от късмета, който боготвориш. — Тя се усмихна, но в жеста имаше тъга. — Съдбата не признава шансовете — каза тя мистериозно.

Нямаше какво да отговори на подобно нещо. Самата идея за това го дразнеше. Съдбата беше нещо чудесно, когато показваше, че той ще успее. Но днес като че ли не накланяше везните в негова полза. Разпозна стъпките на Ета зад него. Обърна се към нея:

— Доведи сатрапа тук горе. И Малта.

Тя не отвърна.

— Е? — попита я накрая. Изражението ѝ беше особено. Какво ѝ ставаше днес? Беше я върнал на кораба. Какво повече можеше да иска от него? Защо трябваше да го иска сега?

— Имам да ти казвам нещо. Важно е.

— По-важно от оцеляването ни? — Погледна назад към приближаващите кораби. Щяха ли да спрат и най-напред да преговарят, или просто щяха да нападнат? Най-добре да не поема рискове. — Изпрати ми и Джола и Уинтроу — нареди ѝ той.

— Ще го направя — обеща тя. Пое си дъх и добави: — Бременна съм. Нося детето ти. — После се обърна и се отдалечи.

Времето около него застина. Внезапно почувства, че не стои върху палуба, а е затворен в един-единствен миг. Толкова много пътища се разгръщаха от този момент и в толкова много посоки. Бебе. Дете. Семето на семейство. Можеше да бъде баща, както беше бил собственият му баща. Не. По-добър. Той можеше да предпази сина си. Баща му беше опитал да го предпази, но се беше провалил. Кенит можеше да бъде крал, а синът му — принц. Или можеше да се отърве от Ета, да я отведе някъде, да я остави там и да продължи без някой, който да зависи от него, някой, когото да може да провали. Мислите му не се вихреха, те трещяха в мозъка му като камъни. Може би тя лъжеше. Може би грешеше. Искаше ли дете? Ами ако беше момиче?

— Пак ли ще я наречеш Парагон? — злостно прошепна откъм китката му талисманът и нададе тих смях. — Съдбата вече не витае наоколо. Част от нея отлетя с дракона. Тя постановява, че Господарите на Трите царства ще летят отново. Остатъкът от деня на съдбата се стовари върху твоята глава. Тежи малко повече от корона, нали?

— Остави ме на мира — прошепна Кенит. Говореше не на талисмана, а на миналото, което се бе пресегнало напред и отново бе заявило претенциите си над него. Изпълниха го други, яростно отричани спомени. Стоящ в кръга, оформен от ръцете на баща му, протягащ се да положи малките си ръчички върху вътрешните ръчки на Парагоновия щурвал, докато баща му държеше стабилно кораба. Спомни си как седеше високо върху раменете му, а майка му му се смееше — сред така тъмната ѝ коса се вееше ярък шал, докато вървяха из Заграба. Тези спомени — ярки и радостни, бяха по-непоносими от всяка припомнена болка. Те бяха присмех, лъжа, тъй като всякаква привързаност и безопасност се беше изличила през една мрачна и кървава нощ.

Сега Ета щеше да започне всичко наново. Луда ли беше? Не знаеше ли какво трябва да се случи? Накрая, разбира се, щеше да му се наложи да нарани детето. Не защото го искаше, а защото беше неизбежно. Този момент отбелязваше едната връхна точка на маха на махалото. Те трябваше да се носят на него, докато не достигнеше другия край, мястото, където той беше Игрот и Игрот беше той. Тогава детето трябваше да пристъпи напред, за да изиграе ролята, която някога беше принадлежала на Кенит.

— Ах, ти нещастен, жалък негодник — прошепна в ужас талисманът. Но жалостта нямаше да възпре съдбата. Нищо не можеше да го спаси — нито пък детето. Събитията трябваше да следват последователността си. Нищо не можеше да наруши цикъла на времето. Нещата щяха да се случат отново както винаги се бяха случвали. Както винаги щяха да се случват.

— Сър? — Беше Джола, стоящ до лакътя му. Откога стоеше там? Размишленията на Кенит отлетяха като глухарче, духнато от детски устни. За какво беше мислил? Кога беше започнало да вали? Проклета жена! Защо беше избрала точно сега да го разсейва? Първият му помощник преглътна и заговори: — Джамаилският кораб ни поздравява.

— Къде е сатрапът? — ядосано изиска той. Придърпа наметалото по-плътно около себе си и махна водата от лицето си. Дъждът беше студен.

Джола изглеждаше изплашен.

— Зад вас, сър.

Кенит погледна зад себе си. Малта, чиято препаска за глава отново беше на мястото си, стоеше до сатрапа. Уинтроу се навърташе близо до сестра си. Кога се бяха качили на бака? Колко време беше стоял така, зашеметен от новините на Ета?

— Разбира се, че е там. — Той сдържа гнева си, но го насочи другаде. — Точно където трябва да бъде. Отвърни на поздрава им. Кажи им, че крал Кенит ги подтиква да помислят добре. Напомни им, че мога да повикам обратно змиите по всяко време. После им кажи, че нямам намерение да ги унищожавам, а просто да ги накарам да вземат под внимание едно законно споразумение. Могат да изпратят един кораб с представители. Ще им позволим да се качат на борда. Ще чуят от самия сатрап, че твърденията ми са верни.

Джола изглеждаше облекчен.

— Значи змиите не са ни напуснали? Ще се върнат, ако ги призовете?

Ако наблизо имаше змия, Кенит щеше да я нахрани с него.

— Предай съобщението ми! — излая на Джола. Обърна се, за да погледне към заплашителната флота. Разпозна типа ѝ — всеки кораб принадлежеше на благородник и всеки таеше надеждата да се върне претоварен с плячка и увенчан със слава. Всеки от тях щеше да се надпреварва да бъде преговарящият за освобождаването на сатрапа; всеки благородник щеше да иска да се включи в договора. Щяха ли да бъдат толкова глупави, че да му изпратят заложник от всеки кораб? Надяваше се. И все пак знаеше, че днес можеше и да се стигне до кървава битка.

Когато Малта избяга, Джек и Алтея бяха отнесли Рейн в стаята на Алтея. Положен върху койката ѝ, той беше дошъл на себе си.

— Къде е Малта? — замаяно настоя той. — Не я ли открих? — От едната му ноздра бавно се стичаше кръв, а от косата му капеше вода.

— Намери я — увери го Алтея. — Но капитан Кенит я повика.

Внезапно Рейн плесна ръцете си върху оголеното си лице.

— Тя видя ли ме? — попита ужасено. Подобен въпрос, в момент като този, изискваше искрен отговор.

— Да, видя те — тихо отвърна Алтея. Нямаше смисъл да лъже или да се опитва да пощади чувствата му. Медните му очи бяха трудни за разчитане, но стегнатата му челюст не беше. — Тя е много млада, Рейн — извини племенницата си Алтея. — Знаеше го, когато започна да я ухажваш. — Опита се да прозвучи нежно, но и твърдо. — Не можеш да очаква…

— Оставете ме за малко. Моля ви — помоли тихо.

Джек престана да го зяпа и отвори вратата. Алтея я последва навън.

— Това на закачалките са дрехите на Уинтроу — каза през рамо. — Ако искаш да облечеш нещо сухо. — Не че имаше шанс нещо от тях да му стане. Въпреки люспестите му лице и очи, той беше добре сложен мъж, висок и мускулест.

Джек, изглежда, следваше мислите ѝ.

— Въпреки люспите, не изглежда зле — отбеляза тихо.

Алтея се облегна на стената на стаята си, с Джек до себе си.

— Трябва да съм отвън на бака, не тук долу — промърмори на приятелката си.

— Защо? Не е като да имаш някаква власт над онова, което се случва там горе — вбесяващо изтъкна Джек. Неочаквано тя снижи глас. — Признай си, Алтея — придума я тя. — Когато гледаш люспите по лицето му, трябва да се чудиш и за останалата част от него.

— Не, не се чудя — ледено отвърна Алтея. Не искаше да мисли за това. Мъжът беше Дъждовник, родственик на бингтаунските Търговци. Тя му дължеше вярност, не празни предположения за тялото му. И преди беше виждала Дъждовници и не се беше шокирала, каза си тя. Не можеха да направят нищо относно онова, което им причиняваха Дъждовните земи. Родът Купрус беше известен и заради богатството, и заради честта си. Рейн Купрус, с люспи или не, беше добър улов. Това, че беше дошъл да търси годеницата си толкова надалеч, и то по подобен начин, беше неоспоримо доказателство за смело сърце. И все пак тя не винеше Малта, че беше избягала. Вероятно си беше фантазирала за красиво лице под воала му. Да застане лице в лице с годеника си трябваше да я е разтърсило.

Рейн съблече мократа си риза. Тя се пльосна на пода върху другите му дрехи. Пое дълбоко въздух през стегнатото си гърло и се взря в малкото огледало в стаята, като се принуди да види онова, което беше видяла Малта. Тинтаглия не го беше излъгала. Връзката му с нея беше засилила Дъждовните промени. Той докосна фините драконови люспи по лицето си, затвори и отвори медните си рептилски очи, които се взираха в него. Роговите плочки на оголените му гърди проблясваха в бронзово. Кожата отдолу леко синееше: натъртване или промяна на цвета? Беше виждал Дъждовни старчета на петдесет, които не бяха показвали чак такива промени. Как щеше да се измени с годините? Щяха ли да му пораснат драконови нокти, щяха ли зъбите му да станат заострени, а езикът му — раздвоен?

Нямаше значение, каза си. Щеше да остарее сам, през повечето време под земята, копаейки за дракони. Външният му вид нямаше да има значение за никого. Тинтаглия беше спазила своята част от уговорката. Той щеше да спази неговата. Иронията не му убягна. Беше заложил остатъка от живота си срещу надеждата да може да спаси Малта. Нямаше да отрича безумните си фантазии. Беше си представял как я спасява, невредима въпреки ужасните опасности, които беше преживяла, и как тя се отпуска в обятията му и обещава винаги да бъде до него. Беше си представял как, щом се разбули пред нея, тя се усмихва, докосва лицето му и му казва, че това няма значение, че тя обича него, а не лицето му.

Но реалността беше по-жестока. Тинтаглия го беше оставила и беше отлетяла със скъпоценните си змии. След дни на изтощително летене и спане сред студа на самотни плажове, той почти се беше удавил. Роднините на Малта трябваше да го спасяват. Вероятно го мислеха за пълен глупак. Цялото му дирене беше безсмислено, защото Малта вече беше в безопасност. Нямаше представа защо Вивачия плаваше под джамаилско знаме, но очевидно Алтея Вестрит бе успяла да си върне кораба и да спаси племенницата си. Не само че не се нуждаеха от жалките му усилия, но и трябваше да го спасяват.

Взе една от ризите на Уинтроу от закачалката и я вдигна. С въздишка, я окачи обратно. Вдигна собствената си риза от земята и се загледа как водата се оттича от нея. Воалът му се беше оплел в нея. За известно време остана да го гледа. После го отплете и го изстиска. Това беше първото нещо, което си сложи.

Малта стоеше невиждащо под проливния дъжд. Фините люспи по лицето на Рейн бяха като копринена броня, топлият отблясък на медните му очи — като маяк. Някога беше целунала тези устни през тънката мрежа на воал. Почувства ожулените си като на прислужница пръсти върху напуканите си устни и рязко отдръпна ръката си. Вече беше недостижимо. Повдигна лице към студения дъжд и приветства ледения му допир. Вкочани ме, помоли го тя. Отнеси тази болка.

— Студено ми е — изхленчи до нея сатрапът. — И се изморих да стоя тук.

Кенит го стрелна с предупредителен поглед.

Сатрапът беше обвил ръцете си плътно около себе си, но пак трепереше от студ.

— Не мисля, че ще дойдат. Защо трябва да стоя тук в този вятър и дъжд?

— Защото така ми е угодно — сопна му се Кенит.

Уинтроу реши да се намеси.

— Можеш да вземеш плаща ми, ако искаш — предложи той.

Сатрапът се намръщи.

— Той е подгизнал! Каква работа ще ми свърши?

— Можеш да бъдеш и по-мокър — изръмжа Кенит.

Малта вдиша дълбоко. Пиратът и сатрапът не изглеждаха много различни един от друг. Ако можеше да се справи с единия, можеше да се справи и с другия. Не кураж, а дълбоко отчаяние я подтикна да прекоси палубата с маршова стъпка и да застане пред Кенит със скръстени ръце. Той беше опасен, буен мъж, но тя не се страхуваше от него. Какво можеше да ѝ стори? Да провали живота ѝ? Мисълта почти я накара да се усмихне.

Тихите ѝ, спокойни думи бяха предназначени единствено за Кенит, но високата жена, която стоеше зад рамото му също слушаше.

— Моля ви, крал Кенит, позволете ми да му донеса по-дебел плащ и стол, ако не искате да му позволите да се подслони вътре.

Тя почувства погледа му върху себе си, търсещ следи от белега ѝ. Отговори ѝ коравосърдечно:

— Той се държи глупаво. Нищо няма да му стане от малко дъжд. Не разбирам защо се тревожиш.

— Вие, сър, се държите по-глупаво от него. — Тя говореше смело, без повече да се интересува дали ще го обиди. — Забравете моята грижа и помислете за вашата. Каквото и удоволствие да извличате от нещастието му, то не си заслужава онова, което ще загубите. Ако желаете капитаните на онази флота да го видят като нещо ценно, трябва да се държите с него като с Негово величество, велеславния сатрап на цяла Джамаилия. Ако възнамерявате да го спазарите за богатства, това е човекът, когото трябва да държите. Не мокро, раздразнително, нещастно момче.

Очите ѝ се прехвърлиха от бледосините на Кенит върху тези на жена му. За нейна изненада, тя гледаше леко развеселено, почти одобрително. Дали Кенит беше доловил това? Той гледаше Малта, но говореше на жена си:

— Ета. Виж какво можеш да намериш за него. Искам да е много забележим.

— Мога да го уредя. — Жената имаше мек, контраалтов глас, по-изтънчен от онова, което Малта беше очаквала от жената на пират. В очите ѝ имаше интелигентност.

Малта срещна погледа ѝ открито и направи реверанс, докато казваше:

— Моите благодарности, лейди.

Тя последва Ета, като успяваше да поддържа темпото ѝ. Вятърът бе предизвикал леко, неприятно вълнение и мократа палуба беше нестабилна, но в дните си на Мотли тя най-накрая беше намерила баланса си. Удивяваше се от себе си. Въпреки всичко, което не беше наред в живота ѝ, тя се гордееше, че може да се придвижва умело из бащиния си кораб. Баща ѝ. Тя решително пропъди всякаква мисъл за него. Нямаше да се замисля и за Рейн, който беше толкова близо, че можеше да почувства присъствието му. Все някога щеше да ѝ се наложи да се изправи пред него — съсипана и белязана, и да посрещне разочарованието в тези необикновени, медни очи. Поклати глава и стисна зъби против парещите очите ѝ сълзи. Не сега. Точно сега нямаше да чувства нищо за себе си. Всичките ѝ мисли и усилия трябваше да са насочени към възстановяването на сатрапа на трона му. Опита се да мисли ясно, докато влизаше след Ета в каютата на баща си.

Стаята беше каквато я помнеше още от времето на дядо ѝ като капитан на Вивачия. Погледна измъчено към познатата мебелировка. С претенциозен жест, Ета отвори богато резбован кедров сандък. Беше подреден с дрехи от разкошни и колоритни платове. Във всеки друг момент Малта щеше да бъде завладяна от завист и любопитство. Сега стоеше и се взираше невиждащо през стаята, докато Ета ровеше из него.

— Ето. Това ще свърши работа. Ще му е голямо, но ако го сложим да седне на стол, никой няма да забележи. — Тя измъкна тежко алено наметало, поръбено с черни, лъскави мъниста. — Кенит каза, че е твърде натруфено, но аз продължавам да мисля, че ще изглежда много добре в него.

— Несъмнено — съгласи се безизразно Малта. Тя лично не смяташе, че има значение как се облича един изнасилвач веднъж щом узнаеш какъв е.

Ета се изправи, богатият плат висеше на дипли на ръката ѝ.

— Качулката е поръбена с кожа — отбеляза тя. Ненадейно попита: — Какво си мислиш?

Нямаше смисъл да запраща остри думи срещу тази жена. Уинтроу беше казал, че Ета знае какъв е Кенит. Някак се беше примирила с това. Коя беше тя, че да критикува предаността на Ета? Вероятно намираше Малта за също толкова малодушна заради службата ѝ на сатрапа.

— Чудех се дали Кенит е обмислил това. Вярвам, че съюз от джамаилски благородници е искал сатрапа да умре в Бингтаун, за да могат да набедят Търговците за смъртта му и да ограбят града ни. Дали благородниците в тази флота от кораби са верни на сатрапа и възнамеряват да го спасят? Или са предатели, надяващи се да приключат започнатото в Бингтаун? Да набедят Пиратските острови както Бингтаун. Или и двете. — Тя свъси вежди замислено. — Може да имат по-голям интерес да предизвикат Кенит да убие сатрапа, вместо да го спасят.

— Сигурна съм, че Кенит е обмислил всичко — сковано отвърна Ета. — Той не е като другите мъже. Вижда надалече и във времена на голяма опасност проявява забележителни сили. Знам, че вероятно се съмняваш в думите ми, но всичко, което трябва да направиш, е да питаш брат си. Той е виждал как Кенит овладява буря и заповядва на змиите да му служат. Самият Уинтроу беше излекуван от изгаряне от змия от ръката на Кенит, да, и татуировката, която собственият му баща му беше поставил на бузата, беше изтрита от неговия капитан. — Ета срещна скептичния поглед на Малта непоколебимо. — Вероятно мъж като него не трябва да се придържа към обикновените правила — продължи тя. — Вероятно собствената му далновидност го подтиква да прави неща, забранени за другите мъже.

Малта наклони глава към жената на пирата.

— Все още ли говорим за преговорите относно връщането на сатрапа на трона му? — попита тя. — Или търсиш извинение за онова, което е сторил на баща ми? — И на леля ми, додаде мислено.

— Държанието на баща ти се нуждае от повече извинения, отколкото това на Кенит — студено отвърна Ета. — Попитай Уинтроу какво е да носиш робски окови и татуировка. Баща ти си получи заслуженото.

— Може би всички получаваме онова, което заслужаваме — остро ѝ върна Малта. Очите ѝ пробягаха нагоре-надолу по Ета и тя видя как жената почервеня от гняв. Изпита моментно разкаяние, когато забеляза внезапна, неприкрита болка в очите на Ета.

— Може би е така — хладно отвърна жената. — Донеси онзи стол.

Това беше дребнаво отмъщение, помисли си Малта, докато вдигаше тежкия стол. Понесе го тромаво, като удряше пищялите си в дебелите му пречки, докато вървеше.

Рейн Купрус стоеше далеч от бака, откъдето можеше да наблюдава, без да бъде видян. Гледаше Малта. Воалът запречваше гледката му, но той се взираше гладно в нейна посока. Видяното го нараняваше, но не можеше да откъсне поглед. Тя се усмихна на сатрапа, докато поставяше стола за него. Обърна се към високата жена до нея и със задоволство посочи аленото наметало, което тя носеше. Лицето на сатрапа не измени горделивия си вид. Той вирна брадичка към нея. Последвалото беше като нож, завъртащ се в Рейн. Малта развърза мокрото му наметало вместо него, като през цялото време се усмихваше топло. Не можеше да чуе думите, но нежната загриженост личеше върху лицето ѝ. Тя небрежно захвърли мократа наметка настрани, след което се забърза да увие сатрапа в голямата червена пелерина. Вдигна качулката и я пристегна топло около него. Внимателно, с леки докосвания на ръката си отмести мокрите кичури от челото и бузите му. Когато сатрапът седна, тя се засуети с падналата на земята част и дори се отпусна на коляно, за да оправи гънките.

Във всяко нейно докосване имаше привързаност. Не можеше да я вини. Сатрапът, с неговото бледо, патрицианско лице и господарски порядки беше далеч по-подходяща партия за Малта Вестрит, отколкото един люспест и очукан Дъждовник. С жегване си спомни, че мъжът беше споделил с нея първия танц на представителния ѝ бал. Дали сърцето ѝ не бе започнало да тупти за него още тогава? Тя се премести, за да застане зад стола на сатрапа и фамилиарно постави ръце на облегалката. Изпитанията, през които бяха преминали заедно, несъмнено ги бяха сближили. Кой мъж би могъл да устои за дълго на чара и красотата на Малта? Без съмнение сатрапът изпитваше и дълбока благодарност; сам не би могъл да оцелее.

Рейн се чувстваше сякаш сърцето му бе изчезнало от гърдите, оставило зееща дупка подире си. Нищо чудно, че бе избягала от него. Преглътна тежко. Дори не бе отправила и една приветствена дума към него, даже и като към приятел. Дали се боеше, че ще я накара да удържи на обещанието си? Дали се боеше, че ще я унижи пред сатрапа? Той се къпеше в болката, породена от гледката на двамата. Никога повече нямаше да бъде негова.

Алтея бе помогнала на племенницата си да вдигне тежкия стол на бака. Самата тя го намираше за глупаво представление, не виждаше смисъл в нищо от това. Всички бяха пленени от нелепата и опасна демонстрация на сила на Кенит. Тя наблюдаваше как Малта сваля мокрия плащ от раменете на сатрапа и го увива на топло в новия. Вдигна качулката високо, сякаш мъжът беше Силдин. След като той седна на импровизирания си трон, тя дори подви наметката по-плътно около краката му. Болеше я да гледа как Малта изпълнява подобна смирена служба. Още по-лошо я жегна леката подла усмивка на лицето на Кенит, докато наблюдаваше цялото представление.

Заля я вълна на толкова гореща омраза, че придаде червеникав оттенък на зрението ѝ. Тя действително се задъха, щом ноктите ѝ се забиха дълбоко дланите ѝ. Облегна се назад върху парапета на кораба и се съсредоточи върху това да позволи на усещането да мине през нея.

— Толкова силно искаш да го убиеш — тихо отбеляза корабът. Коментарът изглеждаше предназначен само за нея, но Алтея видя как Кенит леко се извърна при думите. Повдигна вежда в лек, присмехулен въпрос.

— Да, искам. — Тя му позволи да разчете думите по устните ѝ.

Кенит леко и тъжно поклати глава. После насочи вниманието си обратно към малък кораб, който неотклонно напредваше към тях. Носеше се мудно през смрачаващия се следобед. Кенит се зачуди дали е понесъл някакви щети от змийската атака. Ред впечатляващо облечени мъже стояха на палубата му и се взираха към тях. Повечето от тях изглеждаха едри под богатите си мантии. Моряци стояха в готовност да помогнат на по-видните от тях да се прехвърлят на Вивачия. Устните му се изкривиха в усмивка. Щеше да бъде забавно, ако корабът започнеше да потъва, докато бяха борд до борд.

— Може би трябваше да се преоблека за повода — високо изтъкна на Ета. — Така разкошно, както нагиздихме нашия сатрап. Може би всичко, което те признават, е облеклото. — Той скръсти ръце на гърдите си и се ухили очаквателно. — Хвърли няколко въжета, Джола. Да видим какъв улов ще ни донесат.

— Ето ги — продължи да говори полугласно на сатрапа Малта. — Стой изправен и величествен. Разпознаваш ли някои от тях? Мислиш ли, че са ти верни?

Той безмълвно огледа благородниците си.

— Познавам цветовете на стария лорд Криат. Той беше най-възторжен от моето пътуване на север, но въпреки това отказа да се присъедини към мен, защото морските пътешествия му причинявали болки в ставите. Въпреки всичко обаче виж колко лесно прекосява на нашата палуба и колко изправено стои. Почти не се нуждае от мъжа, който го превежда отсреща. Петият мъж, онзи, който сега идва насам, носи цветовете на дома Фердио, но лорд Фердио е дребен, слаб мъж. Това трябва да е някой по-набит, по-висок негов син. За другите… не мога да кажа. Така добре са се закачулили и са нахлупили шапки, яките им са вдигнати толкова високо, че едва виждам лицата им…

Малта го заподозря миг преди всеки друг. Тя погледна покрай мъжете, които се качваха на борда на Вивачия. На палубата на другия кораб моряците помагаха на водачите си да прекосят. Много враждебни, гледащи кръвнишки моряци, всички покрити с плащове заради студения ден. Твърде много?

— Внимавайте! Предателство! — внезапно изкрещя тя. Викът ѝ ги принуди да действат, вероятно по-рано, отколкото бяха замислили. Някои от добре облечените мъже останаха на другия кораб, но при вика на Малта всички захвърлиха наметалата си — моряци, както и фалшиви благородници. Видяха се оръжията им, както и дрехите на обикновени бойци. С рев, моряците, които бяха „помагали“ на съмишлениците си, се хвърлиха над пространството, което разделяше корабите. Още мъже се появиха изпод палубата: порой от бойци, прехвърлящи се отсам с оръжия в ръка.

Хората на Кенит — винаги недоверчиви душици, скочиха да ги посрещнат. За миг главната палуба на Вивачия се превърна в бъркотия от борещи се мъже и проблясващи остриета. Навсякъде, накъдето се обърнеше, Малта виждаше хаос. Кенит стоеше, изтеглил меч, издаващ заповеди за рязане на въжета и блъскане, докато Ета му пазеше гърба и с меч, и с по-късо острие. Дори Уинтроу, деликатният ѝ брат, бе изтеглил нож и стоеше в готовност да отблъсне всеки, който се опиташе да се качи на бака. Джек и Алтея — с празни ръце, се бяха преместили, за да го подкрепят. И всичко това за едно мигване на окото.

Сатрапът бе прикован от ужас. Той се свлече обратно в стола си, даже вдигна краката си от палубата. Малта стоеше беззащитно до него.

— Защити ме — пискливо извика той, — защити ме, дошли са да ме убият, знам го. — Сатрапът сграбчи китката ѝ в изненадващо здрава хватка. Той скочи на крака, като се препъна в твърде дългия плащ, и я дръпна пред себе си. — Пази ме, пази ме! — примоли се. Повлече я надалеч от стола, към края на носа и се сви там, стиснал китката ѝ.

Малта отчаяно се забори да се освободи. Трябваше да види какво се случва на бака.

— Пусни ме! — извика тя, но сатрапът беше твърде уплашен, за да я чуе. От другия съд се изливаха още мъже.

Чу си силен трясък, щом Джек грабна стола на сатрапа и го разби в палубата. Сграбчи един от резбованите му крака и подхвърли друг на Алтея с диво ухилена гримаса — жената беше луда.

— Малта! — кресна тя и Малта се приведе, щом жената запрати една тежка пръчка от стола към нея. — Използвай това! — После се втурна обратно към стълбата, като замахваше яростно към мъжете, които почти се бяха добрали до бака. Алтея се присъедини към нея. Уинтроу бе заел позиция близо до Кенит, който крещеше заповеди на хората си.

Малта отметна глава и бясно се огледа около себе си. Другите кораби на джамаилската флота се приближаваха. Мерна Мариета, която се спускаше към тях. Не можеше да види Мотли, но се съмняваше, че е избягал. Зърна друг кораб, наближаващ бързо, който не беше вдигнал джамаилско знаме. Да не би друг пиратски кораб да се бе натъкнал на свадата? Тогава видя фигурата да се движи.

— Наближава жив кораб! Бингтаунски кораб ни идва на помощ! — извика Малта, но никой не ѝ обърна внимание.

Сатрапът я държеше за рамото. Разтърси я трескаво.

— Отведи ме долу, заведи ме в безопасност. Трябва да ме защитиш.

— Пусни ме! — отчаяно извика тя. — Не мога да те защитя, ако ме стискаш така. — Тя се напъна заради хватката му и успя да достигне пречката, която Джек ѝ беше хвърлила. Взе я в ръката си, но не се почувства по-сигурна.

— Нямаме представа срещу какво се изправяме! — извика му Янтар.

— Знаем, че Алтея е на онзи кораб! — ядосано ревна Брашън, докато слизаше по мачтата. — Не можем да се задържим тук и да не правим нищо, докато джамаилците превземат Вивачия. Нямам им повече вяра, отколкото на Кенит. Алтея може да бъде убита или заловена. Нямам желание да я видя с робска татуировка на бузата. Така че нека се опитаме да извъртим това в наша полза. — Той скочи на палубата. — Симой! Извади оръжията!

Симой дойде тичайки.

— Веднага, капитане. Но трябва да кажете на мъжете с кого ще се бием.

Брашън направи гримаса — дива и безразсъдна.

— Всеки, който застане между нас и Алтея!

Ненадейно Парагон нададе изненадващ рев:

— Но оставете Кенит на мен!

Битката, ограничена до главната палуба на Вивачия, внезапно се измести. Самият натиск на мъжете, изливащи се от джамаилския кораб, обръщаше прилива. Малта с ужас видя как Джек бива повалена. Алтея се гмурна в мелето след нея. Тъкмо когато тя изчезна, вълна от джамаилски бойци се появиха над ръба на бака. Тя зърна как Уинтроу, Ета и Кенит, събрали се в плътна група, се бият за живота си.

— Ето го! — изрева един джамаилски моряк и скочи до нея. Тя замахна с дървото си към него. То удари въоръжената му ръка, но той просто я измести, така че ударът само да го закачи. Със свободната си ръка изтръгна дървото от хватката ѝ с такава лекота сякаш вземаше играчка от дете. Нададе буен смях и я избута настрана. Това, заедно с хватката на сатрапа я запрати на пода. Мъжът хвана сатрапа за яката и го отърси от хватката му върху Малта. Тя се опита да грабне сатрапа, но боецът го дръпна извън обсега ѝ и извади меча си, за да го забие в нея, когато неочаквано се вторачи невярващо в стърчащия от гърдите му връх на острие. Зад него яростно изрева висок мъж. Той дръпна жертвата с все меча надалеч от Малта. Избута мъртвия към другарите му като в същото време освободи меча си.

— Наведи се! Покрий се! — извика ѝ яростно Рейн, след което се обърна с гръб към нея. Медните му очи проблясваха през раздрания му воал. Тя мерна левия му ръкав, подгизнал от кръв. Тогава към него се хвърлиха трима мъже и той падна току пред очите ѝ.

— Рейн! Не! — извика тя и се устреми към него, но сатрапът зад нея представляваше вкопчена, писклива тежест. Той сключи ръце около раменете ѝ като удавник, докато пелтечеше и плачеше. Някакъв мъж я сграбчи за косата и я запрати настрани. С див смях, той се хвърли върху сатрапа като че беше дете, хващащо притиснато в ъгъла кученце.

— Хванах го! — изрева той. — Хванах го!

Малта рязко дръпна главата си, за да избегне нечий ритник. Той се плъзна покрай черепа ѝ и за момент я замая. Не беше нарочно. Сега, след като вече притежаваха сатрапа, никой не се интересуваше от нея. Видя го как бива повдигнат като торба месо и хвърлен на рамото на един мъж, който го отнесе, ревящ ликуващо. Битката се отдръпна да му направи път, след което отново се събра. Бордовата група бе получила онова, за което беше дошла, и сега си тръгваше. Малта успя да зърне пребледнялото лице на сатрапа, отворил широко устата и очите си от ужас. Рейн не се виждаше никъде. Тя се вдигна на колене и се заозърта бясно наоколо. Сатрапът беше замъкнат през палуба, на която сред въргалящите се, стенещи ранени стояха проснати мъртви мъже. Пиратите, които все още се биеха, бяха заели защитни позиции, борещи се за собствените си животи, неспособни да му се притекат на помощ.

Сатрапът беше досадна, безполезна личност, но тя се беше грижила за него като за дете. Ден и нощ беше била до него. Да види как бива отвеждан към смъртта му порази сърцето ѝ.

— Малта! — извика той и свободната му ръка се протегна към нея.

— Сатрапът! — безполезно изкрещя тя. — Те го отвлякоха! Спасете го, спасете го! — Никой не отговаряше на вика ѝ за помощ. Докато пленителите му го отнасяха, другите джамаилски бойци се оттеглиха да го наобиколят, ухилени и надаващи ликуващи викове. Щом фокусът на битката се измести, Малта успя да зърне Алтея. Беше взела от някого оръжие. Направи неуспешен опит да се освободи от групата бойци, с които се сражаваше, но Джек я дръпна назад.

— Не си струва да жертваш живота си! — извика ѝ високата жена. От русата ѝ опашка капеше кръв.

Тогава, от плетеница тела на палубата изникна Рейн. Малта изпищя шумно от радост, щом го видя. Когато беше паднал, тя бе сметнала, че е мъртъв.

— Рейн! — извика, но след като той грабна едно острие и се заклатушка след пленителите на сатрапа, тя изкрещя: — Не! Не, върни се, недей, Рейн!

Той не стигна далеч. Един ранен се вкопчи в него, докато го подминаваше, и Рейн падна тежко на палубата. Малта колебливо се вдигна на крака. Имаше очи единствено за Рейн. Той се счепка с мъжа, който го беше повлякъл. Другият имаше нож, вече почервенял от кръв. Незаинтересована от нищо друго, Малта се хвърли към боричкащите се мъже.

— Остави ме! — Алтея се опита да се изтръгне от хватката на Джек, но приятелката ѝ беше безмилостна.

— Не! Остави го. Отведоха го на тяхната палуба. Нима искаш да пренесеш битката там, където шансовете ни са още по-лоши? Изгубихме го, Алтея, поне засега!

Алтея знаеше, че е права. Мъжът, който носеше сатрапа, бе хванал висящо въже и се бе прехвърлил на палубата на другия кораб. Джамаилските моряци се оттегляха триумфиращо, като прерязваха въжетата, свързвали двата кораба по време на кратката ожесточена битка. Отидоха си толкова бързо, колкото бяха и дошли, отнасяйки сатрапа със себе си.

Алтея видя прекъснатата атака на Рейн. Помисли си, че ще се изправи, но преди да е успял да се вдигне на крака, един неочакван спасител се втурна да помогне на сатрапа. С див, яростен рев Кенит се спусна през Ета и Уинтроу към крамола.

— Не им позволявайте да го отведат! — гневно изрева той. В едната си ръка носеше късо острие, а под другата стискаше патерицата си. Алтея не очакваше да направи повече от няколко крачки, но той прекоси палубата, като вървеше с големи подскоци от крак към патерица с грациозност, която я изуми. — При мен! — изрева Кенит, докато подтичваше. Верни пирати се скупчиха зад него. Ета и Уинтроу се спуснаха подире му, но други бяха запълнили празното пространство. Бяха откъснати от него.

Кенит не спря, щом стигна до парапета. Дървеният му крак удари палубата, другият крак — парапета, и той се стрелна отвъд. Със скок, който би засрамил и тигър, той се хвърли след отплаващия кораб. Алтея очакваше, че ще падне между корабите, но той се удари в другата палуба и се претърколи. Едва шепа от хората му го последваха. Един не успя да скочи достатъчно далеч и закрещя, докато се носеше към водата.

Тя не можа да види какво стана с Кенит след това. Твърде много мъже се струпаха около обградения пиратски крал и хората му. Ета изкрещя бясно и се приготви. Уинтроу я задържа, за да не скочи подир Кенит. Пространството между корабите се беше разширило до невъзможни за скок размери. Подигравателен смях и ликуващи викове се надигнаха жегващо от другия кораб, докато се отдалечаваше неотклонимо от Вивачия. Двама мъже вдигнаха нависоко бледия сатрап и го разтресоха присмехулно към екипажа на Вивачия.

Ета бясно се освободи от Уинтроу. В отчаянието и гнева си тя се обърна срещу него.

— Глупак! Не можем да го оставим в ръцете им. Те ще го убият. Знаеш това.

— Не възнамерявам да го оставям в ръцете им. Но удавянето ти няма да го спаси — отвърна ѝ ядосано Уинтроу. Гласът му стана по-дълбок, щом заповяда: — Джола! Те държат Кенит! Вивачия! След тях, те държат Кенит, трябва да ги последваме!

Вивачия поде вика.

— Вдигнете котвата! Опънете платната! Трябва да ги последваме, те държат Кенит.

— Не! — тихо изпъшка Алтея. — Оставете го, да си го задържат. — Но знаеше, че корабът няма да го остави. Можеше да усети как напрегнатостта на Вивачия пулсира през дървото. Корабът го обичаше и щеше да си го върне, без значение от цената. Алтея погледна над водата как джамаилската флота се разгръща пред тях. Ако Вивачия ги предизвикаше, нямаше да има никакъв шанс даже и с подкрепата на Мариета и Мотли. Нямаше да е бързо, щеше да е кърваво, още повече мъже щяха да умрат по палубите на Вивачия и накрая корабът ѝ щеше да попадне в джамаилски ръце. Каузата беше изгубена още отсега, но тя знаеше, че корабът щеше да я преследва. Алтея щеше да бъде понесена заедно с нея, за да посрещне един жесток край.

Тогава нечий глас достигна до нея, боботещ над водата, и накара косъмчетата по врата ѝ да настръхнат.

— Ей, Вивачия! Кой държи Кенит?

Тя се обърна бавно, през нея пробяга ледена тръпка. Беше глас от гроба. Гласът на Парагон се устреми над водата, както никой човешки глас не би могъл. Алтея погледна към него, после погледна отново. Беше Парагон. Очуканият жив кораб с импровизирания си такелаж носеше табелката с името на Парагон, но фигурата беше на млад мъж с открито изражение, без брада, с коса, вързана в бойна опашка. Тогава мерна златна жена, стояща на палубата точно зад фигурата, която махаше с две ръце в необуздан поздрав. За момент, докато наблюдаваше приближаването им, всички други мисли и страхове бяха забравени. Не можеше да види Брашън; нямаше как да бъде сигурна, че и той е жив, но внезапно почувства, че трябваше да е така. Очите на Парагон бяха затворени и той плаваше с ръце, протегнати слепешката напред. Това сви сърцето ѝ. Беше както се бяха опасявали. Янтар го беше преправила, но това не бе върнало зрението му. Бяла змия проряза водата пред носа му.

— Те са живи! — Ненадейно до нея се оказа Джек, подскачаща нагоре-надолу и тупаща я по гърба с окървавен юмрук. Беше смущаващо, но и прекрасно да бъде повдигната и завъртяна от по-едрата жена, докато Джек надаваше радостен вой.

— Хей, Парагон! — извика отчаяно Вивачия. — Ето там, онзи кораб, Кенит е на борда му. Те ще го убият, Парагон, ще го убият! — Тя посочи трескаво и безполезно над водата. Собствената ѝ котва тъкмо се надигаше от калта.

Викът ѝ се понесе и към Мариета и Мотли. Алтея видя как измениха курса към Вивачия, за да се отправят след джамаилския кораб, който бягаше към сигурността на флотата си.

Но Парагон вече беше в ход и волята на жив кораб го тласкаше толкова, колкото и вятърът в платната му. Той неестествено набра скорост. Даже и екипажът на Вивачия, запознат с особеностите на живите кораби, извика от изумление, щом той мина покрай тях. Алтея зърна Брашън, който тичаше по палубите на Парагон с Клеф по петите си. При вида му, сърцето ѝ се събуди за живот в гърдите ѝ. Тогава Парагон ги отмина и им показа кърмата си. Алтея стоеше втренчена, скована от радост.

Обграденият екипаж на Вивачия беше скочил при вестта за залавянето на капитана си. Всеки мъж, който можеше да се движи, се втурна да вдигне котвата и да опъне платната. За известно време пренебрегнаха телата, които заливаха палубата. Онези от ранените, които можаха, се вдигнаха нестабилно на крака, за да помогнат с управлението на кораба. Малта, невредима, но очевидно разтърсена, блуждаеше през плетеницата от мъртви, поразена. Уинтроу бе поел командването на кораба от разтърсения Джола. Ета като че беше навсякъде — оказваше помощ и подтикваше към бързина при всяко възложение.

— Алтея! — извика Джек и я откъсна от транса ѝ. — Размърдай се! — Джек вече се беше присъединила към мъжете при котвата.

— След него! — добави тя собствените си викове към тези на Уинтроу. — Парагон не бива да се изправя сам срещу тях.

Преди котвата да е излязла напълно от водата, Вивачия вече набираше инерция.

Глава тридесет и четвърта

Спасяване

— Кенит не ме интересува! — изрева Брашън. — Върни се за Алтея!

— Тя е в безопасност там, където е сега! — опърничаво извика Парагон. — Трябва да си върна Кенит. Нужен ми е.

Брашън стисна зъби. В един миг беше толкова близо, а после ги бяха отминали. Нуждата да види Алтея и да знае, че е в безопасност, го разяждаше, но твърдоглавият кораб, изглежда, беше решен да ги поведе към смъртта им. Всеки път, в който Брашън започнеше да се доверява на Парагон, той попарваше надеждите му. Противопоставяше се и на руля, и на заповедите, устремен след бягащия кораб. Бялата змия скачаше и се гмуркаше сред вълните при носа им като делфин. На бака, Майка се облегна на парапета сякаш можеше да избута кораба да плава по-бързо. Янтар стоеше изправено, вятърът развяваше косата ѝ. Очите ѝ бяха широко отворени сякаш слушаше далечна музика.

— Поне намали малко — примоли се Брашън. — Позволи на другите кораби да се изравнят с нас. Няма нужда да се изправяме срещу цялата джамаилска флота сами.

Но Парагон бързаше сляпо напред. Брашън предположи, че някак бялата змия го насочваше.

— Не мога да се бавя. Те ще го убият, Брашън. Може да го убиват точно сега. Той не бива да умира без мен.

Това съдържаше зловеща нотка. Внезапно Брашън почувства лек допир до китката си. Погледна надолу, за да открие до себе си майката на Кенит. Бледите ѝ очи се срещнаха с неговите тъмни и изговориха всички думи, които езикът ѝ вече не можеше. Красноречието на тази молба не можеше да бъде отхвърлено. Брашън поклати глава — не на нея, а на собствената си глупост.

— Върви тогава! — изведнъж извика на кораба. — Хвърли се сляпо напред. Задоволи каквато лудост те движи веднъж завинаги.

— Длъжен съм — подхвърли му обратно Парагон.

— Като всички ни — тихо се съгласи Янтар.

Брашън се извъртя към нея, доволен да смени мишената си.

— Предполагам, че това е съдбата, за която спомена — раздразнено предизвика той Янтар.

Тя му отправи ефирна усмивка.

— О, да, точно така — обеща му тя. — И не само тази на Парагон. Моята. И твоята. — Тя разпери широко ръка. — И на целия свят.

Кенит никога не се беше намирал на по-ужасно място. Без патерица, без оръжие, той седеше на палубата, докато моряци, ходещи по задачите си, минаваха небрежно покрай него. Малкото мъже, които се бяха качили на борда заедно с него, представляваха кървави трупове. Беше безполезно да изпитва удовлетвореност заради джамаилците, които бяха взели със себе си. Зад него, сатрапът представляваше смачкана купчина. Не беше ранен, но беше изпаднал в несвяст. Самият Кенит беше попребит, но и той все още не беше разкървавен.

Седеше на откритата палуба близо до рубката на кораба. Трябваше да гледа нагоре към пазачите си. Той отказваше. Беше видял достатъчно от подигравателните им лица и присмехулните им гримаси. Бяха извлекли голямо удоволствие от това да му изтръгнат патерицата и да го оставят да падне. Ботушите им бяха причината ребрата да го болят. Внезапната промяна в благосъстоянието му го замайваше, колкото и нараняванията му. Къде се беше дянал късметът му? Как беше възможно това да се случи на него, крал Кенит от Пиратските острови? Допреди малко беше държал сатрапа на цяла Джамаилия като пленник и разполагаше с подписано споразумение, което го припознаваше за крал на Пиратските острови. Беше почувствал съдбата си, беше я докоснал за миг. А сега това. Не беше бил толкова безпомощен и надвит, откакто беше момче. Избута мисълта. Нищо от това нямаше да се случи, ако Уинтроу и Ета го бяха последвали, както трябваше да сторят. Куражът и вярата им в късмета му трябваше да се равняват на неговите. Щеше да им го каже, след като го спасяха.

Почувства как зад него сатрапът се отърсва от безсъзнанието си. Простена леко. Кенит дискретно го сръга с лакът.

— Тихо — каза му със снижен глас. — Седни. Опитай се да изглеждаш авторитетно. Колкото повече слабост покажеш, толкова повече ще те наранят. Трябваш ми цял.

Великият сатрап на цяла Джамаилия седна, подсмръкна и боязливо се огледа наоколо. На палубата покрай тях бързо и шумно се движеха мъже, устремени да изтръгнат още бързина от кораба. Пазеха ги двама мъже — един с дълъг нож и друг с противна къса тояга. Лявата ръка на Кенит беше почти изтръпнала от последната си среща с нея.

— Изгубен съм. Всичко е изгубено — залюля се сатрапът.

— Престани! — изсъска му Кенит и продължи стих глас: — Докато хленчиш и пъшкаш, не мислиш. Огледай се наоколо. Сега повече от всякога трябва да бъдеш сатрапът на цяла Джамаилия. Изглеждай като крал, ако искаш да се отнасят с теб като с такъв. Седни изправено. Бъди нащрек и възмутен. Дръж се сякаш имаш властта да ги убиеш всичките.

Самият Кенит вече беше последвал съвета си. Ако джамаилците бяха отвлекли сатрапа, за да се отърват от него, размисли той, щяха да го убият намясто. Това, че и двамата все още бяха живи, значеше, че за тях сатрапът представляваше някаква ценност жив. И ако беше така — и сатрапът изпитваше някаква нищожна благодарност към Кенит — вероятно той можеше да запази и живота на пирата. Кенит събра сила в гласа си. Вля убеждение в шепота си:

— Няма да излязат невредими от подобно отношение към нас. Даже и сега корабите ми ни преследват. Погледни пленителите ни и само помисли как ще ги убиеш.

— Бавно — каза сатрапът с глас, който все още леко трепереше. — Ще умрат бавно — каза по-твърдо, — с много време да съжаляват за глупостта си. — Той успя да седне в изправено положение. Уви аления плащ по-плътно около себе си и се втренчи в пазачите им. Гневът, помисли Кенит, му отиваше. Изместваше страха и детинщината от лицето му. — Собствените ми благородници се обърнаха срещу мен. Ще си платят за измяната. Те и семействата им. Ще срутя именията им, ще изсека горите им, ще изгоря полята им. Ще страдат до десето коляно за това. Знам им имената.

Единия пазач го беше чул. Удостои сатрапа с презрително побутване с крак.

— Млъкни. Ще си мъртъв преди края на деня. Чух ги да го казват. Просто искат да го направят някъде, където всички да могат да гледат. Обвързване чрез кръв, така го наричат. — Той се ухили, като показа моряшки зъби. — Ти също, „крал“ Кенит. Може би ще ми позволят аз да го направя. Изгубих двама другари заради проклетите ти змии.

— КЕНИТ!

Ревът беше гласът на самия вятър, викът на вбесен бог. Подиграващият се пазач се завъртя, за да погледне назад. Страховита тръпка полази Кенит. Не му трябваше да поглежда. Това беше гласът на мъртвия му кораб, зовящ го да се присъедини към него. Замъчи се да стане, но без патерицата беше трудно.

— Помогни ми да стана! — заповяда на сатрапа. По всяко друго време величественият младеж вероятно щеше да презре подобна команда, но звукът от името на пирата все още се носеше из ушите на всички. Той се изправи бързо и протегна ръка към пирата. Дори мъжете по палубата бяха забавили възложенията си, за да погледнат назад. На някои от лицата се появи ужасено изражение. Кенит се надигна в изправена позиция до слабото рамо на сатрапа и диво се заозърта наоколо за призрачния кораб.

Откри го, приближаващ бързо откъм десния им борд.

Невъзможно — беше Парагон, но променен в смъртта в младеж. Призрачна бяла змия подскачаше пред кораба. По-бърз от вятъра, неестествено чевръст, живият кораб се плъзна до тях. Завършваща кошмара, на бака стоеше майка му, бялата ѝ коса се вееше на вятъра. Видя го. Протегна умоляваща ръка към него. До нея стоеше златна богиня, а един мъртвец командваше екипажа. За момент езикът на Кенит се залепи за небцето му. Призраците на миналото му дойдоха — невъзможно бързо — застанаха редом до джамаилския кораб, след което се наклониха към него.

— Кенит! — прогърмя отново гласът. — Дошъл съм за теб! — Парагон вложи студена ярост в гласа си. — Предайте ми Кенит! Заповядвам ви! Той е мой!

— Предайте се! — Гласът на Вивачия разцепи небето, идващ откъм левия борд на кораба. Гледката му към нея беше препречена, но той знаеше, че е близо. Сърцето му подскочи болезнено в гърдите. Тя можеше да го спаси. — Предай се, джамаилски корабе, или ще те пратим на дъното!

Джамаилският кораб нямаше къде да иде. Въпреки трескавите заповеди на капитана му да изгони вятъра от платната си, не можеше да го забави достатъчно бързо. Парагон се носеше безразсъдно към носа му. Джамаилският кораб зави, но това не беше достатъчно. Със страховит, трошащ звук, последван от стенанията на носещите греди, той се удари под ъгъл в Парагон и отскочи. Магическото дърво пое сблъсъка, но именно от джамаилския кораб се разхвърчаха трески. Той се въртеше наоколо, изгубил всякакъв контрол. Горе, платната плющяха бясно. Неочаквано последва пореден стържещ сблъсък, щом Вивачия го притисна от другата страна. Маневрата беше безразсъдна — можеше да потопи и трите кораба. Прекъснатият устрем на корабите завъртя всички им в бавно извъртащ се кръг. Моряци на всяка палуба крещяха смаяно. Над главите им такелажите заплашваха да се оплетат. Мариета и Мотли минаха от двете им страни покрай тях, за да възпират приближаващи джамаилски съдове.

Палубата под Кенит все още потръпваше от сблъсъците, когато куки и от двата живи кораба се забиха в нея. Бордови групи и от двете страни прескочиха перилата. Около тях се надигна дрънченето на битка, придружено от виковете на самите живи кораби. Дори змията добави тръбенето си. Пленителите им изведнъж се устремиха да защитават собствените си животи.

— Сатрапе! Трябва да се опитаме да стигнем до Вивачия. — Кенит запазваше хватката си върху рамото на сатрапа и извика до ухото му: — Ще те насоча натам — заяви той, да не би живата му патерица да реши да го изостави.

— Убийте ги! — Ревът на джамаилския капитан разцепи шума на битката. Яростният вик на отчаян мъж. — По заповед на лорд Криат, те не трябва да бъдат хванати живи. Убийте сатрапа и пиратския крал. Не им позволявайте да избягат!

Палубата на Вивачия все още беше затрупана с тела, кръвта капеше и се стичаше по запечатаното дърво. Беше хлъзгаво за вървене. Неистовото движение на моряците — бързо и тревожно, протегнатите, молещи ръце на ранените и усилилото се полюляване на палубата направиха придвижването на Малта към мястото, където беше паднал Рейн, кошмарно. Усещаше, че се движи мудно, сама, през хаоса и лудостта, към края на света. Покрай нея се стрелкаха пирати, отзоваващи се на извиканите от Уинтроу заповеди. Тя дори не ги чуваше. Рейн беше изминал целия този път, за да я намери, а тя беше била твърде страхлива да му предложи дори една дума. Толкова много се беше бояла от болката от отхвърлянето му, че не бе имала куража да му благодари. Сега се страхуваше, че търси мъртвец.

Той лежеше с лице надолу. Трябваше да издърпа друго тяло от него. Мъжът върху му беше тежък. Тя го задърпа безнадеждно, докато светът около нея се отправяше на безумна мисия да спаси Кенит. Никой — нито брат ѝ, нито леля ѝ, дойде да ѝ помогне. Малта хлипаше бездиханно и страхливо, докато се трудеше. Чу как двата живи кораба изкрещяха един на друг. Забързани моряци я заобикаляха, без да обръщат внимание на усилията ѝ. Тя падна на колене в кръвта, опря рамо в тялото на мъртвия мъж и го избута от Рейн.

Разкритата касапница я накара да ахне. Дрехите му бяха напоени с кръв, която се събираше на локва около тялото му. Той се беше проснал сред нея, ужасяващо неподвижен.

— О, Рейн. О, любов моя. — Тя изтръгна дрезгавите думи, които бяха живели непризнати в сърцето ѝ още от първия им споделен сън. Без да обръща внимание на кръвта, тя се приведе да го прегърне. Беше все още топъл. — Никога няма да бъде — простена, докато се поклащаше. — Никога няма да бъде. — Беше като да изгуби дома и семейството си повторно. Изведнъж осъзна, че в обятията му беше единственото място, където отново можеше да бъде Малта. С него умираха младостта, красотата и мечтите ѝ.

Нежно, сякаш той още можеше да усеща болка, тя го обърна. Щеше да види лицето му един последен път, да погледне в медните му очи дори той да не отвърнеше на погледа ѝ. Това щеше да е всичко, което някога щеше да има от него.

Ръцете ѝ лепнеха от кръвта му, докато разпасваше воала от яката на ризата му. Използва и двете си ръце, за да го повдигне и да го махне от лицето му. Той се обели, оставяйки решетка от кръв, отбелязала се върху застиналото му лице. Тя се приведе и целуна неподвижната му уста, устни върху устни, без сън, без воал между тях. Малта смътно осъзнаваше, че шумният свят от платна и битка продължаваше да кипи около тях. Не я интересуваше. Животът ѝ беше свършил тук. Тя проследи люспестата линия на челото му, грапавата кожа беше като фино кована верига под връхчетата на пръстите ѝ.

— Рейн — каза тихо. — О, моят Рейн.

Очите му се отвориха до цепки. Просветнаха медни отблясъци. Онемяла, Малта се взираше, докато той примигна два пъти, а после отвори очи. Замижа нагоре към нея. Изпъшка от болка, дясната му ръка се насочи към подгизналия ръкав на лявата.

— Ранен съм — каза замаяно.

Тя се приведе по-близо до него. Сърцето ѝ бумтеше в ушите. Едва чу собствените си думи:

— Рейн. Лежи неподвижно. Кървиш лошо. Позволи ми да се погрижа за теб. — С вещина, която не чувстваше, започна да разкопчава ризата му. Не смееше да се надява, не се надяваше на нищо, не, не смееше дори да се моли — да оцелее, да я обича. Подобни надежди бяха твърде големи. Треперещите ѝ ръце не можеха да разкопчаят копчетата.

Тя скъса ризата и я разгърна широко, като очакваше да види под нея развалина.

— Ти си цял! — възкликна тя. — Благословен да е Са навеки! — Прокара удивено ръка по гладката му бронзова гръд. Люспите по нея се набръчкаха под допира ѝ и заблестяха на бледата зимна светлина.

— Малта? — Той примижа сякаш най-сетне можеше да види кой коленичи над него. Хвана с дясната си ръка двете нейни и ги задържа настрани от себе си, а очите му се спряха върху челото ѝ. Те се разшириха и той пусна ръцете ѝ. Срам и болка опариха Малта, но тя не отмести поглед от него. Сякаш не можеше да устои на подтика, Рейн вдигна ръка. Само че не докосна бузата ѝ, както се беше надявала. Вместо това пръстите му се насочиха право към изпъкналия ѝ белег и го проследиха сред косата ѝ. В очите ѝ засмъдяха сълзи.

— Коронована — промълви Рейн. — Но как е възможно? Увенчана като древната кралица на Древните в старите гоблени. Люспите едва започват да почервеняват. О, моя хубост, моя лейди, кралице моя, Тинтаглия беше права. Само ти можеш да родиш деца, каквито ще създадем.

В думите нямаше смисъл, но не я интересуваше. По лицето му се четеше одобрение и благоговение. Очите му неспирно обхождаха лицето ѝ в почуда и радост.

— И веждите ти, даже и устните. Започваш да се олюспваш. Помогни ми да стана — настоя той. — Трябва да те видя цялата. Трябва да те държа в обятията си, за да знам, че това е истина. Дойдох толкова далеч и така често мечтаех за теб.

— Ранен си — възрази Малта. — Има толкова много кръв, Рейн…

— Мисля, че повечето не е от мен. — Той вдигна ръка отстрани на главата си. — Бях зашеметен. Поех удар с меч в горната част на лявата ми ръка. Но друго освен това… — Движеше се бавно, пъшкайки. — Просто всичко ме боли.

Сви краката си към себе си, застана на колене и успя бавно да се изправи. Малта се надигна заедно с него, като го подкрепяше. Рейн вдигна ръка, за да разтърка очите си.

— Воалът ми — възкликна изведнъж. После сведе поглед към нея. Тя не беше мислила, че подобна радост може да грейне на лицето на един мъж. — Значи ще се омъжиш за мен? — попита в блажено неверие.

— Ако ме приемеш каквато съм. — Тя застана изправено и избра истината. Не можеше да му позволи да се хвърли в това на сляпо, без да знае какво можеха да шепнат по-късно другите за невястата му. — Рейн, първо трябва да разбереш толкова много неща за мен.

В този момент Вивачия изкрещя нещо за предаване. Миг по-късно силен сблъсък запрати и двама им обратно на палубата. Рейн изкрещя от болка, но се търколи, за да се хвърли покровителствено над нея. Корабът под тях се разтресе, докато той я поемаше в обятията си. Лежеше до нея, здраво стиснал я със здравата си ръка, като предпазваше и двама им от ударите на света. Докато моряци крещяха и звуците на битка се надигнаха отново, той извика край ухото ѝ:

— Единственото, което трябва да знам, е, че сега си моя.

Уинтроу знаеше как да командва. Насред всичко останало, докато Алтея изпълняваше заповедите му заедно с останалите, тя видя смисъла в тях. Видя и нещо друго, нещо много по-важно от това дали одобрява как ръководеше палубата си. Екипажът му се доверяваше. Джола, първият помощник, не поставяше под въпрос способността му или авторитета му да поеме командването. Нито пък Ета. Вивачия се оставяше в ръцете му безрезервно. Алтея завистливо осъзнаваше обмена между Вивачия и Уинтроу. Без усилие, като вода, той преминаваше покрай нея. Спокойно, без затруднения, те разменяха насърчителност и информация. Не я изключваха; това просто минаваше край нея както разговор между възрастни беше отвъд възможностите на едно дете.

Момчето жрец, дребно и източено като дете, беше станало този слаб, но енергичен млад мъж, който крещеше команди с мъжки глас. С внезапна вина тя осъзна, че собственият ѝ баща не беше прозрял тези заложби у Уинтроу. Ако го беше сторил, Ефрън Вестрит щеше да се възпротиви на Кефрия да го изпрати при жреците. Дори собственият му баща беше възнамерявал само да го използва като някакъв заместник, докато Силдин, по-малкият му, по-смел син, достигнеше нужните години. Единствено Кенит беше видял това и го беше подхранил. Кенит изнасилвачът някак беше бил и водачът, когото Уинтроу почти боготвореше, и менторът, който му бе позволил да заеме мястото му на тази палуба и да я ръководи.

Мислите се стрелкаха из глава ѝ така бързо, както вятърът буташе платната, потъпкващи чувствата ѝ, както босите моряци тъпчеха палубите на Вивачия. Алтея вля гневната си сила в тегленето на едно въже. Тя мразеше и ненавиждаше Кенит. По-силно от копнежа ѝ да го убие, тя имаше нужда да го разобличи. Искаше да му отнеме любовта и предаността на последователите му, както той беше отнел достойнството и уединението на тялото ѝ. Искаше да му стори онова, което той беше сторил на нея, да му отнеме нещо, което никога да не може да си върне. Да го остави завинаги осакатен по начин, който не се подчиняваше на разума. Не искаше да нарани тези двамата — племенника и кораба си, но независимо колко ги обичаше, не можеше да загърби онова, което Кенит ѝ беше сторил.

Сега, след като знаеше, че Брашън е жив, болеше още повече. Всеки път, в който успееше да го зърне на палубата на Парагон, неудържимата ѝ радост беше опетнена от страх. Мисълта да му каже помрачаваше нетърпението ѝ от срещата им. Дали Брашън изобщо щеше да схване цялата история? Тя не беше сигурна от какво се бои най-много: че ще се разяри сякаш Кенит е откраднал от него; че може да я отблъсне като омърсена или че може да отхвърли случилото се като лошо преживяване, което тя щеше да преодолее. Заради това, че не знаеше как ще реагира, Алтея внезапно се уплаши, че изобщо не го познава. Откритата любов и доверие между двамата с Брашън беше, в някои отношения, все още нова и прясна. Можеше ли да понесе тежестта на истината? Гневът в нея се разбуди, докато се чудеше дали и това не беше разрушено от Кенит.

Тогава времето за мислене свърши. Бяха изравнили джамаилския кораб. Алтея чу ужасяващ звук, когато той се сблъска с нещо. Вероятно Парагон, помисли си с внезапна болка. Горкият ѝ луд кораб се впускаше в тази битка заради Кенит. Джамаилският кораб придоби застрашителни размери и наближаваше все повече и…

— Дръжте се! — извика някой.

Миг по-късно разбра, че беше предупреждение, но дотогава вече се плъзгаше по палубата. Докато се търкаляше и плъзгаше, в нея проблесна гняв. Как смееше Уинтроу да рискува така кораба ѝ? После през плътта си, опряна в магическото дърво, почувства колко устремена беше Вивачия в това преследване и залавяне. Тя беше избрала риска. Уинтроу бе направил всичко по силите си да го намали. Алтея достигна едно от телата на палубата и с потръпване се претърколи на крака. Бордът на джамаилския кораб беше близо колкото пристан. Тя видя как Ета скача от едната на другата палуба с острие в ръка. Дали Уинтроу предвождаше? Не го виждаше никъде. Тя се забърза да вземе острието, което мъртвецът все още стискаше.

Миг по-късно краката ѝ удариха джамаилската палуба. Навсякъде около нея се водеше сражение, твърде плътно, за да може да се ориентира. Къде беше племенникът ѝ? Един джамаилски моряк скочи да посрещне колебливото ѝ острие. Алтея парира непохватно първите му два опита да я убие. После отнякъде се появи друго острие, което преряза мъжа през гърдите. Той се извърна с вик и се запрепъва надалеч от нея.

Неочаквано до рамото ѝ стоеше Джек, налудничаво ухилена, както правеше при всякаква опасност.

— Мислиш ли, че ако спася сатрапа, той ще се ожени за мен? Ще ми хареса да съм сатрапеса или както там се казва.

Преди Алтея да успее да отговори, нещо разклати палубата под нея и запрати поборниците да се олюляват. Тя стисна здраво Джек.

— Какво беше това? — попита, докато се чудеше дали джамаилската флота не използваше катапултите си срещу заклещените кораби. Отговорът дойде от неистовия вик на един джамаилски моряк.

— Капитане, капитане, проклетата змия откъсна руля ни. Пълним се с вода и то бързо!

— Най-добре да вземем за каквото сме дошли и да се махаме от тази черупка — весело предложи Джек. Тя се хвърли в битката, без да показва предпочитания към определен противник, а си проправяше път като косеше през мелето. Алтея я следваше плътно, като не правеше много повече от това да държи мъжете на разстояние. — Мисля, че видях Ета… ах, ето ни! — възкликна Джек, а после: — В името на Са и топките на Ел! — изпсува тя. — Те са на земята, окървавени, и двамата!

Джамаилският капитан беше обучил хората си да се подчиняват без въпроси. Това заслужаваше възхищение, докато не се обърнеше срещу теб. Пълното им подчинение се четеше в очите им, когато се приближиха към Кенит. Щяха да убият и пирата, и сатрапа, без да се поколебаят, по заповед на капитана си. Очевидно сатрапът трябваше да е или в тяхна власт, или мъртъв. Приблизителната преценка на Кенит за Косго се повиши. Щеше да го запази жив и под собствената си власт. Явно именно в това положение представляваше най-голяма заплаха за джамаилците и следователно — именно така беше най-ценен. Бяха преминали през нападение на змии и бяха рискували всичко, за да го заловят. Кенит щеше да си го върне и те щяха да платят по-скъпо, отколкото някога си бяха представяли. Вивачия беше редом с кораба им. Трябваше да ги удържи само няколко минути, докато Ета и Уинтроу дойдеха за него.

— Застани зад мен! — заповяда на сатрапа и го избута грубо назад. Кенит стегна захвата си върху корабната рубка, за да не се прекатури. Тялото му предпазваше велеславния страхливец. Със свободната си ръка Кенит се освободи от наметалото си. Прииждащите мъже не спряха. Той осуети мушкането на първия мъж, като уви наметалото си около острието, когато то се приближи, и го избута настрани. Опита се да го грабне, като рискува, за да може да го изтръгне от хватката на притежателя му, но то се изплъзна измежду гънките на тежкия плащ.

Вторият мъж беше едър, мускулест тип, по-скоро ковач, отколкото мечоносец. Без изтънченост или преструвка, той пристъпи напред и тласна тежкото си острие през Кенит и в сатрапа. Острието ги прикова един за друг.

— Улучих ги и двамата! — доволно възкликна мъжът. Раираната риза на убиеца му беше изцапана с масло, шокирано забеляза Кенит. Мъжът издърпа обратно острието си и се извърна да посрещне бордовата група. Кенит и сатрапът паднаха едновременно.

Даже и докато падаше, Кенит не можеше да повярва. Това не можеше да се случва, не и на него. Писклив крясък, като от приклещен заек, се надигна точно зад него. Крясъкът заглъхна и се превърна в болка. Тя го разкъсваше отвътре и се разпростря из цялото му тяло. Болката беше бяла, непоносимо бяла и толкова наситена, че нямаше нужда да крещи. Стори му се, че след много дълго време палубата спря падането му. И двете му ръце стиснаха средата на тялото му. Измежду пръстите му бликаше кръв. Миг по-късно той вкуси кръв, собствената си кръв, солена и сладка в устата му. И преди беше вкусвал кръв; Игрот беше обичал да го зашлевява с опакото на ръката си. Вкусът на кръв в устата му винаги беше бил предвестник на по-силна болка.

— Парагон — чу се да зове бездиханно, както винаги, когато болката беше прекомерна, за да я понесе. — Ранен съм, корабе. Ранен съм.

— Продължавай да дишаш, Кенит. — Тънкото гласче откъм китката му беше настоятелно, почти паникьосано. — Дръж се. Почти са тук. Продължавай да дишаш.

Глупав талисман. Той дишаше. Нали? Нещастно насочи погледа си надолу. С всеки тежък дъх плискаше кръв от устните си. Хубавата му бяла риза беше съсипана. Ета щеше да му направи нова. Вкусваше кръв, подушваше я. Къде беше Парагон? Защо не отнемаше болката му? Опита се да го призове, като изричаше старите думи на кораба си към него:

— Не мърдай, момче — прошепна на себе си, както Парагон беше правил винаги. — Не мърдай. Аз ще я взема от теб. Дай ми я всичката. Тревожи се само за себе си.

— Жив е! — извика някой. Той завъртя очи нагоре към говорещия, молейки се за избавление. Но лицето, което гледаше надолу към него, беше джамаилско. — Флад, идиот такъв! Даже не си го убил. — Мъжът ефективно заби тънкото си острие в гърдите на Кенит и го издърпа. — Този път го довърших! — Задоволството в гласа последва Кенит в тъмнината.

Закъсняха. Уинтроу изкрещя мъката си и уби мъжа, който току-що беше убил капитана му. Направи го без никаква мисъл, камо ли пък угризение. Хората, които го бяха последвали от Вивачия, им прорязаха път сред претъпканата палуба. Ета се хвърли покрай Уинтроу и се приземи на колене до Кенит. Тя докосна лицето и гърдите му.

— Диша, диша! — извика, поразена от радост. — Помогни ми, Уинтроу, помогни ми! Трябва да го върнем на Вивачия! Все още можем да го спасим.

Знаеше, че тя греши. Имаше твърде много кръв, тъмна, гъста кръв и продължаваше да се излива от Кенит, докато говореха. Не можеха да го спасят. Най-доброто, което можеха да направят, беше да го върнат да умре у дома и трябваше да действат бързо, за да успеят. Той се наведе и преметна ръката на капитана си през рамената си. Ета застана от другата страна на Кенит, като през цялото време му напяваше. Това, че не проплака от болка, докато го повдигаха, доказа на Уинтроу, че почти си беше отишъл. Трябваше да побързат. Джамаилците бяха отблъснати, но не за дълго.

Под Кенит се намираше сатрапът. Докато повдигаха пирата, той се сгърчи за живот, закрещя и се сви на кълбо.

— Не, не, не, не ме убивайте, не ме убивайте! — изпелтечи той. С широкия червен плащ приличаше на дете, криещо се под одеялата си.

— Какво безобразие — измърмори на себе си Уинтроу, а после прехапа език, като едва можеше да повярва, че е изрекъл подобни думи. Докато се връщаха към кораба с Кенит, той извика на екипажа си: — Някой да доведе сатрапа.

Джек скочи покрай него от края на групата. Приведе се и вдигна сатрапа на ръце, след което го премести на рамото си.

— Да вървим! — оповести тя, като пренебрегна писъците на сатрапа. До нея, Алтея заплашваше приближаващите се джамаилски бойци с меч, като пазеше гърба на Джек. Уинтроу мерна един проблясък от тъмните ѝ, гневни очи. Опита се да не му пука. Трябваше да върне Кенит на собствената му палуба. Искаше му се тя да разбере, че въпреки онова, което Кенит ѝ беше сторил, между него и Уинтроу все още имаше връзка. Искаше той самият да го разбере. Прекосиха палубата в полубяг. Дървеният и другият крак на Кенит се влачеха зад него, като оставяха подире им драскулки кръв. Някой вдигна краката му и им помогна, докато се прехвърляха през парапетите.

— Отплаваме! — извика на Джола веднага щом Алтея и другите стъпиха на борда на Вивачия. Те се обърнаха да замахнат към джамаилците, които се опитваха да се прехвърлят при тях, решени да си върнат сатрапа или поне тялото му. Корабите започнаха да се отдалечават един от друг. Един джамаилец направи бесен скок и падна в разширяващата се пропаст. Сега корабът им затъваше. Каквото и да беше направила змията на руля им, пълнеше трюмовете им с вода. Същата змия беше наблюдавала жадно кораба им, позиционирала се точно под лодката, от която се опитваха да се измъкнат. Уинтроу откъсна поглед.

— Уинтроу! Донеси ми Кенит! — извика Вивачия, а после, дори още по-силно: — Парагон, Парагон, при нас е! Кенит е тук!

Уинтроу размени погледи с Ета. Пиратът висеше безмълвно помежду им. От гърдите му и в локвичка на палубата капеше кръв. Очите на Ета бяха широко отворени и мрачни.

— Към бака — тихо каза Уинтроу. После изкрещя към екипажа: — Измъкнете ни надалеч от джамаилския кораб. Той потъва. Джола! Разкарай ни оттук, преди флотата да ни приклещи.

— Малко сме закъснели за това! — весело оповести Джек, докато стоварваше сатрапа на краката му върху палубата на Вивачия. Алтея хвана ръката му, за да му попречи да падне. Докато той се задъхваше от ярост, Джек сграбчи ризата му и я разпори. Огледа тъмната рана, от която надолу по корема му мудно бликаше кръв. — Не мисля, че е уцелил нещо наистина важно. Кенит пое смъртта ти вместо теб. Най-добре иди долу и легни, докато някой намери време да дойде да те погледне. — Тя небрежно откъсна парче от ризата му и му го подаде. — Ето. Притисни това върху раната. Ще намали кръвотечението.

Сатрапът погледна дрипата, която беше пъхнала в ръката му. После погледна надолу към раната си. Пусна безсилно парчето и се олюля на краката си. Алтея го държеше здраво, докато Джек поемаше другата му ръка с поклащане на главата. Завъртя очи към Алтея.

Алтея се взираше след Уинтроу. Ръката на Кенит беше преметната през рамената на племенника ѝ, ръката на Уинтроу беше около кръста му, докато го влачеха подире си. Тя стисна зъби. Този мъж я беше изнасилил, а Уинтроу въпреки това беше рискувал живота си за него. Сатрапът пое дъх и:

— Малта! — зави той, както дете би проплакало „Мамо!“ — Кървя. Умирам. Къде си?

Добър въпрос, помисли Алтея. Къде беше малката ѝ племенница? Тя обходи палубата с поглед. Очите ѝ се спряха изумени. Малта и Рейн работеха заедно, за да отведат един ранен пират под палубата. Лявата ръка на Рейн беше увита в дебела, бяла превръзка. Той ходеше незабулен, а главата на Малта беше непокрита. На слънчевата светлина белегът ѝ проблясваше в червено. Алтея я видя как се обърна и каза нещо кратко на Рейн, който ѝ кимна без колебание. Той обви с ръка кръста на мъжа, на когото помагаха, и го отведе долу, а Малта се забърза към сатрапа. Първите ѝ думи обаче бяха към Алтея:

— Рейн мисли, че съм красива. Можеш ли да повярваш? Знаеш ли какво каза за ръцете ми? Че ще се покрият с още повече люспи, най-вероятно чак до лактите. Казва, че ако олющя мъртвата кожа, ще видя как се оформят алените люспи. Мисли, че съм красива. — Очите на племенницата ѝ сияеха от радост, докато бълваше думи към Алтея. И повече от радост? Алтея се приведе невярващо напред. Рейн беше прав. Сега Малта имаше Дъждовен блясък в очите си. Алтея повдигна шокирано ръка пред устата си.

Малта не изглеждаше да забеляза. Тя плъзна ръката си около сатрапа, лицето ѝ внезапно бе придобило загрижено изражение.

— Ти си ранен! — възкликна изненадано. — Мислех, че си само… олеле, ами, ела с мен, нека те отведем долу и да се погрижим за това. Рейн! Рейн, трябваш ми! — Примамващо и увещаващо, Малта отведе сатрапа на цяла Джамаилия.

Алтея се извърна от зрелището как незабуленият Дъждовник припряно се отзовава на повелителния зов на племенницата ѝ. Побутна с лакът Джек и я изтръгна от втренченото ѝ състояние.

— Хайде — каза ѝ. Те се забързаха към бака, следвайки дирята от кръвта на Кенит. Капките и локвичките кръв ѝ изглеждаха странно. После я осени. Магическото дърво я отхвърляше. Кръвта на Кенит оставаше на повърхността, както и другата кръв, която се бе проляла днес. Опита се да разгадае какво можеше да означава това. Дали Вивачия отхвърляше умиращия пират? Внезапно почувства лъч надежда.

Миг по-късно той се превърна в изумление, когато я обля огромен плисък.

— Това беше близо! — възкликна Джек. Следващият камък уцели корпуса на Вивачия. Усиленото дърво закънтя от удара и корабът потръпна. Алтея се завъртя бясно в търсене на пролука в кръга от заобикалящите ги кораби. Нямаше такава. Мариета и Мотли също бяха приклещени, макар че се опитваха да се измъкнат. Друг катапулт запрати към тях огромен камък, когато Парагон се отклони покрай носа на джамаилския кораб и се показа напълно.

— Ета, Ета. — Задъханият му шепот едва достигна до ушите ѝ.

— Да, скъпи, тук съм, тихо, тихо. — Пореден плисък разлюля кораба. — Ще те отведем при Вивачия. Ще се оправиш. — Тя стегна хватката си върху Кенит, докато бързаха напред. Искаше да бъде внимателна, но трябваше да го отведе на бака. Вивачия можеше да му заеме сила; знаеше го, въпреки вдървеното отчаяние върху лицето на Уинтроу. Кенит щеше да се оправи, трябваше да се оправи. Опасността да го изгуби премахваше всякакви съмнения от ума и сърцето ѝ. Какво значение можеше да има за нея какво беше сторил на някой друг? Беше я обичал, беше я обичал както никой друг.

— Няма да се оправя, скъпа моя. — Главата му висеше върху гърдите му, лъскавите му черни къдрици покриваха лицето му. Покашля се леко. Пръсна кръв. Не знаеше как намира сили да говори. Задъханият му шепот беше отчаян, неотложен. — Любов моя. Вземи талисмана от магическо дърво от китката ми. Носи го винаги, до деня, в който го предадеш на сина ни. На Парагон. Нали ще го кръстиш Парагон? И ще носиш талисмана?

— Разбира се, разбира се, но ти няма да умреш. Тихо. Пести си силите. Ето я стълбата, това е последното препятствие, любов моя. Продължавай да дишаш. Вивачия! Вивачия, той е тук, помогни му, помогни му!

Мъжете от екипажа и Уинтроу изглеждаха толкова груби, докато го качваха на бака. Ета скочи нагоре по стълбата и се забърза преди тях. Свали мантията си и я разстла на палубата.

— Ето — проплака към тях, — сложете го тук.

— Не! — прогърмя Вивачия. Фигурата се бе извърнала назад доколкото можеше, повече, отколкото би могъл един нормален човек. Тя протегна ръце към Кенит.

— Ти можеш да му помогнеш. — Ета потърси уверението ѝ. — Той няма да умре.

Вивачия не отговори на въпроса ѝ. Зелените ѝ очи бяха дълбоки като океана, когато срещнаха взора на Ета. Неизбежността на океана се четеше в погледа ѝ.

— Дай ми го — повтори тихо.

Безмълвен писък отекна в сърцето на Ета. Въздухът не искаше да стигне до дробовете ѝ. Цялото ѝ тяло беше странно изтръпнало, а после се вкочани.

— Дай ѝ го — отстъпи тя. Не усещаше как устата ѝ се мърда, но чу думите. Уинтроу и Джола вдигнаха тялото на Кенит и го подадоха на Вивачия. Ета задържа ръката на Кенит здраво в своите, докато корабът го поемаше в нежната си прегръдка. — О, любов моя — опечалено каза тя, щом Вивачия го взе. После фигурата се извърна от тях и тя трябваше да пусне висящата му ръка.

Вивачия повдигна отпуснатото тяло на Кенит към гърдите си и го задържа близо до себе си. Голямата ѝ глава се приведе над него. Можеше ли един жив кораб да плаче? После тя повдигна глава, отмятайки гарвановата си коса назад. Нов камък удари носа ѝ. Целият кораб закънтя от съприкосновението.

— Парагон! — извика високо. — Бързо, бързо. Кенит е твой. Ела и го вземи!

— Не! — неразбиращо проплака Ета. — Ще го дадеш на врага му? Не, не, върни ми го!

— Тихо. Така трябва да бъде — учтиво, но твърдо каза Вивачия. — Парагон не му е враг. Връщам го на семейството му, Ета. — И добави нежно: — Трябва да идеш с него.

Парагон се зададе постепенно, все по-близо и по-близо. Ръцете му опипваха сляпо към Вивачия.

— Тук съм — извика тя, за да го насочи. Да доближи два кораба в такава близост — нос до нос, беше безразсъдна маневра, особено посред градушка от камъни. Един от тези снаряди се разби във водата и плисъкът опръска и двамата. Те го игнорираха. Ръцете на Парагон ненадейно прихванаха Вивачия и неумело намериха пътя си към лежащия в ръцете ѝ Кенит. За един дълъг момент двата живи кораба се клатушкаха в странна прегръдка, с пирата помежду им. После Вивачия безмълвно постави безжизненото тяло на Кенит в очакващите ръце на Парагон.

Стоящата до парапета Ета наблюдаваше промяната, която се появи на младото лице на кораба. Той прехапа долната си устна, вероятно за да я спре да не трепери. После повдигна тялото на Кенит.

Най-накрая бледосините очи на Парагон се отвориха. Дълго време той се взира в лицето на пирата, втренчен с дългогодишен глад. После бавно го притисна към себе си. Кенит беше почти като кукла в прегръдката на фигурата. Устните му се мърдаха, но Ета не чуваше нищо. Кръвта от раните на Кенит изчезваше веднага щом докоснеше дървото на Парагон, попивайки незабавно, без да оставя петно от преминаването. После той се приведе над Кенит и целуна челото му с невъзможна нежност. Накрая Парагон вдигна поглед. Той се вгледа в нея с очите на Кенит и с усмивка, непоносимо тъжна усмивка, която все още съдържаше спокойствие и цялост.

На палубата на Парагон възрастна жена се протегна към тялото на Кенит. По лицето ѝ се стичаха сълзи и тя плачеше гласно, но безсловесно — ужасяващ, ломотещ вопъл. Зад нея, със здраво скръстени на гърдите ръце, стоеше тъмнокос мъж. Челюстта му беше здраво стисната, очите — присвити, но не се намеси. Дори пристъпи напред и помогна да подкрепи тялото на Кенит, докато Парагон го предаваше в протегнатите ръце на жената. Те нежно го положиха на палубата на живия кораб.

— А сега ти — внезапно каза Вивачия. Фигурата се протегна към Ета и тя пристъпи в хватката на живия кораб.

Някъде в тъмнината някой биеше тъпан. Ритъмът беше неравномерен — гръмко-тихо, гръмко-тихо, и забавяше, забавяше неумолимо към покой. Имаше и други звуци, викове и гневни крясъци, но те вече бяха без значение. По-наблизо, до ушите му говореха познати гласове. Уинтроу мълвеше на него и на още някого:

— Проклятие, извинявай, извинявай, Кенит. Не можеш ли да внимаваш, придържай му краката, докато аз повдигам…

От другата му страна говореше Ета:

— … Тихо. Пести си силите. Ето я стълбата, това е последното препятствие, любов моя. Продължавай да дишаш… — Можеше да ги игнорира, ако поискаше. Ако го стореше, върху какво можеше да се съсредоточи? Какво беше от значение сега?

Почувства как Вивачия го поема. О, да, така щеше да е най-добре, така щеше да е най-лесно. Освободи напрежението и се опита да се пусне. Почувства как животът се отцежда от тялото му и той се понесе в очакване да си иде. Но тя продължаваше да го държи в шепите си като вода и отказваше да го вземе.

— Почакай — прошепна му. — Издръж само още миг или два. Трябва да се върнеш у дома, Кенит. Ти не си мой. Никога не си бил мой, винаги сме го знаели. Трябва отново да станеш цял. Почакай. Само още малко. Почакай. — После извика високо: — Парагон. Бързо, бързо. Кенит е твой. Ела и го вземи!

Парагон? Прободе го страх. Парагон беше изгубен за него, вече не беше нищо повече от момчешки призрак. Той го беше убил. Собственият му кораб вече не можеше да го приеме обратно. Не можеше да се върне у дома. Парагон щеше да го отхвърли, щеше да го остави да потъне в морето точно както той беше…

Познаваше допира на големите ръце, които го приеха. Щеше да заплаче, но не му бяха останали сълзи. Опита се да накара устата си да се раздвижи, да каже гласно колко много съжалява.

— Хайде, хайде — каза някой успокоително. Парагон? Баща му? Някой, който го обичаше, каза: — Не се страхувай. Вече си при мен. Няма да те пусна. Вече няма да бъдеш нараняван. — После почувства целувката, която го опрости, без да го съди. — Върни се при мен — каза той. — Върни се у дома. — Тъмнината вече не беше черна. Стана сребриста, а после, когато Парагон го взе в обятията си и го отведе у дома, той се изгуби сред белота.

Глава тридесет и пета

Трудни решения

— Ела долу, за да мога да превържа това — настоя Малта. — Велики, не бива да поемаш рискове за себе си. — Тя трепна, щом във водата зад тях се приземи камък. Малта се обърна назад и Рейн последва погледа ѝ. Прицелът им ставаше по-добър. Джамаилските кораби се приближаваха.

— Не. Още не. — Сатрапът се държеше за парапета и злорадо се взираше надолу. Малта стоеше до него и притискаше дрипата върху раната му. Самият сатрап отказваше да я докосне. Единствено Малта щеше да свърши работа за това задължение, но Рейн отказваше да ревнува. Косго се беше вкопчил в присъствието ѝ сякаш на него се крепеше светът му, но също така отказваше да признае зависимостта си от нея. Рейн се удивляваше, че мъжът не чуваше фалша в ласкавостта на Малта към него. Изведнъж сатрапът се приведе напред и събра ръце в шепи пред устата си, така че изкрещените му думи да отнесат радостното му доволство до мъжете на потъващия джамаилски кораб.

— Сбогом, лорд Криат. Сега давай добрите си съвети на бялата ми змия. Ще се уверя семейството ти в град Джамаилия да узнае за смелите ти викове за милост. Какво, Фердио? Не можеш да плуваш? Нека това не те тревожи. Няма да си дълго във водата, а в корема на змията няма нужда да плуваш. Вземам те под внимание, лорд Кейо. Синовете ти няма да видят наследството си. Ще изгубят всичко — не само даренията ми в Бингтаун, но и имотите ти в Джамаилия. И ти, Пийтън от Широки хълм, ти, най-добрият сред другарите за пушене! Твоите гори и градини ще запушат в твоя памет! Ах, благородни Весет, ще скриеш ли лице в ръцете си? Не бой се, няма да бъдеш пренебрегнат! Оставяш дъщеря, не е ли така?

Благородните заговорници се взираха нагоре към него. Някои се молеха, някои гледаха упорито, а други му крещяха обиди в отговор. Всички щяха да срещнат един и същи край. Бяха отказали да се спуснат във водата с корабните лодки, докато змията дебнеше толкова близо, и екипажът ги беше изоставил. Недоверието им към корабните лодки беше основателно. Сега те представляваха плаващи отломки. Рейн не беше видял нито един оцелял моряк.

На Дъждовника му дойде в повече.

— Присмиваш се на умиращите — порица той сатрапа.

— Присмивам се на изменниците! — свирепо го поправи сатрапът. — И мъстта ми ще е сладка! — извика силно над водата. Очите му жадно се задържаха върху джамаилските благородници, които стояха безпомощно на палубата на потъващия кораб. Вече беше достигнал нивото на водата. Сатрапът мълвеше имена, очевидно съхраняващ ги в паметта си, за да може по-късно да отмъсти на семействата им. Рейн размени невярващ поглед с Малта. Това жестоко, безмилостно момче беше велеславният лорд сатрап на цяла Джамаилия? Косго отново отвори уста, за да изкрещи: — О, змийо, не си отивай, ето ти крехка… Ох!

Той внезапно изохка и се преви над раната си.

Малта гледаше невинно като бебе, докато притискаше здраво парчето плат към раната и заяви:

— О, лорд сатрапе, трябва да спреш това крещене. Погледни, накара те отново да закървиш. Ела, трябва да слезем долу. Остави ги на правосъдието на Са.

— Отново кървя… ох, предателските страхливци заслужават да умрат още по-бавно. Кенит беше прав. Той ме спаси, знаеш ли? — Без да иска разрешение, той стисна ръката на Рейн и се облегна на него, докато го водеха несигурно към корабната рубка. — Накрая прие, че моето оцеляване е по-важно от неговото. Смел човек! Аз се опълчих на онези предатели, но когато нанесоха смъртоносния удар, смелият Кенит пое моята смърт. Ето ти име, което ще бъде помнено с почит. Крал Кенит от Пиратските острови.

Значи сатрапът искаше да се увенчае с делата и репутацията на Кенит. Рейн разкраси надутата му илюзия за него:

— Без съмнение менестрелите ще създадат чудни песни, разказващи за великото ти приключение. От Бингтаун до Дъждовните земи смелият млад сатрап пътувал. Да бъде спасен накрая от неегоистичния пиратски крал, който със закъснение признал първостепенното значение на сатрапа на цяла Джамаилия, е единственият подходящ край за подобна песен. — Рейн говореше провлачено и обожаваше как Малта трябваше да положи усилия, за да сдържи усмивката си. Между тях, лицето на сатрапа се озари от доволство.

— Да, да. Чудесна представа. И цял стих, посветен на имената на онези, които ме предадоха, и начина, по който загинаха — разкъсани от змиите, назначени от Кенит да ме пазят. Това ще накара бъдещите изменници да се замислят, преди да заговорничат против мен.

— Несъмнено — съгласи се Малта. — Но сега трябва да слезем долу. — Тя го поведе решително със себе си. Тревожните ѝ очи срещнаха тези на Рейн и споделиха страха ѝ, че може и да не преживеят деня. Въпреки мрачността на чувството, Рейн милееше за това колко много от изпитваното от нея можеше да усети само като стои в нейна близост. Събра силите си и заизлъчва спокойствие към нея. Без съмнение Кенит се беше озовавал и в по-лоши ситуации. Екипажът му щеше да знае как да ги измъкне.

— Ще постеля платно за саван — предложи Янтар.

— Добре — вцепенено се съгласи Брашън. Гледаше надолу към тялото на Кенит. Пиратът, който насмалко да убие всички им, беше умрял на палубата му. Майка му го люлееше, плачейки безмълвно, с треперлива усмивка на устните. След като бе предал Кенит на майка му, Парагон бе останал изключително неподвижен. Брашън се боеше да го заговори, да не би да не отговори. Усещаше, че вътре в кораба му се случваше нещо. Каквото и да беше, Парагон го пазеше внимателно. Брашън се страхуваше какво можеше да е.

— Ш’ са ма’аме ли оттука? — прагматично попита Клеф.

Брашън сведе поглед към момчето до себе си.

— Не знам — отговори кратко. — Ще се опитаме.

Момчето огледа критично вражеските кораби.

— ’що с’ д’ржат на разстояние?

— Подозирам, че се боят от живите кораби. Защо да рискуват животи, когато камъните ще свършат работа?

Джамаилският кораб потъваше. Няколко отчаяни души бяха избягали нагоре по такелажа, тъй като бялата змия им беше показала, че корабните им лодки няма да им осигурят бягство. Другите два кораба на Кенит се занимаваха със съседни джамаилски кораби и се опитваха да пробият пролука в кръга от заобикалящите ги съдове. Пореден снаряд се стовари неприятно близо. Парагон леко се заклатушка. Без съмнение, щом се отдалечаха от джамаилския кораб, останалата част от флотата щеше да действа по-смело със залповете си.

— Ако успеем да накараме бялата змия да помогне на онези два пиратски съда, може и да успеем да се измъкнем. Но тогава ще трябва и да надбягаме флотата.

— Не изглежда добре — реши Клеф.

— Не — мрачно се съгласи Брашън, после се усмихна. — Но и още не сме мъртви.

Непозната жена слизаше от ръцете на Парагон върху парапета. Дори не погледна към Брашън, а тихо се настани до падналия пират. Неизразима скръб замъгляваше черните ѝ очи. Тя вдигна ръката на Кенит и я задържа до бузата си. Майка се протегна над Кенит, за да положи набръчкана ръка върху рамото ѝ. Погледите на жените се срещнаха над тялото му. За момент чернокосата жена изучаваше лицето на Майка. После заговори тихо:

— Аз го обичах. Вярвам, че и той ме обичаше. Нося детето му.

Жената приглади назад къдриците на Кенит от застиналото му лице. Почувствал се като натрапник, Брашън отмести поглед към отстъпващата Вивачия. Уинтроу и Алтея стояха заедно на бака и обсъждаха нещо. Сърцето на Брашън подскочи при вида ѝ. Проклинайки се какъв е глупак, той ненадейно скочи върху парапета. Щом една жена можеше да прекоси, значи можеше и друга.

— Алтея! — извика той, но двата кораба вече се бяха отдалечили. Въпреки това, при вика му, тя се обърна и бясно се затича към носа. Сърцето му се качи в гърлото, когато я видя да скача обезумяло върху рамото на фигурата. Шокът върху лицето на Вивачия не можеше да се сбърка. Тя хвана Алтея в стремглавия ѝ полет.

Думите ѝ към кораба се понесоха ясно над водата и до него. Сърцето му литна.

— Моля те, Вивачия. Ти не се нуждаеш от мен. Искам да отида при него.

Вивачия хвърли поглед към Парагон, после гласът ѝ зазвънтя отчетливо над водата.

— Парагон! Тази също я давам на теб!

Както родител игриво подхвърля дете, Вивачия залюля Алтея високо, ниско и пак високо и я пусна да полети към слепия кораб. Тялото ѝ описа дъга във въздуха.

— Не! — ужасено изрева Брашън, стиснал перилата.

— Ще я хвана! — успокоително извика Парагон, след което — като по чудо, го направи.

Той я хвана и я залюля с инерцията ѝ, като я завъртя, преди внезапно да я предаде в протегнатите ръце на Брашън. Тя залитна върху парапета и се отпусна в обятията му. Той даже не се опита да заговори — не му беше останал дъх. Вдигна очи нагоре към кораба и Парагон отвърна на погледа му. Бледосините му очи се сбръчкаха в ухилена гримаса. Брашън беше онемял.

— Добре дошла на борда и ’айде да се ма’аме оттука, ако мо’ем! — поздрави я Клеф.

— О, Брашън — потръпващо каза Алтея в гърдите му. Гласът ѝ изтръгна Брашън от потреса му. Тя вдигна лице, за да погледне нагоре към него, но го задържа по-близо от всякога. Пое си дълбоко въздух: — Планът на Уинтроу: ако успеем да се измъкнем, да побегнем на север към Заграба. Пристанището там вече е защитимо. Ще можем да удържим колкото ни е необходимо, докато птиците не доведат другите кораби на Кенит да ни помогнат.

Тя внезапно спря потока си от думи. Втренчи се в безжизненото тяло на Кенит. Старата жена и Ета, застанали от двете му страни, сякаш не забелязваха никой друг.

— Мъртъв е — прошепна в косите ѝ Брашън. — Умря в ръцете на Парагон. — Алтея се беше вкопчила в него както никога преди. Той я държеше в обятията си, като му се искаше да имаха време за себе си. Но нямаха. Смъртта дебнеше навсякъде около тях. — Да се измъкнем — промълви скептично. — Как?

Изведнъж Парагон проговори. Той погледна над приведената глава на Алтея към Брашън и заговори сякаш бяха напълно сами:

— Веднъж ти обещах да не те убивам. Бях луд и ти го знаеше, но въпреки това ми повярва. — Корабът се озърна, за да огледа ситуацията им със студени сини очи. — Вече съм цял. Сега отправям ново обещание, и към двама ви: ще направя всичко по силите си, за да ви запазя живи.

— Качете ги горе!

Заповедта дойде иззад тях. Малта, Рейн и сатрапът се обърнаха в тази посока. Уинтроу — ризата му беше почервеняла от кръвта на Кенит, сочеше към отчаяните благородници в потъващия кораб. Джола се забърза към него.

— Да спуснем лодка? — попита невярващо.

— Не. Няма да рискувам никоя от моите заради тях. — Той повиши гласа си към джамаилските благородници: — Ще ви хвърлим въже! Онези, които са достатъчно смели да прекосят, може и да оцелеят. Изборът е ваш. Флотата ви не ни дава време, за да ви спасим. Джола, погрижи се. — Той отново закрачи към бака.

Сред благородниците настъпи хаос. Те се струпаха от едната страна на накланящия се кораб. Един стар мъж вдигна ръце и помоли Са да бъде милостив. По-практичен, спретнат млад мъж изтича към другата страна на кораба, където заразмахва плаща си и завика към корабите им да спрат атаката си. Никой не му обърна внимание. Вълните вече плискаха над върха на парапета. Джола приготви въже за мятане и го хвърли. Всички мъже запротягаха ръце да го грабнат, а един незабавно се опита да пролази нагоре по него.

— Не така, глупаци! — извика им помощникът. — Подсигурете другия край и се качете по него на ръце.

Но някои бяха сивобради, а други — свикнали на живот без работа. Малцина можеха да се изкачат без помощ. В крайна сметка им отне няколко въжета и малко усърдно, но бързо издигане, за да ги качат на борда. По времето, когато се качиха, останалото от премяната им беше на парцали.

— Бъдете благодарни, че тя е жив кораб — безсърдечно ги информира Джола. — По тях не се лепят ракообразни както по нормалното дърво. Изкарахте по-гладко влачене от повечето.

Те стояха пред сатрапа, дузина мъже, които той познаваше по име, мъже, с които беше делил трапеза, мъже, на които се беше доверявал. Малта му призна наличието на малко кураж. Той стоеше лице в лице с тях. Някои срещаха погледа му непоклатимо, но повечето се взираха в краката си или към хоризонта. Сатрапът заговори и това беше последното, което Малта беше очаквала да чуе от него.

— Защо? — попита той. Погледна всеки от тях по ред. Малта, все още притискаща парцала към корема му, можеше да почувства лекото му треперене. Тя вдигна поглед към лицето му и видя истина, която може би никой друг не забелязваше. Косго беше наранен от предателството им. — Толкова много ли ме мразите, че да търсите смъртта ми чрез коварство?

Онзи, когото беше нарекъл лорд Криат, вдигна сивите си очи, за да се втренчи в него.

— Погледни се — изръмжа той. — Ти си слаб и глупав. Не мислиш за друго, освен за себе си. Ошушка съкровищницата и остави града да се руши. Какво друго да сторим, освен да те убием? Никога не си бил истински сатрап.

Сатрап Косго срещна прямо погледа му.

— Ти си мой доверен съветник още откакто бях на петнайсет — отвърна тъжно. — Вслушвах се в теб, Криат. Фердио, ти беше министър на съкровищницата. Пийтън, Крейо, не ми ли предлагахте и вие съветите си? Съвети, в които винаги се вслушвах, въпреки онова, което някои от съветничките ми казваха, защото исках да имате добро мнение за мен. — Очите му ги обходиха. — Разбирам, че това е било моя грешка. Оценявах се според това колко ласкави бяха комплиментите ви към мен. Аз съм онова, което ме научихте да бъда, господа. Или бях. — Той издаде челюст. — Времето, прекарано навън, сред истински мъже, беше много просветляващо. Вече не съм момчето, което манипулирахте и предадохте, господа. Както скоро сами ще откриете. — Сякаш властта беше в неговите ръце, той инструктира Джола: — Затворете ги долу. Не е нужно да им е много удобно.

— Не. — Уинтроу се беше върнал. Той отмени заповедта, без да се извинява. — Привържи ги към корабната рубка, Джола. Искам да бъдат видими за флотата им. Може да обезкуражат някои от стрелите и камъните, които ще се понесат към нас, когато се измъкнем. — Хвърли поглед към сестра си, но тя едва го разпозна. Скръб беше прокарала бразди по лицето му и беше охладила погледа му. Опита се да смекчи гласа си, но думите му пак прозвучаха като заповед: — Малта, ще си на по-сигурно в капитанската каюта. Рейн, ще я заведеш ли там? И сатрапа, разбира се.

Тя погледна за последно към потъващия джамаилски кораб. Не се задържа, за да наблюдава как връзват благородниците като жив щит. Това беше война, каза си грубо. Уинтроу правеше каквото е нужно, за да се опита да спаси всички им. Ако се случеше така, че благородниците да умрат, щеше да е защото собствените им хора стреляха по тях. Смъртта беше риск, който бяха избрали да поемат, когато бяха решили да заговорничат срещу сатрапа.

Това не означаваше, че изпита някакво задоволство от положението. Горчиво си помисли, че множество бингтаунци — роби и обикновени занаятчии, както и Търговци, бяха умрели заради амбициите им. Ако заговорът им беше успял, самият Бингтаун щеше да падне и рано или късно — Дъждовните земи също. Може би беше време да почувстват какво е да се изправят пред опасност, която не могат да избегнат.

От върха на Парагоновата мачта, Алтея разполагаше с всеобхватна гледка над битката. Беше казала на Брашън, че ще се качи, за да се опита да намери изход от ситуацията им. Той ѝ беше повярвал, без да знае, че беше избягала от синеокия взор на Парагон и от Брашъновия собственически допир върху нея. Комбинацията внезапно я беше изпълнила с неудобство. Брашън не беше забелязал. Беше възложил на Симой да организира намалелия екипаж на Парагон в защита, докато той самият беше на щурвала. Беше я заболяло сърцето да види колко много от моряците бяха загинали и колко много от оцелелите бяха ранени. Попареното лице на Янтар и изгореният ѝ скалп, както и все още белещите се изгаряния на Клеф я ужасяваха. Чувстваше се странно засрамена, че не е споделила опасността с тях.

От удобната си позиция тя сведе поглед към сцена на бедствие и битка. Видя екипажи, които изоставяха повредените си от змиите кораби, и други, борещи се с паднали такелажи и ранени мъже. Но онези сред джамаилската флота, които все още функционираха, изглеждаха решени да продължат сражението. Доколкото можеше да види, нямаше лесен път за бягство. Мотли се беше забил в един кораб, който се беше опитал да го отблъсне. Сега двата кораба бяха заклещени един в друг, такелажите им се бяха оплели и на двете палуби кипеше кървава битка. Алтея подозираше, че без значение кой излезеше победител, и двата кораба бяха обречени. Мариета можеше да се промъкне покрай тях и да избяга, но Соркор я беше задържал назад в опит да помогне на Мотли. Залп след залп от стрели политаха от палубата ѝ и поваляха джамаилските моряци един по един, докато собственият ѝ, малък катапулт изстрелваше камъни към заобикалящите ги кораби в напразни усилия да ги задържи на разстояние.

Беше твърде неравностойно съревнование и ставаше все по-лошо. Сега, след като Вивачия и Парагон се бяха раздвижили, единствено желанието да държат катапултите си в подходящ обхват пречеше на джамаилските кораби да обградят напълно двата живи кораба. Бялата змия, която се виеше из водата до Парагон, възпираше някои от корабите, а резултатите от по-ранната змийска атака забавяха други. Алтея видя как гротът на един от съдовете внезапно рухна и предположи, че по-ранно опръскване на змийска плюнка най-накрая беше прояло платната.

Единствената им надежда беше да си проправят път през кръга и да избягат към Заграба. Уинтроу беше казал, че градът е защитим, но защитим не означаваше, че може да издържи на продължителна обсада. Подозираше, че докато сатрапът беше жив, джамаилската флота нямаше да се откаже. А щом умреше, щяха да елиминират всички свидетели. Щяха ли да се въздържат от изтребването на цяло пиратско селище? Не мислеше.

Долу на палубата мъже преместваха тялото на Кенит. Старата жена се тътреше след него, но Ета беше останала на бака, стиснала парапета и взряла се покрай рамото на фигурата, незаинтересована от битката около тях. Може би и тя усещаше, че по-голяма част от Кенит оставаше във фигурата, отколкото в отпуснатото тяло. Сега Кенит беше част от Парагон. Беше умрял на палубата на Парагон и корабът го беше приветствал. Тя все още не можеше да разбере защо.

Изведнъж изпод нея заговори Янтар:

— Най-добре слез долу. Брашън е сигурен, че насам ще полети камък и ще те отнесе със себе си.

Парагон вече беше поел един здрав удар, който беше откършил част от парапета му и беше надраскал палубата му.

— Най-добре аз също да сляза — продължи Янтар. — Звучи сякаш Кайл фучи заради присъствието на тялото на Кенит.

— Кайл? — Думата неочаквано се изплъзна от Алтея.

— Брашън не ти ли каза? Майката на Кенит го доведе на борда със себе си. Очевидно Кенит го беше скрил на Ключалковия остров.

— Не, не ми е казал. Не ни остана много време за разговори. — Това беше меко казано. Майката на Кенит? Ключалковия остров? Алтея се заспуска по мачтата, като подмина Янтар, за да стъпи отново на палубата. Беше смятала, че нищо не може да усложни този ден още повече. Беше сбъркала.

Кайл Хейвън, изчезналият съпруг на Кефрия, стоеше в рамката на вратата на Парагоновата рубка и препречваше пътя. Алтея разпозна гласа му.

— Хвърлете го през борда! — настоя грубо. — Убиец! Крадлив г-г-главорез! — запелтечи пресипнало в яростта си. — Заслужаваше да умре! Дайте го на змиите… както той ги нахрани с екипажа ми.

Двамата мъже, които носеха тялото, явно бяха недоволни, но старата жена, която трябваше да е майката на Кенит, изглеждаше потресена. Тя все още стискаше ръката на мъртвия си син.

Алтея стъпи леко на палубата и се забърза натам.

— Остави я да мине, Кайл. Няма да промениш нищо от стореното от Кенит, като тормозиш нея. — Докато изричаше думите, неочаквано осъзна истината в тях. Погледна безстрастно към мъртвото лице на Кенит. Вече беше отвъд обхвата на отмъщението ѝ и тя нямаше да изкара горчивината си върху тази скърбяща възрастна жена. Кайл обаче не беше извън обсега ѝ. Беше чакала дълго за тази конфронтация. Арогантността и егоизмът му почти бяха съсипали живота ѝ.

Въпреки това, щом той се обърна, за да се вторачи в нея, омразата ѝ се стопи в ужас. Гневната му увереност беше изчезнала в мига, в който го беше предизвикала. Ръцете му трепкаха конвулсивно, докато се взираше в нея, без да разбира.

— Какво? — попита раздразнено. — Кой?

— Алтея Вестрит — каза тихо. Тя го гледаше втренчено.

Той носеше следите от множество побоища. Липсваха му зъби и белези набраздяваха лицето му. Несресаната му руса коса беше прошарена в сиво. Удари в главата му бяха отнели контрола върху главата и ръцете. Движеше се с треперене и корекции на движенията като много възрастен човек.

Точно зад Алтея стоеше Янтар. Тя заговори меко, със същата интонация, която използваше, когато Парагон беше в едно от настроенията си.

— Остави, Кайл. Той е мъртъв. Вече няма значение. Сега си в безопасност.

— Няма значение!? — изплю яростно той. — Има значение! Погледни ме. Проклета развалина. Ти си виновна! — заяви неочаквано, сочейки Алтея с треперлив, изкривен пръст. Усуканите му ръце я караха да чувства слабост при вида му. Те носеха белезите на систематично счупване. — Ти си виновна… ти неестествено… желаеща да бъдеш мъж. Посрами семейството. Накара кораба да ме мрази. Ти си виновна. Ти си виновна.

Алтея едва чуваше думите му. Вместо това видя как той се мъчеше да намери думи и ги изричаше с усилие. Кайл пое дълбоко дъх, лицето му почервеня от усилието.

— Проклинам ви! Умрете на този луд кораб! Проклинам ви с лош късмет. Мъртъв мъж на борда. Ще умрете на тази палуба. Помнете това! Проклинам ви! Всичките! Проклинам ви! — Той разпери широко треперещите си ръце, а от устните му пръскаше слюнка.

Алтея се взираше безмълвно в него. Истинското проклятие беше, че той беше съпругът на Кефрия, бащата на Уинтроу, Малта и Силдин. Неин дълг беше да го върне при тях. Мисълта накара кръвта ѝ да се смрази. Нима Малта не беше страдала достатъчно? Тя беше идеализирала този мъж. Трябваше ли да върне тази огорчена останка на сестра си?

Когато думите му не накараха сестрата на жена му да трепне, лицето му се набръчка от ярост. Той плю на палубата пред нея с намерението да я обиди, но плюнката само закапа по брадичката му и тя почувства единствено потрес. Намери думи и ги изрече спокойно.

— Кайл. Пусни го в името на майчината му скръб. Пусни ги да минат.

Докато Кайл се взираше в нея в бавно осъзнаване, мъжете се промъкнаха покрай него с тялото на Кенит. Майка ги последва, като отправи един укорителен поглед назад към него. Ета вече бе застанала до нея. За момент погледът ѝ срещна този на Алтея. Нямаше думи за това, което премина помежду им.

— Благодаря. — Думите бяха сковани и възмутени. В очите на Ета все още гореше омраза, но тази омраза не беше към Алтея. Беше към срамната истина, която измъчваше и двете им. Алтея се извърна настрани от това изгарящо знание. Кенит я беше изнасилил. Ета го знаеше и признанието беше като кол в сърцето на спомените ѝ за него. Нито една от жените не можеше да избяга от стореното им от него.

Алтея извърна очи само за да спре погледа си върху Кайл. Все още мърморещ и немощно поклащащ юмруци в израз на гняв, той жестикулираше бясно, докато се преместваше надалеч от тях. Левият му крак се извиваше мъчително.

Янтар заговори тихо:

— Нощем в стаята ни ти казваше, че копнееш да го срещнеш само още веднъж. Само за да можеш да го конфронтираш относно деянията му.

— Той ми открадна кораба. Съсипа мечтите ми — изрече тя старото обвинение. Сега ѝ звучеше невъзможно. Алтея не можеше да извърне поглед от залитащата фигура. — Са да спаси всички ни. — Срещата беше отнела едва няколко секунди, но тя се чувстваше с години по-стара. Откъсна очи от Кайл, за да погледне към приятелката си.

— Два пъти в един ден мъстта ми убягна — отбеляза с колеблив глас.

Янтар я погледна изненадано.

— Наистина ли се чувстваш така?

— Не. Не, изобщо. — Алтея претърси сърцето си и беше изненадана от онова, което чувстваше. — Благодарна. За живота си, за непокътнатото ми тяло. За мъж като Брашън в живота ми. В името на Са, Янтар, нямам за какво да се оплаквам. — Внезапно погледна нагоре сякаш се събуждаше от кошмар. — Трябва да преживеем това, Янтар. Трябва. Имам живот за живеене.

— Всеки от нас има — отвърна Янтар. Тя погледна над водата към мястото, където по палубите на заклещените кораби се биеха мъже. — Както и смърт за умиране — добави по-тихо.

— Какво би направил сега Кенит? — промърмори на себе си Уинтроу, докато оглеждаше затягащия се обръч от кораби. Беше качил мъжете от джамаилския кораб, защото нямаше сърце да ги остави да се удавят или да бъдат изядени. Слабост, щеше да каже Кенит. Беше пропиляно ценно време, когато трябваше да отвежда кораба си надалеч. По негова команда, Джола ги оковаваше чинно. От мисълта му се догади, но нямаше време да се колебае. Трябваше да се оправя сам. Кенит беше мъртъв, а Ета беше отпратена да го оплаква. Алтея беше преминала на Парагон. Той беше поел командването на Вивачия, тъй като не можеше да понася Джола да я ръководи. Сега, след като я имаше, се страхуваше, че ще изгуби и нея, и екипажа. Съзнанието му се понесе назад към последния път, когато беше поел командването на кораба. Тогава беше замествал баща си, за да я преведе през буря. Сега пристъпи да заеме мястото на Кенит в разгара на битката. Въпреки изминалото време, той пак се чувстваше несигурно. — Какво би направил Кенит? — запита се отново. Умът му отказваше да работи.

— Кенит е мъртъв. — Вивачия изрече грубите думи меко. — Ти си жив. Уинтроу Вестрит, от теб зависи. Спаси и двама ни.

— Как? Не знам как. — Той се озърна наоколо. Трябваше да действа и то бързо. Екипажът вярваше в него. Бяха се отзовавали на всяка негова заповед с готовност, а сега той стоеше парализиран, докато смъртта се прокрадваше все по-близо до тях. Кенит щеше да знае какво да прави.

— Престани — заговори тя и в сърцето му, и на глас. — Ти не си Кенит. Не можеш да командваш като него. Трябва да командваш като Уинтроу Вестрит. Казваш, че се боиш от провал. Какво казваше на Ета толкова често, че кънти из костите ми? Когато се боиш от провал, се боиш от нещо, което още не се е случило. Предсказваш собствения си провал и чрез бездействие се обричаш на него. Не ѝ ли казваше точно така?

— Стотици пъти — отвърна той, като почти се усмихна. — В дните, когато дори не искаше да се опита да чете. И в други случаи.

— И?

Той пое дъх и се съсредоточи. Отново огледа битката. Най-отдавнашното му обучение изведнъж изплува на повърхността. Още веднъж пое дълбоко дъх. Когато го изпусна, заедно с въздуха се освободи и от съмнението. Внезапно видя битката като едно от игралните табла на Ета.

— По време на конфликт възниква слабост. Ще проникнем именно оттам. — Той посочи към Мариета и Мотли, вече навлезли в борба с джамаилските кораби. Няколко от другите се придвижваха да се присъединят към битката.

— Там? — попита Вивачия, внезапно разколебана.

— Там. И ще дадем най-доброто от себе си да ги освободим заедно с нас. — Той повиши глас в неочаквана заповед: — Джола! Обърни кораба. Стрелците да са в готовност. Махаме се оттук!

Не беше онова, което очакваха, но щом осъзна, че не може да изостави приятелите си, решението беше просто. Вивачия с готовност се подчини на щурвала и за щастие, вятърът беше благоприятен. Парагон ги последва без колебание. Мерна Трел на щурвала на живия кораб. Този прост израз на увереност възвърна вярата на Уинтроу в самия него.

— Не се колебай! — насърчи той кораба. — Ще ги накараме да отстъпят пред нас.

Един джамаилски кораб промени посоката си, за да ги нападне откъм фланга. Беше по-малък съд, плитък и подвижен, по перилата му се бяха наредили стрелци. При виковете на заложниците му стрелците се поколебаха, но миг по-късно стрелите полетяха, Уинтроу се хвърли на пода, за да избегне две от тях, прицелени в него. Друга уцели рамото на Вивачия, но отскочи безобидно. Тя изрева в израз на гняв — вик, пронизителен като на змия. Магическото дърво нямаше причина да се бои от обикновена стрела. Катранени гърнета и пламъци щяха да са нещо друго, но Уинтроу правилно беше преценил, че те ще се боят да ги използват при такава претъпкана обстановка. Буйният вятър щеше с готовност да отнесе парчета горящи платна от един съд на друг. Стрелците на Вивачия отвърнаха на залпа с далеч по-голяма точност. По-малкият съд се отклони. Уинтроу се надяваше, че вестта за заложниците им ще се разпространи.

Тъкмо когато си мислеше, че са избягали невредими, един мъж падна от въжетата. Стрелата беше пронизала гърлото му; Ганкис беше умрял, без да издаде звук. Старият мъж беше сред хората от първоначалния екипаж на Кенит. Тялото падна на палубата и Вивачия изпищя. Не беше женски вик, а надигащият се писък на разярен дракон. Гневът, който се надигаше в нея, завладя и Уинтроу. Ответен рев дойде и откъм Парагон, отразен от пронизителното тръбене на бялата змия.

Голям кораб се придвижваше неотклонно, за да застане на пътя им. Без съмнение капитанът се опитваше да принуди Вивачия да се върне обратно сред гъмжилото на флотата. Уинтроу прецени възможностите им.

— Скъси разстоянието колкото можеш повече, милейди — заповяда ѝ той. — Докарай кормчията до сълзи, ако се налага. — Той стисна парапета и се занадява да не ги води към смъртта им. С всички платна вдигнати и издути, това се превърна в състезание по нерви между двата кораба. В последния възможен момент другият капитан отпусна платната си и се отклони. Вивачия профуча току под носа му. Уинтроу осъзна, че бялата змия се бе придвижила напред, за да определя скоростта им, едва когато тя изрева и напръска кораба, докато го подминаваше.

Строеният за бой Мотли беше точно пред тях. Едно от ярко оцветените му платна се беше свлякло и висеше безполезно. Екипажът беше разчистил по-голямата част на палубата от нашественици, но двата кораба все още бяха прикрепени и оплетени. Вивачия връхлетя връз тях, пищяща като дракон, със стрелци в готовност. Мариета се отмести, за да им направи място. Запасите на Соркор от стрели и сачми вероятно бяха на привършване.

— Виж! — ненадейно възкликна Уинтроу. Бялата змия беше изплувала на повърхността до джамаилския кораб, който беше закачен за Мотли. Сякаш знаеща плановете им, тя изрева, след което разтвори широко челюстите си и напръска палубата с отрова. Закрещяха мъже. Змията беше твърде близо, за да има някаква полза от катапултите им. Залповете им от стрели безвредно се отърсваха от нея. Белият изчезна под вълните, после се показа отново до носа на кораба. Отново изпръска кораба, след което изви голямата си глава, за да опре чело в дървото на корпуса. Забута яростно, като в шибащите си усилия силно разпени морето. Уинтроу чу стона на дървото. Големите шпангоути, пушещи от змийската отрова, се извиха под натиска. На борда на Мотли мъжете се мъчеха да освободят кораба си. Оплетените въжета се опъваха над главите им, но моряци с брадви вече се изкачваха нагоре. Освободиха ги, като ги прерязаха с безразсъдна невъздържаност. Корабите се разделиха с накланяне.

Докато пиратите на Мотли надаваха колебливи радостни викове, змията се издигна още веднъж, за да опръска другия кораб с отрова. Един самотен стрелец, крещящ от болка заради изгарянията си, пусна една-единствена стрела. Тя уцели бялата змия точно под ръба на челюстта. Стрелата потъна, изчезвайки от поглед, и змията изрева в агония. Замята бясно глава сякаш се опитваше да извади стрелата. С ужас Уинтроу видя как на врата на змията ненадейно се появи рана. Бликнаха кръв и бели, парещи токсини. Собствената ѝ отрова разяждаше кожата ѝ. Вивачия нададе писък на ярост и ужас.

Внезапно покрай тях мина Парагон. С пълно пренебрежение спрямо фигурата, корабът се заби в джамаилския съд. Докато корабът удряше другия в средата му, Парагон изкрещя в безмълвна ярост. Той сграбчи парапета на другия съд и го откърти.

На Уинтроу никога не му беше хрумвало да измери силата на фигурата на един жив кораб. Пред очите му един разярен Парагон използва корабния парапет като бухалка, с която да заудря по злочестия съд. При всеки удар хвърчаха трески. Разбягаха се мъже, търсещи подслон от летящите парчета дърво. Когато парапетът поддаде, Парагон грабна бойната брадва от колана си. Развъртя я с две ръце. С всеки рушащ замах Парагон изреваваше. Дъските на палубата поддадоха и тогава той се пресегна нагоре, за да разкъса платната и въжетата. С брадвата и ръцете си той сведе кораба до останка току пред невярващите очи на Уинтроу. На палубата на Парагон собственият му екипаж се втурна да търси прикритие, крещейки ужасено.

Другите джамаилски кораби се бяха дръпнали отбранително назад. Парагон продължи да ги замерва с парчета отломки. Котва, влачеща къс верига, се разби сред такелажа на един от корабите. Корабна лодка, хвърлена с дива сила, разчисти половината палуба на друг. В припряността си да се махне от обсега му, един джамаилски кораб се беше врязал в друг. Те се носеха в кръг, преплели въжета. Дивата атака на Парагон им беше отворила пролука. Нямаше да им е от голяма полза, но Алтея наблюдаваше как Мариета премина през нея, следвана от накуцващия Мотли. Поне те щяха да избягат.

— Парагон! Парагон! — С пресипнал глас, Брашън викаше името на кораба откъм щурвала. Нямаше полза. В него гореше яростта на дракон и с всеки бесен удар я оповестяваше с рев. Вивачия се плъзна през процепа в кръга.

— След мен, след мен! — извика тя на Парагон, докато се измъкваше, но той, изглежда, не чуваше. Платната му се опънаха, за да го избутат напред, но той сграбчи джамаилския кораб с една ръка и продължи да го наказва с другата. Двата съда застенаха един срещу друг. Върху кърмата им се сгромоляса камък, което напомни на Алтея, че джамаилските кораби все още ги обстрелваха. Друг камък удари задната палуба и откърти парче от перилото на Парагон. Ако разбиеха руля им, щяха да бъдат обречени. Уцели ги пореден камък. Смъртта се пресягаше към тях.

Кайл Хейвън беше излязъл от укритието си. На главната палуба, в центъра на хаоса, той танцуваше танца на луд човек.

— Умрете тук, умрете тук! — пискливо скандираше той. — Умрете, както всички заслужавате, всеки един от вас! Пада ви се! Донесохте тялото му на борда! Ще го отнесем с нас на дъното.

Ета се беше уединила с Майка. Сега се появи и решително се втурна надолу по палубата. Докато тичаше, покрай тях мина малък кораб, същият, който по-рано беше тормозил Вивачия.

— Залегни! — извика Алтея, когато редицата стрелци пуснаха залпа си.

Ета я чу. Кайл не.

Той падна, гърчейки се, с две стрели, забити в тялото му. Ета не му обърна внимание. Тя се надигна и се затича. Достигна бака и изкрещя думите си заедно с надигналия се внезапно студен вятър.

— Вероломни корабе! Отнеси ни оттук! Иначе детето на Кенит ще умре неродено, дете, което той ми повели да нарека „Парагон“.

Фигурата се извъртя, за да я погледне. Широко отворените му сини очи блестяха лудешки. Той се втренчи в нея и настъпи внезапна тишина. В едната си ръка стискаше греда от разтрошения кораб. Парагон я повдигна високо над главата си, след което я запрати сред такелажа на приближаващ джамаилски кораб. Затъкна брадвата обратно в бронята си. Накрая сграбчи очуканата развалина с две ръце и яростно се избута от нея. Устремът ги насочи към затварящата се пролука и тласна отломката на пътя на други два кораба. Изведнъж оказали се невъзпрепятствани, изпълнените му платна го изстреляха напред. Бърз колкото беше по силите само на един жив кораб, той премина шеметно покрай носа на един джамаилски кораб и излезе на свобода.

Като благословия от Са, пред тях изведнъж се разгърна откритият океан. Парагон се плъзна в него. Вятърът ги забърза, докато се измъкваха след Вивачия. На палубата, кръвта на Кайл Хейвън образуваше застояли локви.

Глава тридесет и шеста

Тайни

Изплъзването им ги беше принудило да се движат на север — в грешната посока за бягство към Заграба.

Денят преваляше, когато Парагон застигна другите. Вивачия се носеше бързо и уверено в челото на малката им група от кораби. Очевидно Уинтроу бе поел командването над малкия пиратски отряд. Алтея се гордееше с него. Беше срамота, помисли си тя, че баща му никога не беше видял сина си в светлината, в която го беше видял Кенит.

На никого от обичалите Кайл Хейвън нямаше да се наложи да види онова, което му беше причинено. Янтар безмълвно ѝ беше помогнала да плъзне тялото му в морето. Самата Алтея беше избърсала кръвта от палубата на Парагон, която магическото дърво не искаше да приеме. Тя все още не знаеше какво ще каже на Малта или Кефрия. Знаеше какво нямаше да им каже. Почувства се отвратена и пренаситена от грозни тайни.

Алтея вдигна поглед и критично огледа корабите. Вивачия водеше, като плаваше както само един жив кораб можеше. Мариета — малкият, уравновесен кораб на Соркор, се мъчеше да поддържа темпото ѝ. Поочуканият Мотли се влачеше значително след тях. Парагон плаваше последен. Алтея усещаше, че още скърби за змията. Сега Кенит беше част от кораба, но въпреки това тя не можеше да отрече връзката си с него. Тръпка, почти потреперване, премина през тялото ѝ.

Алтея се насочи назад към руля в търсене на Брашън. Още не беше готова да стои близо до фигурата. Извини се с това, че Ета беше на бака и несъмнено искаше да остане сама. Докато обхождаше палубата, от люка изникна Янтар, носеща канче с яхния. От миризмата на Алтея ѝ прилоша. Не можеше да си спомни кога беше яла за последно.

Симой беше на руля. Той я поздрави с ухилена гримаса и намигване.

— Знаех си, че ще си те върнем — заяви той. Тя го потупа по рамото, докато минаваше, изненадана, че приветствието му я беше трогнало чак дотам. Без да продума, Янтар му подаде храната. Той ѝ предаде кормилото и застана до Алтея. Между две гребвания от храната кимна към кърмата: — Не се отказват, а?

Зад тях, джамаилските кораби се бяха подредили далеч от буйстването на Парагон. Някои от тях ги преследваха.

— Не мисля, че смеят — отвърна Алтея. — Докато сатрапът е жив и е при нас, не могат да се откажат. Ако не е мъртъв, останалата част от плана им се проваля. Ще загубят всичко. — Тя критично наблюдаваше вражеските кораби. — Добре направихме, че избягахме. Някои от онези кораби няма да изкарат нощта. Виждала съм резултата от змийската слюнка. Онова, което прилича на здраво платно, скоро ще се разцепи и разкъса. Ако бягаме, ще оставим поне някои от тях зад гърба си. После, когато стигнем до битка, ще се изправим пред по-малка сила.

— А още по-голяма надежда имаме да ги изгубим в нощта — заговори зад тях Брашън. — Дори и да не успеем, Уинтроу вече има заложници. — Сянка помрачи лицето му. — Не мисля, че ще се поколебае да ги използва.

— Заложници? — попита Алтея, когато Брашън се присъедини към тях при парапета. Лицето му беше мрачно. Изглеждаше сякаш за един ден се бе състарил с една година. Въпреки това той обви ръка около нея и я придърпа по-близо. Тя го хвана през кръста.

Не можеше да прецени от тона му дали го одобрява или е ужасѐн.

— В последния възможен момент Уинтроу измъкна около дузина мъже от джамаилския кораб. Благородници, ако се съди по облеклото им. Трябва да имат някаква стойност като заложници. Но бяхме прави да побегнем, докато не се намерим в подходяща за преговори позиция. Сред Островите има много места за криене, а и следваме три кораба, които добре познават тези води. Днес може и да избегнем смъртта.

Симой беше приключил с храненето си. Благодари на Янтар и размени посудата за руля. Изглеждаше странно, че подобна обикновена размяна можеше да се случи в ден като този. В момента покоят изглеждаше чужд на Алтея.

Неочаквано Брашън заговори, като се обърна към Янтар:

— Само за украса? — попита обвинително.

Тя сви рамене, в очите ѝ имаше почуда.

— Застопорих брадвата на място. Не съм си и помисляла, че ще успее да я извади и да я използва. — Тя поклати глава. — Колкото повече опознавам магическото дърво, толкова по-странно ми става.

— За наше щастие, успя — одобрително отбеляза Симой. — Как само летяха треските!

Никой не изглеждаше готов да отговори на това наблюдение.

Алтея се облегна на Брашън и загледа как разстоянието между тях и преследвачите им се увеличава. Имаше да му казва толкова много неща, но пък абсолютно нищо не можеше да бъде казано по-добре от онова, което този изразяваше простичък допир. Внезапно се появи Клеф. Той застана пред Алтея и Брашън и поклати укорително глава.

— Пред екипажа и ’сички — пренебрежително им каза той с неуважителна усмивка. Алтея отправи към него игрив удар. За нейна изненада, Клеф хвана замахващата ѝ ръка и я задържа здраво до бузата си. — Хубаво, че се върна — издърдори. — Тъй хубаво е, че не си мъртва. — Пусна ръката ѝ толкова бързо, колкото я беше и хванал. — Как тъй още не си казала нищо на Парагон? Има ново лице, знайш ли? И брадва. И сини очи, кат’ мойте.

— Сини очи? — невярващо избухна Янтар. — Трябва да са тъмнокафяви, почти черни! — Тя внезапно се врътна на пета и забърза напред.

— Магическото дърво е странно нещо — самодоволно ѝ напомни Брашън.

— Малко е късно да ги променяме — весело отбеляза Клеф. — ’свен т’ва ми харесват. Мили са. Кат’ на Майка. — Той забърза подир Янтар.

Вече бяха почти сами, ако не брояха Симой. Старият моряк предвидливо задържа погледа си напред, докато Брашън я целуваше. Споменът от насилието на Кенит се натрапи само за миг. Тогава тя сграбчи Брашън и напук го целуна силно, като отказа да направи каквото и да било сравнение между това и нападението на пирата. Нямаше да му позволи да застане между тях.

И все пак, когато го пусна, в очите на Брашън имаше сянка. Беше твърде проницателен. Взря се въпросително в лицето ѝ. Тя сви леко рамене. Сега не беше подходящото време да му каже. Почуди се дали някога щеше да има подходящо време да му разкаже всичко.

Той вероятно си мислеше, че сменя темата.

— Защо не идем отпред и не уверим Парагон, че си на борда и си добре?

— Парагон знае. Ако не беше той, нямаше да е така — отвърна тя. Шокът от гледката на очите му, когато я беше хванал, все още не беше я напуснал. Очите на Кенит. Почти се беше посрамила, когато едва не беше изкрещяла, щом големите ръце на кораба се бяха сключили около нея. Знаеше, че Парагон го бе усетил. Не беше спрял, а бързо я беше предал в обятията на Брашън. Тя отговори на обърканото мълчание на Брашън:

— Ще го видя и ще говоря с него в някой спокоен момент, Брашън. Още не. — Тя направи наченки на усилие. — Кенит вече е част от него. Нали така?

Той се опита да ѝ го обясни:

— Кенит беше Лъдчънс. Знаеше ли?

— Не — каза бавно. Кенит беше продукт на бингтаунски Търговец? Това я отврати.

Брашън ѝ даде няколко мига да го осмисли, преди да добави:

— От Заграба насам подозирахме, че Парагон е бил легендарният кораб на Игрот. Бингтаун винаги е отричал, че пиратът може да има жив кораб. Но е било така — корабът е бил Парагон. А Кенит е бил заложник, чрез който да държи кораба в подчинение.

— В името на Са… — Вече всичко си идваше на мястото. Умът ѝ се мъчеше да схване всичко. — Значи Кенит си е дошъл у дома, да умре на палубата си. Да стане едно с кораба си. — Лека тръпка на ужас пробяга по гръбнака ѝ.

Брашън кимна, наблюдавайки лицето ѝ.

— Той винаги е бил, Алтея. Не мисля, че смъртта му на кораба е променила Парагон, освен че му донесе покой. Той най-накрая е цял, завършена личност. Драконите, Лъдчънс, мъже и момче, и Кенит, всички са слети в едно. — При това, тя се извърна, но той постави два пръста под брадичката ѝ и обърна лицето ѝ към себе си. — Както и ние — почти яростно каза той. — Аз и ти. Янтар и Джек. Клеф. Всичко, което сме вложили в него, също е част от това цяло. Не му обръщай гръб точно сега. Моля те. Не спирай да го обичаш.

Тя едва успяваше да се концентрира върху думите му. Беше се страхувала да каже на Брашън за изнасилването, но беше решила, че трябва. И въпреки това, как можеше да му каже, без да изложи на риск чувствата му към кораба? Оплетеността на мислите ѝ я замая.

— Алтея? — тревожно я повика Брашън.

— Ще се опитам — каза тихо. Неочаквано вече не се интересуваше кой ги гледа. Обви ръката му около себе си и пристъпи в обятията му. — Прегърни ме — каза му яростно. — Прегърни ме много, много силно.

Беше казала, че ще опита. С усилие, Брашън не я притисна за повече. Нещо се беше случило на борда на Вивачия, нещо, което я отдалечаваше от него. Той опря брадичката си в тъмната ѝ глава и я задържа в обятията си. Мислеше, че знае какво.

Алтея, изглежда, бе доловила мислите му, защото смени темата.

— Вълнението се усилва. — Тя леко се размърда в прегръдката му. Той се престори, че не вижда как трие сълзи отпред в ризата му.

— Така е. Подозирам, че ни очаква малка вихрушка. Но и преди сме преминавали през бури. Парагон е подходящ за бурно време.

— Още по-добре ще е да се скрием долу.

— Мисля, че набираме преднина пред джамаилците.

— Намаляват светлините си. Надяват се да ни изненадат в тъмното.

— Първо ще трябва да ни намерят.

— Мариета и Мотли ще се затруднят да не изостават от живите кораби, ако минем на режим без светлини.

— Те също ще изгасят светлините си.

— Вивачия няма да ги изостави. Ще ги пази, независимо от рисковете за нея самата.

Нормален разговор относно очевидното. На Брашън му беше твърде ясно. Тя се беше върнала на Вивачия и отново бе намерила сърцето си. Не можеше да я вини. Вивачия беше семейният ѝ кораб. След като Кенит беше мъртъв, Алтея имаше много по-големи шансове да си го върне. И за разлика от Парагон, Вивачия не беше приела душата на пират убиец, който беше причинил огромни щети на семейството ѝ. Когато се беше върнала от Вивачия, той се беше заблудил, че се е върнала при него. Вместо това тя беше дошла да обсъдят план за битка. Докато наблюдаваше разсеяното смръщване на лицето ѝ, той знаеше накъде бяха насочени мислите ѝ.

Обичаше го по свой си начин. Даваше каквото може, без да изоставя кораба и семейството си. Той нямаше право да иска повече. Ако все още разполагаше със семейство, на което да принадлежи, вероятно и той щеше да е също толкова разкъсван. За един кратък момент обмисли варианта да напусне Парагон, за да я последва. Но не можеше да го направи. Никой друг не познаваше този кораб като него. Никой друг не би го изтърпял до себе си. Не можеше да остави Парагон на разположение на капитан, който можеше да не прояви търпение към непостоянните му настроения. Ами Клеф? Щеше ли да откъсне момчето от кораба, който го обичаше? Или да го остави на Парагон, за да бъде обучен от господар, който можеше да не вземе най-добрия му интерес присърце? И Симой не би бил първи помощник при никой друг капитан. Щеше отново да се превърне в разсипана пияница и да отдаде каквито години му бяха останали на бутилката. Не. Колкото и да обичаше Алтея, тук си имаше отговорности. Тя нямаше да уважава мъж, който изоставя кораба си, за да я последва. Брашън Трел беше приключил с изоставянето на задълженията си. Трябваше да остане тук и ако беше необходимо, да обича Алтея отдалеч и когато имаха възможност.

С това признание той изведнъж осъзна, че отново имаше семейство.

Ета се подпря на парапета, загледана напред в мрака. Парагон можеше да я усети, макар присъствието ѝ да беше ограничено до топъл натиск на предлакътниците ѝ върху магическото дърво на перилото. Тъй като нямаше връзка с нея, изобщо не можеше да долови чувствата ѝ.

Неочаквано тя наруши тишината.

— Знам нещичко за живите кораби. От Вивачия.

Нямаше какво да каже на това. Зачака.

— Някак, не разбирам как, Кенит е бил твое семейство. Когато умря, той в теб ли отиде? — Гласът ѝ се стегна при мъчителните думи. Той почувства треперенето ѝ.

— В известен смисъл. — Думите му прозвучаха студено; затърси да добави нещо по-меко: — Той винаги е бил част от мен, както и аз от него. По много причини ние бяхме по-тясно свързани от обичайното. И за двама ни беше много важно да се върне в момента на смъртта си. Аз го знаех. Не смятам, че Кенит го осъзнаваше допреди да се случи.

Тя пое дъх и попита със стегнат глас:

— Значи сега ти си Кенит?

— Не. Съжалявам. Кенит е част от мен. Той ме допълва. Но аз съм, безвъзвратно, Парагон. — Чувството да направи подобно заявление беше хубаво. Подозираше, че за нея може да е болезнено да го чуе. За негова изненада, почувства искрена тъга от това, че трябваше да я нарани. Опита се да си спомни последния път, когато бе изпитвал подобно нещо, и не успя. Беше ли това поредният аспект на обстоятелството да бъде цял? Умението да изпитва състрадание? Щеше да му отнеме време да свикне с подобни чувства.

— Значи го няма — тежко каза Ета. Той чу как си пое мъчително дъх. — Но защо не можа да го излекуваш както Вивачия излекува Уинтроу?

Той заразмишлява мълчаливо за момент.

— Казваш, че тя го е излекувала? Не знам нищо за това. Мога само да предположа какво е направила. Драконите могат да правят подобни неща, ако им се наложи. Изгарят запасите на тялото си, за да забързат лечебния процес. Ако Вивачия е направила това с Уинтроу, той е бил щастливец, че го е преодолял. Малко човеци разполагат с подобни запаси. Кенит със сигурност не беше от тях.

Мълчанието ѝ се проточи. Нощта се спускаше около тях. Даже и мракът беше наслада за новото му, възвърнато зрение. Нощта не беше пълен мрак. Той завъртя очи към небето над тях, към облаците, затъмняващи, а после откриващи луната и звездите. Вълните биваха очертавани от фосфоресценция. Зоркият му поглед, част от драконовото му наследство, отличаваше очертанията на корабите, които следваше.

— Би ли знаел нещо относно… Кенит? Ако те попитам нещо, би ли могъл да ми отговориш истинно?

— Може би — уклончиво отвърна Парагон. Той хвърли поглед назад към нея. Тя бе вдигнала ръце от парапета и неспокойно въртеше гривната си.

— Обичаше ли ме? — Въпросът избухна от нея, болезнен с напрегнатостта си. — Наистина ли ме обичаше? Трябва да знам.

— Кенит е част от мен, но аз не съм Кенит — яростно спореше със себе си Парагон. Тя носеше дете, детето, обещано му толкова отдавна. Парагон Лъдчънс. Едно дете имаше нужда да бъде обичано, да бъде обичано без задръжки.

— Щом притежаваш спомените му, значи знаеш истината — настоя Ета. — Обичаше ли ме?

— Да. Обичаше те. — Каза ѝ каквото имаше нужда да чуе, без угризения. Притежавам спомените на Кенит, но не съм Кенит. Въпреки това мога да лъжа добре колкото него. И за по-добра кауза. — Обичаше те толкова, колкото сърцето му можеше да обича. — Това поне беше вярно.

Благодаря ти. Мисълта го достигна ясна и кратка като капка дъжд. Той се опита да открие източника, но не намери нищо. Усещането на гласа беше странно познато, почти сякаш беше дошъл от Кенит, и все пак беше извън него.

— Благодаря ти — като ехо, Ета несъзнателно повтори израза. — Благодаря ти повече, отколкото можеш да си представиш. И от двама ни. — Тя бързо се отдалечи от бака, оставяйки го с мистерия, над която да размишлява.

Напред пред него, на палубата на Мотли внезапно проблесна фенер. Беше издигнат три пъти и размахан един път, след което отново беше замаскиран. Все още беше почти изненадващо, че има достъп до спомените на Кенит. Старите пиратски сигнали бяха негови за разшифроване. Викаха Брашън на Вивачия.

— Дано да е важно — изръмжа Брашън на Алтея, докато двамата се превиваха над веслата. Ета и Янтар боравеха с втория чифт. Поривите на вятъра развяваха парцаливата коса на Янтар покрай петнистото ѝ лице. Ета се взираше право напред.

— Сигурна съм, че е — промърмори Алтея. Работеха тягостно, мъчейки се срещу вятъра, водата и тъмнината, за да настигнат водещия кораб. Четирите кораба бяха затворили празнината помежду си, но не бяха спрели дори за тази среща. Вивачия ги предвождаше, докато подбираха пътя си през лабиринт от малки острови. Някои се издигаха стръмни и скалисти, докато други се показваха само когато вълните се разцепеха и пробягаха по назъбената повърхност. Корабите се провираха криволичещо през тях.

Брашън предположи, че при отлив този маршрут щеше да е непроходим. Молеше се Уинтроу и Вивачия да познават този път така добре, както изглеждаше.

Брашън одобряваше избора да увеличат колкото се може повече дистанцията между себе си и джамаилската флота, но все още имаше резерви относно напускането на кораба си, за да иде при Вивачия. Алтея го беше уверила, че на Уинтроу можеше да се вярва, но той си напомни, че знаеха малко за екипажа на Вивачия или капитаните и екипажите на другите два кораба. Бяха хвърлени в необичаен съюз с пиратите. Спомените за това как се намира под люка в потъващ кораб бяха все още пресни в съзнанието му.

Вивачия ги прие на борда си точно когато се изсипа пороен дъжд. Под светлината на приглушен фенер те бяха качени на борда. Тя вече беше прикачила лодки от Мариета и Мотли. Пристигаха последни. Предпазливостта на Брашън се увеличи още малко. Ета се изкачи първа. Алтея тръгна да я последва, но той я спря с докосване.

— Аз ще се кача след нея — изръмжа ниско. — И при най-малкия знак за коварство, се върни на Парагон.

— Не мисля, че има от какво да се боиш — поде Алтея, но той поклати глава.

— Изгубих те веднъж. Няма да рискувам отново — каза ѝ.

— Мъдър мъж — тихо отбеляза Янтар, щом той хвана мократа стълба и започна да се катери. Щом постави ръцете си върху парапета на Вивачия, през него преминаха невероятни емоции. За момент остана трогнат. Сълзи засмъдяха очите му. Обляха го топлина и приветствие. Радост заради това, че е в безопасност. Той стъпи на палубата, по която не беше вървял от деня, в който корабът се беше пробудил.

— Брашън Трел! — повика го корабът в нисък контраалт. — Парагон ти се е отразил добре. Сега си по-чувствителен към нас, отколкото някога, когато ръководеше палубите ми. За първи път от будния ми живот те приветствам с добре дошъл на борда.

— Благодаря — успя да каже той. Ета не се виждаше никъде. Уинтроу стоеше на палубата под проливния дъжд и му предлагаше ръка за поздрав. Свитият младеж, който беше срещнал на погребението на Ефрън, сега стоеше изправен и срещна погледа му. Тежка мъка беше състарила лицето му. Никога нямаше да бъде едър мъж, но несъмнено беше мъж.

— Вярвам, че помниш пътя до картовата стая — каза Уинтроу и Брашън се хвана, че отвръща на позната усмивка със своя собствена. Приликата на Уинтроу с Алтея наистина беше необичайна.

Той наблюдаваше лицето на Алтея, докато тя се качваше на борда на кораба. Когато постави ръцете си на перилото, видя как тя внезапно засия. Малта отиде да я посрещне и двете незабавно подеха разговор, забързани навътре. Янтар изглеждаше по-малко афектирана от първия ѝ контакт с живия кораб. Когато очите ѝ попаднаха на Уинтроу обаче, лицето ѝ застина в шок.

— Деветопръстото момче роб — издърдори тя.

Уинтроу припряно повдигна ръка към бузата си, след което смутено я отпусна. Отправи неспокоен поглед към Брашън, докато Янтар се взираше в него. Втренчването ѝ беше нарушено едва след като Джек изскочи от сенките и я сграбчи в яростна прегръдка.

— Ау, изглеждаш по-зле и от мен! — поздрави я тя, а Уинтроу припряно се извърна настрана. Брашън изпитваше смесени чувства, докато вървеше по така познатата някога палуба. Кенит, забеляза той, беше поддържал спретнат кораб. Мъжът беше бил добър капитан. После поклати глава, невярващ, че може да му хрумне подобна мисъл.

Помещението беше претъпкано. Ета беше там, както и Дъждовникът на Малта. Рейн изглеждаше решен да не забелязва вниманието, което привличаше. Сатрапът драматично осъзнаваше собствената си важност. Двама мъже — единият, широкоплещест и набит; другият, пищно облечен, трябваше да са другите пиратски капитани. Очите на набития мъж бяха зачервени от плач. Червенокосият му събрат имаше мрачно изражение. Значи знаеха за смъртта на Кенит.

Пленените джамаилски благородници бяха подредени покрай стените — раздърпана и изтощена група. Някои изглеждаха сякаш всеки миг щяха да изпаднат в несвяст. Уинтроу затвори вратата след себе си и им даде момент, за да свалят мокрите си плащове. Посочи с жест към местата около пренаселената маса, а самият той остана прав. Широкоплещестият пиратски капитан наливаше бренди на всички. Брашън беше благодарен за сгряващото вещество. Разпозна чашата. Ефрън Вестрит я беше пазил за специални случаи. Алтея побърза да заеме място до него. Тя се приведе към него и му прошепна припряно:

— Чудесни новини! Когато Рейн и драконът напуснали Бингтаун, майка ми, Кефрия и Силдин били там и били в добро здраве. — Тя си пое дъх. — Боя се обаче, че това ще са единствените добри новини. Семейството ми е разорено, домът ми е обезобразена черупка, принадлежностите ни са оплячкосани. Сега повече от всякога един жив кораб би… Ще ти кажа после — поправи се припряно, осъзнала, че всички други разговори на масата са преустановени. Всички се извърнаха към Уинтроу, стоящ начело на масата.

Уинтроу пое дъх и заговори убедително:

— Знам, че никой от вас не е спокоен да бъде повикан далеч от кораба си. Беше наложително. Смъртта на Кенит ни наложи да вземем редица решения. Ще ви кажа какво реших и ще оставя всеки от вас да определи курса си на действие съобразно това.

Ето го, помисли си Брашън: поемането на управлението и властта се долавяше в гласа му. Той наполовина очакваше някой да го предизвика, но всички мълчаха. Другите пиратски капитани вече му се бяха подчинили. Всички чакаха почтително. Единствено доволната усмивка на сатрапа даваше на другите да разберат, че вече е наясно какво ще последва.

Уинтроу пое дъх.

— Споразумението, така старателно изработено от крал Кенит от Пиратските острови и велеславния сатрап на Джамаилия Косго беше признато и одобрено от тези благородници.

Шокирана тишина последва тези думи. Тогава и капитан Ред, и Соркор скочиха на крака с ликуващи викове. Ета вдигна очи към лицето на Уинтроу.

— Направил си го? — попита в почуда. — Довършил си онова, което той ни обеща?

— Започнах го — мрачно отвърна Уинтроу. — Сестра ми Малта спомогна да ги убеди в този мъдър курс на действие. Но има още много за вършене.

При един поглед от негова страна, двамата му капитани заеха местата си. Дълбокият глас на Соркор наруши тишината. В него се усещаше дълбока удовлетвореност.

— Когато ми каза, че Кенит е мъртъв, си помислих, че мечтите ни са умрели с него. Трябваше да имам повече вяра, Уинтроу. Кенит направи добър избор с теб.

Гласът на Уинтроу беше сериозен, но по лицето му заигра намек за усмивка, когато продължи:

— Тези води са ни добре познати. Оставихме джамаилската флота в мрака зад себе си. Предлагам веднага след като Соркор и Ред се върнат на съдовете си, да се разделят и да се върнат обратно през островите в Заграба. Пратете птици, заповядващи събирането на пиратската флота. После изчакайте кротко там, докато пристигнат другите кораби.

— А вие, сър? — попита Соркор.

— Аз ще дойда с вас, Соркор, на Мариета. Ета и велеславният сатрап Косго също. Както и заложниците ни… благородните ни гости — поправи се гладко. Повиши глас, за да предотврати всякакви въпроси. — Сатрапът се нуждае от закрилата и подкрепата ни. Ще съберем флотата си при Заграба. После ще се наемем да го върнем в град Джамаилия, където той ще може да представи на останалата част от благородниците подписания договор, който го съюзява с кралството на Пиратските острови. Гостите ни ще останат под добрите ни грижи в Заграба, докато претенциите ни не бъдат признати. Сега, Ета… — Той се спря, после продължи: — Кралица Ета, избрана от Кенит да плава наравно с него, и майка на неродения му син, ще дойде с нас, за да се увери, че претенциите на Пиратските острови да признати. Тя ще властва вместо детето си, докато то навърши нужните години.

— Дете? Носиш детето му? — Соркор скочи на крака, след което се хвърли напред, за да обвие Ета в прегръдка. По лицето му безсрамно се стичаха сълзи. — Без повече игра с меча, докато бебето не се роди — предупреди той, като я задържа на ръка разстояние, след което погледна обидено, когато Ред се засмя на глас. Ета изглеждаше разтърсена, а после удивена. Докато отново заемаше мястото си, Соркор постави голямата си ръка върху китката на Ета сякаш за да я държи наблизо и в безопасност.

— Кенит ни остави син — потвърди Уинтроу, след като глъчката утихна. Очите му срещнаха тези на Ета, докато говореше. — Наследник, който да властва след него, когато навърши нужните години. Но дотогава зависи от нас да осъществим идеите на Кенит и да спазим думата му.

Брашън усещаше как мускулите на Алтея се стягаха всеки път, щом името на пирата бъдеше споменато. Очите ѝ бяха черни, докато се взираше в племенника си. Под масата, Брашън затърси с ръка нейната. Тя я стисна здраво.

Неочаквано сатрапът се вдигна на крака.

— Аз ще удържа на думата си — заяви той сякаш това беше изненадващ подарък за тях. — През последните няколко дни видях защо Пиратските острови имат правото на самоуправление. Трябва да разчитам на вас, за да си върна собствения престол, но веднъж щом се върна в град Джамаилия…

— Хей. Ами Вивачия? Защо всички идват на Мариета? — Соркор, изглежда, не осъзнаваше, че е прекъснал велеславния сатрап на цяла Джамаилия. Уинтроу с лекота си върна контрола.

— Вивачия отива да спази едно от обещанията на Кенит. Всички ние сме задължени на змиите. Те отидоха на север, следвайки дракона. Но Вивачия настоява, че ще имат нужда от помощта ѝ, за да завършат пътешествието си. Тя чувства, че трябва да ги последва. Още повече че Кенит ѝ го беше обещал. — Той направи пауза, след което заговори с видимо усилие: — Аз не мога да ида с нея. Копнея за това, тъй като копнея отново да видя семейството си. Но за известно време дългът ми е тук. — Накрая той фиксира с поглед Алтея. — Моля Алтея Вестрит да отведе Вивачия на север. Джола говори от името на екипажа. Те ще я следват, тъй като такава беше волята на капитан Кенит. Но те предупреждавам, Алтея. Вивачия обеща на Кенит, че щом службата ѝ към змиите приключи, тя ще се върне. Такова е и желанието на кораба. Отведете змиите у дома. Отнесете вести за нас в Бингтаун. Но след това и двете трябва да се върнете при нас.

Уинтроу вдигна ръка, тъй като Алтея понечи да заговори, и за почуда, тя я взе под внимание и замълча. Погледът му се премести, за да срещне този на Брашън. Брашън се взираше сковано в него. Беше подозирал, че предстои, но реалността го беше зашеметила. Току-що Уинтроу му беше отнел Алтея. За пореден път дългът към семейството и кораба ѝ изискваше вниманието ѝ. Щеше да сбъдне мечтата си: щеше да бъде капитан на Вивачия, щеше да се върне като победител в Бингтаун. След това трябваше да върне Вивачия в Заграба. Щеше ли тогава да остави кораба си, за да се върне при него? Съмняваше се. Стискаше здраво ръката ѝ, но знаеше, че вече я няма. Беше му трудно да се съсредоточи върху следващите думи на Уинтроу.

— Ти и Парагон сте свободни да постъпите както желаете, Брашън Трел. Но моля Парагон да придружи Вивачия и змиите до Дъждовната река. Вивачия казва, че два живи кораба ще водят и закрилят по-добре от един. Несъмнено Малта и Рейн също ще искат да участват в това пътуване.

Рейн заговори, изненадвайки всички:

— Ще се нуждаем от два кораба срещу всички калсидци, които са се насочили натам. Един да пази и един да се бие.

— Чухме слухове — удивено призна Уинтроу. — Но само слухове.

— Повярвай им — каза Рейн. Той се обърна в стола си, за да се обърне към джамаилските благородници, обточили стените. Медните му очи ги обходиха. — Докато двамата с Тинтаглия летяхме на юг, видяхме калсидски кораби, придружени от галери. Това, както знаете, е тяхната формация за сериозно воюване. Подозирам, че целта им е град Джамаилия. Вярвам, че са решили, че малкото останало за оплячкосване в Бингтаун не си заслужава битката с дракон.

Думите на Малта последваха тези на Рейн.

— Виждам по лицата ви, че се съмнявате в нас. Но аз видях първото им нападение над Бингтаун. Рейн е присъствал на последното. Вашите калсидски заговорници не виждаха причина да ви чакат. Очакваха да си присвоят каймака на плячката, преди да пристигнете. Не мисля че изобщо някога са възнамерявали да предадат Бингтаун на вашите Новотърговски синове и братя. Измамени и лишени от лесната плячка, която сте им обещали в Бингтаун, прогонени от Тинтаглия, сега те идват на юг. Това са съюзниците, които сте си избрали. Вашият сатрап беше по-мъдър. Вие подписахте договора под принуда. Мога да разчета сърцата ви. Ако ви се удаде възможност, ще се отречете от съгласието си. Това ще бъде неразумно. Трябва да забързате съюза на вашия сатрап с Пиратските острови, защото, когато калсидските кораби и техните нападателни галери пристигнат, ще се нуждаете от всеки приятел, когото можете да привикате. — Очите ѝ ги обхванаха с поглед. — Помнете ми думите. Те не знаят милост.

Едва година по-рано Малта беше използвала хитрините си върху Брашън. В думите ѝ чу как момичешкото ѝ лукавство бе узряло в истинска дипломация. Някои от благородниците размениха погледи, впечатлени от думите ѝ. Дори сатрапът изглеждаше доволен от нея, като кимаше на казаното сякаш беше изразила гласно собствените му мисли.

Малта запуши ушите си с длани, преди Рейн да чуе звука. Когато достигна границите на звуковото му възприятие, той се сепна заедно с нея. Другите се заозъртаха диво, докато един джамаилски лорд не проплака:

— Змиите се връщат!

— Не. Това е Тинтаглия — отвърна Рейн. Обзе го тревога. Драцената зовеше за помощ, докато се приближаваше към тях. Той се задвижи към вратата и всички останали станаха и го последваха. Малта хвана ръката му, след като излязоха на палубата. Двамата се взряха нагоре в пороя. Тинтаглия прелетя над тях — бледо сияние от сребристо и синьо на фона на нощното облачно небе. Крилете ѝ махаха тежко. Тя се завъртя в широк кръг, а после нададе нов рев. За изумление на Рейн, на повика ѝ беше отговорено. Палубата на кораба забуча със силата на отклика на Вивачия. По-дълбок зов, дошъл откъм Парагон, повтори нейния.

Малта замръзна, загледана смаяно нагоре. Миг след като звукът замря, тя срещна погледа на Рейн въпросително.

— Моли за помощ?

Рейн изсумтя.

— Не. Настоява за нашата помощ. Тинтаглия рядко „моли“ за нещо. — Сърцето му се сви въпреки коравосърдечните думи. С драцената бяха станали твърде близки, за да крие страха си от него. Почувства едновременно изтощението и дълбоката скръб в душата ѝ.

— Не разбрах всичко — каза Малта и добави: — Шокирана съм, че изобщо разбрах нещо.

Рейн отвърна с нисък глас:

— Колкото повече се намираш около нея, толкова по-ясно го виждаш в ума си. Мисля, че ушите ни нямат много общо с това. — Звуците на драцената отново разтърсиха небесата. Навсякъде около тях моряци или извиваха вратове, за да погледнат звяра, или се свиваха под някакво укритие. Рейн се взираше нагоре, без да обръща внимание на дъжда, който обливаше лицето му. Той заговори високо, така че да бъде чут през ответните викове на корабите.

— Драцената е изморена. Лети твърде бързо и змиите не могат да поддържат темпото ѝ. Трябвало е постоянно да кръжи, за да поддържа тяхната скорост. Не е ловувала и не се е хранила, тъй като се е страхувала да ги остави. Когато се натъкнали на калсидски кораб, той я е атакувал. Не са я ранили тежко, но змиите се вдигнали срещу кораба. — Той пое дъх. — Моряците знаели как да убиват змии. Стрелците убили шест от плетеницата, преди да потопят кораба. — Гневът и мъката на кораба се надигна в тях. — Плетеницата си почива за през нощта, но тя се върнала, за да потърси помощта ни. — Рейн се обърна умолително към капитаните: — Мракът я застигнал в полет. Нуждае се от пясъчен плаж, на който да се приземи… или какъвто и да е плаж, с огън, който да я упъти.

Внезапно заговори Соркор:

— Тор става ли? Хлъзгаво е, но е по-меко от камък.

— Миризливият остров — потвърди Ета.

— Не е далеч — добави Ред. — Вероятно тя прелита над него при всяка обиколка. Мястото обаче е опасно за кораби. Водата е плитка.

— Но можеш да преплаваш с лодка. — Ета отхвърли този проблем. — И има много плавеи за огън.

— Трябва да стигнем дотам. Веднага. — Рейн погледна напрегнато към небето. — Ако не побързаме, океанът ще я вземе. Тя е на предела на силите си.

Глава тридесет и седма

Драконова воля

Мокрите плавеи не искаха да се разпалят. Докато Рейн се бореше с прахан, който вятърът продължаваше да си присвоява, Малта свали наметалото си и го завря в плетеницата от дървесина. Той вдигна поглед при внезапния трясък, щом тя разби фенера им в купчината. Миг по-късно пламъци облизаха краищата на наметалото ѝ. Рейн се боеше, че огънят ще угасне там, но след няколко мига чу приятното пропукване на разгарящо се дърво. По това време Малта вече беше дошла под укритието на неговия плащ. Брат ѝ им отправи особен поглед, при който тя вирна брадичка и предизвикателно устоя на погледа му. Притисна мокрото си, треперещо тяло плътно до това на Рейн. В прикритието на мрака той я задържа в обятията си, подушвайки аромата на косата ѝ. Рейн смело я целуна по главата. Фините ѝ люспи одраха бузата му и Малта неволно потрепери. Той почувства как тялото ѝ ненадейно се изпълва с топлина. Тя вдигна поглед към него, бледото сияние на Дъждовните ѝ очи беше подсилено от изненада.

— Рейн — ахна тя, приклещена между наслада и позор. — Не бива да правиш това — смъмри го превзето.

— Сигурна ли си? — попита в ухото ѝ.

— Не и когато брат ми ни гледа — поправи се задъхано.

Кладата вече гореше задоволително. Рейн вдигна тревожен поглед към небето. От известно време не беше чувал Тинтаглия да преминава над тях, но напрежението ѝ се усещаше силно и му действаше заразително. Тя все още беше някъде там горе. Той огледа хората, които бяха дошли на плажа с тях. Миризливият остров заслужаваше името си. Всичко представляваше тор до колене и Ред — за негово голямо отвращение, беше паднал сред мръсотията и вероятно съжаляваше за желанието си да види дракон отблизо.

От първата клада беше разпалена втора. Корабите в морето изведнъж извикаха и драцената им отвърна от разстояние. Рейн огласи предупреждението ѝ:

— Махнете се от пътя ѝ!

Тинтаглия се приземи с тежко размахване на крила, като се бореше едновременно с дъжда и поривите на вятъра. Необременена от човешки товар, Рейн очакваше, че ще може да кацне грациозно. Но както Соркор беше предсказал, мръсотията беше хлъзгава. Стегнатите крака на драцената се хлъзнаха и от бясно плющящата ѝ опашка и махащите криле се разлетя кал. Тя се заплъзга и спря почти в кладата. Очите ѝ проблеснаха гневно заради засегнатото ѝ достойнство. Тинтаглия разтърси капещите си криле, с което плисна още повече кал върху човеците.

— Кой идиот избра този плаж? — изиска яростно. Със следващия си дъх попита настоятелно: — Няма ли готова храна?

Не спря да се оплаква през цялото време, докато опустошаваше две бъчви с осолено месо.

— Отвратително, лепкаво нещо, твърде дребно за порядъчна хапка — заяви в края на храненето си и се отдалечи към един извор наблизо.

— Тя е огромна — удивено възкликна Соркор.

Рейн осъзна, че е свикнал с великолепието ѝ. Малта разполагаше със спомените си от сънната кутия, но за останалите това беше първата възможност да видят дракон, който не беше в полет.

— Изпълнена е с красота, във фигура и в движение — прошепна Янтар. — Сега разбирам какво имаше предвид Парагон. Единствено истински роденият дракон е дракон. Всички други са просто неумели имитации.

Джек хвърли пренебрежителен поглед на Янтар.

— Драконите на Шестте херцогства си ми бяха достатъчно годни. И ти щеше да смяташ така, ако живееше в страх да не бъдеш Претопена. Но — призна неохотно, — тя е възхитителна. — Рейн се извърна от неразбираемия им разговор.

— Чудя се как ли щеше да изглежда Вивачия — тихо каза Алтея. Докато се взираше в сенчестия силует на драцената, в очите ѝ танцуваше светлината от огъня.

— Или драконите на Парагон — предано вмъкна Брашън.

При думите им Рейн почувства остра вина. Семейството му беше превръщало дракони в кораби. Дали някой ден щеше да им бъде потърсена сметка за това? Той изтласка мисълта.

Когато Тинтаглия се върна от извора, беше изчистила по-голямата част от мръсотията от крилете и корема си. Със своите въртящи се, сребърни очи тя отправи гибелен поглед към Рейн.

— Казах „пясък“ — смъмри го тя. Изви огромната си глава, за да огледа събралите се човеци. — Добре — одобри драцената. Гладко премина от оплакване към изискване. — Ще трябва да стъкмите още един огън, по-далеч от вълните, където торта става на камък. От него не става най-доброто легло, но е за предпочитане пред калта, а тази нощ трябва да си почина. — После мерна Малта. Очите ѝ се завихриха по-пъргаво и заблестяха като пълни луни.

— Пристъпи в светлината, малка сестро. Позволи ми да те видя.

Рейн се боеше, че Малта ще обиди драцената, като се поколебае, но тя излезе смело, за да застане пред нея. Очите на Тинтаглия я обходиха от глава до пети. Драцената обяви с топъл глас:

— Виждам, че си била добре възнаградена за участието си в освобождаването ми, млада кралице. Алена корона. Ще извлечеш голямо удоволствие от това. — Малта се изчерви озадачено, при което драцената се изкиска топло. — Какво, още не си го открила? Ще го направиш. И ще се радваш на дълъг живот, в който да му се наслаждаваш.

Тя премести погледа си върху Рейн.

— Направил си добър избор. Тя е подходяща да бъде кралица на Древните и говорител на драконите. Силдин ще бъде възхитен, че тя също се е променила. Той беше леко притеснен, разбираш ли, че тя ще омаловажи неговите промени.

Рейн се усмихна неловко. Той все още не беше уведомил Вестритови за промените на Силдин. Тинтаглия ги разсея от размяната им на озадачени погледи.

— През нощта ще спя, а на сутринта, преди да отлетя, ще се нуждая от още храна. Плетеницата почива далеч на север оттук. Поне за през нощта са в безопасност. — Тя примигна с големите си очи и сребърното се завихри студено. — Разправих се с онези, които дръзнаха да ги заплашват. Но змиите ми са изморени. Даже и змии в отлично състояние не могат да поддържат темпото на дракон в полет. В старите дни щеше да има няколко от нас, които междувременно да се грижат за тях, и няколко змии, притежаващи паметта, които да ги насочват. Те имат само мен и една змия водач.

Драцената вдигна глава. В движението имаше решителност, но под смелостта ѝ Рейн долови отчаяние. Въпреки арогантността ѝ, той ѝ съчувстваше.

— Говорих с живите кораби. Парагон ще съпроводи змиите ми на север. Екипажът на този кораб ще ми помогне да ги защитаваме и ще пуска котва до тях всяка вечер, когато трябва да ида на брега, за да се нахраня и да почивам.

Уинтроу заговори дръзко:

— И двата кораба ще идат на север. Ние вече взехме решения…

— Това въобще не ме интересува! — грубо го прекъсна драцената. — Или мислиш, че все още „притежаваш“ живите кораби? Вивачия ще иде на юг към големия ви град. Моите Древни ще отидат с нея, да говорят от мое име относно уреждането на доставки от зърно и хранителни продукти за работниците, за да наемат инженери по преценка на Рейн, за да уведомят хората на този град за онова, което занапред драконите ще изискват от тях, за да уредят…

— Изискват? — студено се намеси Уинтроу. Беше скован от възмущение.

Драцената вбесено се нахвърли върху Рейн.

— Нищо ли не си им казал? Разполагаше с целия ден!

— Може би забравяш, че ме пусна по средата на морска битка? — раздразнено попита Рейн. — Прекарахме по-голямата част от деня в опити в края му да се окажем живи.

— Спомням си достатъчно добре, че моите змии бяха в опасност заради чисто човешки цели. Човеците винаги се карат и се избиват едни други. — Тя се втренчи във всички им. — Това повече няма да бъде толерирано. Ще оставите подобни неща настрана, докато целите ми не бъдат изпълнени, или рискувате да предизвикате гнева ми. — Отметна глава нависоко и наполовина разгърна криле. — Това също ще бъде въведено от моите Древни. На никой кораб не се позволява да се меси на която и да било змия! Никакви дребни войни няма да бъдат толерирани, ако пречат на доставките за Дъждовните земи. Няма…

Уинтроу беше бесен.

— Какво създание си ти, че да се разпореждаш с животите ни насила? Нима нашите мечти, нашите планове, нашите амбиции не се броят за нищо в твоя по-висш замисъл за нещата?

Драцената се спря и извърна глава сякаш сериозно обмисляше въпросите му. После наведе голямата си глава близо до него, толкова близо, че дрехите му се раздвижиха от струята на дъха ѝ.

— Аз съм дракон, човеко. В по-висшия замисъл на нещата вашите мечти, планове и амбиции са на крачка от нищото. Вие просто не живеете достатъчно дълго, че да има значение. — Направи пауза. Когато заговори отново, Рейн можеше да познае, че се опитва да придаде любезност на гласа си. — Като изключим, разбира се, когато служите на драконите. Щом приключите с тази задача, моят вид ще помни службата ви с поколения. Нима хората могат да се надяват на по-голяма чест?

— Може би се надяваме да изживеем незначителните си, мимолетни животи както преценим — не ѝ остана длъжен Уинтроу. Не отстъпи и крачка от дракона, на когото се противопоставяше. Рейн разпозна стойката на раменете му и начина, по който държеше устата си. Братът на Малта споделяше упоритата ѝ жилка. Гърдите на драцената бяха започнали да се издуват.

Малта побърза да застане между брат си и драцената. Погледна безстрашно от единия към другия.

— Всички сме изморени, твърде изморени, че да се пазарим подобаващо тази вечер.

— Да се пазарим! — презрително изпръхтя драцената. — О, не отново! Хората и тяхното пазарене.

— Много по-лесно е да убиеш някого, който не е съгласен с теб, нали? — язвително предложи Уинтроу.

Малта постави ръка върху тази на брат си, за да го възпре.

— Всички трябва да спим — предложи твърдо. — Дори ти се нуждаеш от почивка, Тинтаглия. На сутринта всички ще сме отпочинали и всеки ще може да заяви от какво се нуждае. Това е единственият начин, по който можем да разрешим въпроса.

Драконът, помисли Алтея, беше единственият, който успя да поспи. Хората се събраха за пореден път — този път на борда на Мотли, тъй като капитан Ред се беше похвалил, че има кафе, както и малко по-голяма стая за карти. Алтея започваше да изпитва завистливо възхищение към умението на Малта да преговаря. Племенницата ѝ беше наследила малко от търговската вещина на Роника, но голяма част се дължеше на присъщия за Малта чар. Първото ѝ постижение беше в настояването джамаилските благородници да седнат на масата с тях. Алтея чу няколко думи от прошепнатия ѝ спор с обидения сатрап.

— … обвържи ги да ти служат чрез техните собствени интереси. Ако ги принизиш твърде много, те завинаги ще си останат неверни помияри, които да ти дишат във врата. Това ще подсигури, че по-късно няма да се отрекат от споразумението — разгорещено беше настояла тя.

За почуда, сатрапът се беше съгласил с изискванията ѝ. Второто ѝ гениално хрумване беше да уреди храна за всички, преди да се свика събранието. Когато най-накрая се събраха около масата на капитан Ред, духовете бяха успокоени. Малта и Рейн се бяха посъветвали и насаме, тъй като тя се изправи и обяви, че не могат да продължат, преди да уведоми всички по-подробно за събитията в Бингтаун. Въпреки собствения си интерес в разказа на Малта, Алтея се усети, че гледа лицата на другите. Джамаилските благородници изглеждаха поразени, когато осъзнаха напълно степента на калсидското предателство. Ета слушаше мълчаливо, но внимателно. Янтар се взираше маниакално в Уинтроу, с почти трагична замисленост на лице. До нея, Брашън беше неестествено мълчалив, но ръката му под масата беше топла в нейната. Единственият път, в който се обади, беше когато Рейн започна да обсъжда щетите от труса в Трехог. Брашън се приведе напред, за да привлече вниманието с леко плясване по масата. Думите му бяха насочени само към Рейн, когато попита:

— Нима работата на Дъждовните Търговци се обсъжда толкова открито пред външни лица?

Рейн не се засегна. Той сведе мрачно глава при притеснението на Брашън и отвърна:

— Установихме, че трябва да станем част от по-широкия свят, ако не искаме да погинем. Не казвам нищо, за което вече да не се е говорило открито на една градска среща в Бингтаун. Времето да споделим тайните си или да умрем заедно с тях настъпи.

— Разбирам — печално отвърна Брашън и се облегна обратно назад в стола си.

След като Рейн приключи да говори, Уинтроу поиска думата, като се изправи. На Алтея ѝ изглеждаше твърде изморен, за да остане прав. Примирено-веселият тон в гласа му я изненада.

— Като се има предвид казаното от Рейн и естеството на живите кораби, вярвам, че трябва да следваме желанията на Тинтаглия.

— Ако живите кораби са съгласни с нея, не виждам да имаме някакъв избор — съгласи се Алтея.

Рейн заговори на Малта, но всички чуха:

— Би ли предпочела да се прибереш директно у дома в Бингтаун, вместо да ходиш до Джамаилия?

Погледът ѝ премина бързо през брат ѝ и леля ѝ. Очите ѝ недвусмислено срещнаха неговите, не снижи гласа си.

— Ще ида, където отидеш и ти.

Кратка тишина последва думите ѝ. Тя смело я наруши, като се обърна към лорд Криат:

— Сега. Както сте чули, драцената желае да преговаряме за хранителни продукти, които да бъдат откарани в Дъждовните земи. Остава да се види кои от преданите благородници на сатрапа ще спечелят привилегията да ни снабдяват.

Криат преплете объркано вежди. Малта продължи да се взира спокойно в очите му, чакайки го да осъзнае какво предлага. Тогава лорд Криат прочисти гърло. Той кимна на другарите си наоколо в търсене на подкрепа, и заговори:

— Велеславни сатрап Косго. Мисля, че не съм единственият, който в този момент признава мъдростта на съюза ви. Всъщност — той се усмихна на Малта, — бих искал да предложа съдействие на представителите на дракона. Земите ми в Джамаилия включват житни поля и добре хранен добитък. Взаимноизгодна търговия с Дъждовния народ може да стигне далеч в компенсирането на загубите, с които трябва да се примиря, заради отричането от подарените ми бингтаунски земи.

Докато се пазаряха, най-тъмната част на нощта премина. Алтея остана мълчалива, стъписана от осъзнаването, че е свидетел на пренареждането на света. Тинтаглия беше постъпила мъдро да изпрати „своите Древни“ в Джамаилия, за да говорят от нейно име. Те не само щяха да отворят търговски пътища между Джамаилия и Дъждовните земи, но в люспестата визия на Рейн джамаилците щяха да се изправят пред медноокото бъдеще на света. Тя почувства, че се носи по повърхността на изтощението си, откъсната от случващото се около нея. Промяна във възприятието я накара да разбере, че биваше загърбен един силно критичен момент, а напред ги очакваше бързо течение. Този нов свят на хора и дракони щеше да бъде предопределен от преговори, а не от войни. Тук, в тази стая те полагаха този прецедент. Внезапно тя разбра и се опита да улови погледа на Янтар, за да го потвърди, но дърводелката унило съзерцаваше Уинтроу.

Джамаилските благородници надушваха единствено печалба и власт. Не след дълго вече яростно се надпреварваха помежду си, за да поставят цени на зърното, и отново се опитваха да предявят някакви права над Бингтаун. И Рейн, и Малта твърдо теглиха чертата. Алтея беше облекчена, че те все още преговаряха за собствения си вид все така опърничаво, както го правеха за дракона. Докато нощта се изнизваше, по-голямата част от преговорите беше между благородници, които уреждаха уточняващи споразумения с други благородници, сатрапът определяше процента от печалбата им, който щеше да влезе в хазната, капитаните подкрепиха Уинтроу и Ета, когато те напомниха на останалите, че ще има тарифа за преминаването на стоки през Пиратските острови…

Алтея рязко се разбуди, когато Брашън я сръга с лакът.

— Приключиха — прошепна той. Около масата се подписваха документи, а Уинтроу предлагаше ръката си на Ета. Тя я игнорира и се изправи сама, раздвижвайки рамене.

Алтея се опита да се протегне ненатрапчиво. Колко ли време очите ѝ бяха били затворени?

— Имаше ли нещо, касаещо нас? — попита тихо.

— Не бой се. И Рейн, и Малта се застъпиха подобаващо за Бингтаун, а когато се стигна до остри реплики, Бингтаун и Пиратските острови застанаха рамо до рамо. — Той издаде кратък смях. — Чудя се какво ли щеше да си помисли баща ти за това? Щеше да е изключително горд от Малта, това го знам. Тази жена е най-изкусната Търговка, която някога съм виждал.

Алтея почувства леко погъделичкване на завист заради възхищението му към племенницата ѝ.

— И сега? — попита го тихо. Всички се изправяха. Сънен юнга събираше чаши за кафе върху сребърен поднос.

— И сега разполагаме с няколко часа сън, преди да станем, да си вземем довиждане и отново да опънем платната. — Той не гледаше към нея, докато говореше. Тя го последва на палубата. Хладният нощен въздух беше добре дошъл след задушното помещение. Дъждът беше спрял.

— Мислиш ли, че драконът ще приеме условията ни?

Брашън потърка изморено очи.

— Молим за помощта ѝ само в онова, което тя вече каза, че трябва да свършим. Да сложим край на битките за територия във Вътрешния проход. Най-добрият начин да го сторим е като прогоним калсидците оттук. След онова, което вчера са направили на „нейните“ змии, мисля, че с радост ще ни помогне. Всичко останало бяха препирни между другите групи. — Той поклати глава. — Мисля, че всичко приключи, като изключим, че тя трябва да ни каже какво иска от нас.

— И аз се тревожа за това — съгласи се Алтея. — Положихме толкова много усилия и стигнахме толкова далеч, при все че всичко беше така несигурно, само за да дойде някакъв дракон и внезапно да заяви: „Така ще протече животът ви.“ Не ми харесва да определя действията ни и да казва кой къде да ходи. И все пак — тя сви рамене и почти се засмя, — по някакъв странен начин почти ще е облекчаващо тези решения да ни бъдат отнети. Ще е освобождаване от едно бреме.

— Някои може и да го виждат така — кисело отвърна Брашън.

— Хей, Бингтаун! — Поздравът на Соркор я разсея. — Внимавайте с течението — предупреди ги пиратският капитан, докато се спускаше в лодката си. — Тук, когато приливът се обръща, тече измамно. По-добре проверете котвите си и поставете опитен мъж на вахта.

— Благодаря — отвърна от името на двама им Алтея. От онова, което беше видяла от стария плещест пират, заключи, че го харесва. Сега го наблюдаваше как дразни Ета, като се уверява, че ще се качи безопасно в лодката на Вивачия. Малта се беше облегнала на рамото на Рейн, докато чакаха Уинтроу. Алтея се свъси при вида на това, но нещо по-особено привлече вниманието ѝ. За нейна изненада, Янтар също беше в лодката на Вивачия.

— Чух я да казва на Уинтроу, че има да обсъди нещо важно с него. Той не гореше от желание, но тя беше настоятелна. Знаеш колко изнервяща може да бъде, когато добие този израз на лицето си. — Тези вести бяха от Джек, която се беше появила до рамото на Алтея.

— Значи само ние тримата се връщаме на Парагон за през нощта?

— Двама — поправи я Джек с ухилена гримаса. — Поканиха ме да остана на борда на Мотли.

Алтея се огледа наоколо и видя хубав пират, облегнал се на една мачта. Изчакваше.

— Двама — съгласи се тя и се обърна да размени погледи с Брашън. Него го нямаше. Тя погледна през борда и го видя как закрепва веслата по местата им в лодката на Парагон. — Хей! — извика раздразнено. Повече се плъзна по стълбата, отколкото заслиза, и нарочно разклати малката лодка, щом се спусна в нея. — Можеше да кажеш, че си готов за тръгване — уведоми го жлъчно.

Той се вторачи в нея. После погледна към лодката на Вивачия.

— Когато Янтар се качи в лодката, реших, че и двете ще отидете.

Тя погледна подир лодката, а после към мястото, където знаеше, че Вивачия се поклаща на котва. Беше твърде тъмно дори да различи силуета ѝ. Последна нощ на борда на кораба си, преди да ѝ пожелае всичко най-хубаво? Може би трябваше. Странен отзвук от спомен внезапно я сполетя сякаш и преди беше вземала това решение. В деня, когато Вивачия за първи път се беше пробудила, тя беше спорила с Кайл и шеметно беше напуснала кораба, за да прекара вечерта, напивайки се с Брашън. Тогава не беше разменила последни думи с кораба си. Беше съжалявала за това през цялото време. Ако беше прекарала онази първа нощ с нея, дали всичко, което беше последвало, щеше да се случи другояче? Погледна обратно към Брашън, седящ с провесените над водата весла. Щеше ли да се върне назад и да промени случилото се, ако то значеше, че няма да се събере с него?

Това обаче беше миналото. Вивачия вече не беше нейният кораб. И двете го бяха признали. Какво оставаше да ѝ каже, освен довиждане?

Алтея се пусна от Мотли и се закатери мъчно през лодката, за да седне до Брашън.

— Дай ми едно весло.

Той мълчаливо ѝ подаде едното и заедно двамата загребаха към Парагон. Соркор беше прав да ги предупреди. Течението беше измамно и на Алтея ѝ коства всяка частица от оставащата ѝ енергия, за да поддържа малката лодка в правилния курс. Брашън очевидно се чувстваше също толкова изтощен, защото не продума и дума през целия обратен път. Сънен Клеф хвана въжето им, а Симой ги приветства навъсено на борда. Брашън предаде предупреждението на Соркор относно течението по време на смяната на прилива и му каза да постави двама мъже на вахта и да поспи.

— Отиваме на север — незабавно прецени Парагон.

— Най-вероятно — уморено потвърди Брашън. — Ще придружаваме морски змии. Последното нещо, което някога съм очаквал да правя. Но пък малко от нещата напоследък се случиха както очаквах.

Парагон избухна:

— Нищо ли няма да кажеш за дракона? Първият ти поглед отблизо на дракон и не казваш нищо за нея?

Бавна усмивка се разля по лицето на Брашън. Както често правеше, осъзна Алтея, той хвана парапета, докато говореше с кораба. Говореше пламенно.

— Корабе, тя е неописуема. Както един жив кораб е неописуем и то основно поради същата причина.

Сърцето на Алтея се изпълни с гордост. Колкото и да беше изморен, Брашън беше достатъчно разумен, че да признае връзката между дракона и живия кораб, но предпазливо не каза нищо, което да накара Парагон да почувства по-остро загубата на истинската си форма.

— А ти, Алтея?

Не Кенит. Не Кенит. Парагон. Парагон, на който си беше играла като дете, Парагон, който я бе отвел толкова далеч и беше изтърпял толкова много в името на безумното ѝ дирене. Тя намери думи за този Парагон.

— Тя е невероятно красива… люспите ѝ са като проблясващи скъпоценности, очите — като пълна луна, отразена в морето. И все пак, за да съм напълно честна, арогантността ѝ беше нетърпима. Спокойното ѝ предположение, че животите ни ѝ принадлежат, за да се разпорежда с тях, беше трудно за възприемане.

Парагон се засмя.

— Постъпваш мъдро, като приучаваш речта си на ласкавост, защото кралици като Тинтаглия се хранят от хвалебствия така, както от месо. Що се отнася до арогантността ѝ, време е хората да си спомнят какво е да получават подобни заповеди, освен да ги раздават.

Брашън почти се засмя.

— Това е справедливо, корабе. Това е справедливо. Дръж под око котвата си тази вечер, става ли?

— Разбира се. Лека нощ.

Имаше ли нотка ирония в това пожелание? Алтея хвърли поглед назад към него. Той я наблюдаваше с бледосините си очи. Намигна ѝ. Беше типично за Парагон да направи и да каже подобно нещо, каза си тя. Той не беше Кенит. Тя вдигна вежди, щом откри, че всичките ѝ принадлежности бяха струпани в един ъгъл в каютата на Брашън.

— Трябваше да настаня Майка в твоята — почти се извини той. Настъпи неловкост. Тогава тя видя леглото на капитана с по-великодушния му матрак и дебелите завивки и всичко, за което можеше да мисли, беше да спи, докато някой не я принудеше да се събуди. С пристигането на дракона изглеждаше, че решенията са извън контрола ѝ. Можеше да се възползва да спи, докато някой не ѝ кажеше какво предстои да се случи.

Седна на койката с въздишка и свали ботушите си. По кожата ѝ бе засъхнала пот, а мръсотията от плажа се беше провряла под дрехите ѝ. Чувстваше се лепкава. Не я интересуваше.

— Няма да се мия — предупреди го. — Твърде изморена съм.

— Разбираемо. — Гласът му беше станал изключително дълбок. Той седна до нея. Нежно отпусна косата, която тя беше оплела, докато я бе махала от пътя си. Седеше неподвижно под допира му, докато не осъзна, че е стиснала зъби. Пое си дъх. Можеше да преодолее това. С времето. Протегна се, за да хване нежно ръцете му.

— Толкова съм изморена. Може ли просто да спя до теб тази вечер?

За момент той изглеждаше стъписан. После измъкна ръцете си от нейните.

— Щом така искаш. — Внезапно се изправи. — Или ако предпочиташ, можеш да се разполагаш с цялото легло.

Рязкото му отдръпване и безцеремонният му тон я нараниха.

— Не — сопна се тя. — Не го предпочитам. Това е глупаво. — Тя се чу и опита да поправи нещата. — Колкото е глупаво и да започваме караница, когато и двамата сме твърде изморени да мислим. — Премести се върху леглото. — Брашън. Моля те. Толкова съм изморена.

За момент той просто се взираше в нея безмълвно. После раменете му се увесиха победено. Върна се до леглото и седна на ръба. Навън дъждът се върна с внезапен порой. Той трополеше по стената и проникваше през счупения прозорец. Утре трябваше да го оправят. Може би утре всичко можеше да се оправи. Да погребат пират. Да се сбогуват с жив кораб. Да оставят всичко зад гърба си.

Докато изуваше ботушите си, Брашън отбеляза мрачно:

— Може би не ми е останала гордост. Ако всичко, което ми предлагаш тази последна нощ, е да спиш до мен, ще го приема. — Започна да разкопчава ризата си. Не искаше да я погледне.

— Не говориш смислено — оплака се тя. Трябваше да е изморен поне колкото нея. — Нека просто да спим. Днес ни се случи твърде много, че който и да е от нас да се справи с него както трябва. Утре ще е по-добре, а утре вечер — още по-добре. — Надяваше се да е така.

Той ѝ отправи изключително наранен поглед. Тъмните му очи никога не бяха изглеждали толкова уязвими. Ръцете му бяха замръзнали върху ризата.

— Брашън. Моля те. — Тя побутна ръцете му настрани и сама разкопча последните три копчета. После се помести, като зае частта от леглото до стената, макар да не ѝ се нравеше да бъде притисната. Придърпа рамото му назад, за да легне до нея. Той се опита да се извърне от нея, но тя го бутна по гръб и положи глава върху рамото му, за да го задържи легнал. — Сега заспивай — изръмжа му.

Брашън мълчеше. Алтея можеше да усети как се взира в тъмния таван. Тя затвори очи. Той миришеше добре. Изведнъж всичко беше спокойно и познато и беше хубаво да е тук. Силното му тяло стоеше между нея и останалия свят. Можеше да се отпусне. Въздъхна дълбоко и положи ръка върху гърдите му.

Тогава той се извъртя към нея и я обви с ръка. Всичките ѝ опасения се надигнаха отново. Това беше глупаво. Това беше Брашън. Тя се принуди да го целуне, като си каза: „Това ми принадлежи, това е Брашън.“ Той я придърпа по-близо и я целуна по-дълбоко. Но тежестта на ръката му върху нея и звукът на дишането му внезапно ѝ дойдоха в повече. Той беше по-едър и по-силен от нея. Ако поискаше, можеше да я принуди, можеше да я притисне. Отново щеше да е приклещена. Тя постави ръката си на гърдите му и леко се отблъсна от него.

— Толкова съм изморена, любов моя.

Брашън стоеше изключително неподвижен. После каза тихо:

— Любов моя. — Той бавно се изтърколи по гръб. Тя леко се отдръпна от него. Той не помръдваше, а тя се взираше в тъмнината. Затвори очи, но сънят не идваше. Можеше да почувства щетите, които причиняваше тайната ѝ. С всеки отминаващ момент неразбирателството се разрастваше все повече и повече. Една нощ, каза си тя. Нуждая се само от една нощ. Утре ще е по-добре. Ще гледам как Кенит се спуска през борда и ще знам, че си е отишъл завинаги. Да иска една нощ от него, извини се тя, не беше твърде много.

Не се получи. Можеше да усети как болката се излъчва от Брашън като топлина. С въздишка, тя леко се извърна от него. Утре щеше да поправи нещата между тях. Можеше да преодолее това, знаеше, че може.

Жената беше странна. Дори не беше красива, макар Ета да признаваше, че беше очарователна по един мистериозен начин. Змийско изгаряне беше обезобразило лицето ѝ и беше оставило косата ѝ да виси на неравномерни кичури. Слаб блясък на мъх върху черепа ѝ показваше, че все някога щеше да израсте наново, но засега несъмнено не беше красавица. И все пак Уинтроу ѝ беше хвърлял коси погледи цяла вечер. В разгара на вземането на най-важните решения в живота му, тя пак беше имала способността да го разсейва. Никой не беше казал коя е или защо беше включена в разговорите.

Ета беше лежала на леглото на Кенит, положила глава върху възглавничките, които миришеха на лавандула, сгушила се сред одеялата му. Не можеше да спи. Колкото повече се потапяше сред нещата му, толкова по-изолирана се чувстваше. Беше почти облекчаващо да размишлява над Янтар. Не че за нея имаше значение, но да, имаше. Как можеше Уинтроу да отдава вниманието си на жена в момент като този? Не осъзнаваше ли важността на задачите, които Кенит му беше оставил?

Дори по-обезпокоително от начина, по който Уинтроу бе гледал Янтар, беше било нейното искрено очарование от него. Жената го беше изучавала с особените си очи. Не беше откритата похот, която русата варварка беше демонстрирала цяла вечер. Янтар беше наблюдавала Уинтроу както котка наблюдава птичка. Или както майка наблюдава детето си.

Не беше попитала дали може да отиде с тях на Вивачия. Просто беше чакала в лодката.

— Трябва да говоря с Уинтроу Вестрит. Насаме. — Без извинение, без обяснение. А Уинтроу, предвид цялото му очевидно изтощение, беше кимнал любезно на искането ѝ.

Та защо я притесняваше? С един мъртъв мъж, толкова ли бързо търсеше друг? Тя нямаше права над Уинтроу. Нямаше права над никого. Но беше разчитала на него, осъзна смутено. В полуизтъканите ѝ мечти за детето на Кенит Уинтроу винаги го учеше да чете и пише, Уинтроу беше до него, за да уравновесява равнодушието на Кенит и нейната собствена несигурност. Тази вечер Уинтроу я беше именувал кралица и никой не беше посмял да го оспори. Но това не означаваше, че ще остане до нея. Тази вечер го беше погледнала жена и Ета знаеше, че той може просто да я напусне, за да създаде свой собствен живот.

Ета прокарваше гребен през тъмната си коса. Зърна образа си в огледалото на Кенит и внезапно се зачуди: защо? Защо да си прави труда да реши косата си, защо да си прави труда да спи или да диша? Главата ѝ затуптя от болка заради мислите ѝ. Защо да си прави труда да мисли? Тя отново отпусна глава в ръцете си. Не ѝ бяха останали сълзи. Очите ѝ бяха пълни с пясък, гърлото ѝ дращеше грубо в скръбта ѝ, но не ѝ донасяше никаква утеха. Нито сълзи, нито крясъци можеха да облекчат тази болка. Кенит беше мъртъв. Агонията я проряза отново.

Но детето му не е.

Мисълта я застигна ясно, сякаш самият Кенит беше прошепнал думите. Тя изправи рамене и пое дъх. Щеше да направи един кръг на палубата, за да се успокои. После щеше да легне и поне да си почине. Утре щеше да се нуждае от съобразителността си, за да следи за интересите на Пиратските острови. Кенит щеше да го очаква от нея.

— Съжалявам. Ще трябва да говориш с мен тук. Понастоящем нямам стая, която да нарека своя.

— Няма значение къде ще говорим, а само да го направим. — Янтар го изучаваше сякаш беше необичайна книга. — А и понякога публичното е много по-уединено, отколкото уединеното би могло да бъде.

— Моля? — Жената имаше оплетен и сложен начин на изразяване. Уинтроу имаше усещането, че трябва да внимава какво ѝ казва и дори още повече какво тя казва на него. — Много съм изморен — извини се той.

— Всички сме изморени. Твърде много се случи за един ден. Кой би повярвал, че толкова много нишки могат да се съберат на едно място? Но понякога така се случва. А краят на нишката трябва да мине много пъти през плетеницата, преди всичко да се разплете. — Тя му се усмихна. Стояха в мрака на задната палуба. Единствената светлина идваше от далечните клади на плажа. Той не можеше да види чертите ѝ напълно, само менящи се участъци от лицето ѝ. Но знаеше, че се усмихва, докато си играеше с ръкавиците си.

— Съжалявам. Искаше да говориш с мен? — Надяваше се, че ще мине по същество.

— Така е. За да ти кажа онова, което ти ми каза три пъти. Съжалявам. Извинявам се, Уинтроу Вестрит. Не знам как те изпуснах. Търсих те в рамките на повече от две години и половина. Трябва да сме вървели по едни и същи улици в Бингтаун. За известно време можех да те усетя толкова близо, а после изчезна. Вместо това открих леля ти. По-късно намерих сестра ти. Но някак те изпуснах. А ти беше онзи, когото бях предопределена да намеря. И сега стоя близо до теб и го знам без всякакво съмнение. — Тя ненадейно въздъхна и всякакви загадки и лекомисленост изчезнаха от думите ѝ, след като поклати глава и призна: — Не знам дали сторих каквото ми беше отредено. Не знам дали си изпълнил ролята си или само си я започнал. Толкова се изморих да не знам, Уинтроу Вестрит. Толкова се изморих да предполагам и да се надявам, и да давам всичко от себе си. Поне веднъж бих искала да знам, че съм постъпила правилно.

Тялото му трептеше от изтощение. Думите ѝ почти имаха смисъл. Но той нямаше мисли, които да ѝ предложи, единствено любезност.

— Мисля, че се нуждаеш от сън. Знам, че за мен е така. Нямам легло, което да ти предложа, но мога да ти намеря едно-две чисти одеяла.

Не можеше да види очите ѝ, но пак почувства как се взира в неговите. Попита го почти отчаяно:

— Нищо ли няма за теб тук? Когато ме погледнеш, няма ли искра? Някакво чувство за връзка, някакво ехо на пропусната възможност? Някакъв копнеж за непреброден път?

Той почти се засмя на извъртените ѝ думи. Какъв отговор се надяваше да изкопчи от него?

— Точно сега единственото ми съжаление е за едно неизползвано легло — уморено предложи той.

Веднъж в манастира, по време на гръмотевична буря се беше подслонил в една дървена колиба. Докато наблюдаваше бурята, стиснал мократа дървена рамка на вратата, една светкавица беше ударила дърво наблизо. Докато зарядът разцепваше дъба, през него беше преминало усещане за сила и го беше оставило проснат на земята сред падащия дъжд. Подобно чувство го беше поразило и сега. Жената потрепна сякаш я беше ударил. За момент далечните пламъци на кладите скочиха в очите ѝ.

— Неизползвано легло и неомъжена жена. Леглото е твое по право, но жената, макар вероятно с времето да дойде при теб, не ти принадлежи напълно. Детето обаче е твое, защото то принадлежи не на онзи, който го прави, а на онзи, който го приеме.

Навсякъде около него танцуваха значения, като пръскащия дъжд, който започна да вали. С него беше примесена и лека градушка, която отскачаше от палубата и рамената на Уинтроу.

— Говориш за детето на Ета, нали?

— Дали? — Тя килна глава. — Ти ще знаеш по-добре от мен. Думите идват при мен, но смисълът им принадлежи на друг. Но забележи как го наричаш. Детето на Ета. Когато всички останали го наричат детето на Кенит.

Думите ѝ го жегнаха.

— Защо да не го наричам неин? Нужни са двама за създаването на едно дете. Стойността му не се изразява само в това, че Кенит му е баща. Когато го наричат така, те омаловажават Ета. Казвам ти го, страннице. В много отношения тя е по-подходяща да бъде майката на крал, отколкото беше Кенит да отгледа такъв.

— Трябва да останеш близо до него, защото ще си от малцината, които го знаят.

— Коя си ти? Какво си? — настоя той.

Поройният дъжд внезапно се изсипа с рев, който удави говора, а градушката стана по-едра.

— Вътре! — извика Уинтроу и поведе тичайки. Задържа вратата отворена и я зачака да го последва. Само че закачулената фигура, която побърза да се скрие от пороя не беше Янтар, а Ета. Той погледна покрай нея, но не видя никого.

Ета свали качулката си. Тъмната ѝ коса беше прилепнала за скалпа, а очите ѝ бяха широко отворени. Тя затаи дъх. Гласът ѝ изникна от дълбините на душата ѝ.

— Уинтроу. Имам да ти казвам нещо. — Пое си още един дъх. Внезапно сбърчи лице и по него, заедно с дъжда, започнаха да се стичат сълзи. — Не искам да отгледам това дете сама.

Той не я пое в обятията си. Беше по-умен от това. Но думите му дойдоха с лекота.

— Обещавам, че няма да ти се наложи.

Той я нападна в мрака, тежестта му я притисна надолу. Скова я страх. Алтея се задъха за въздух, опитваща се да изкрещи. Не можеше даже да изписка. Замята се в опит да му избяга, но успя единствено да удари главата си в стената. Нямаше въздух. Не можеше да го пребори. С удивително усилие освободи едната си ръка и го удари.

— Алтея!

Възмутеният му вик я събуди. Тя рязко се върна в съзнание. Сивотата на ранна зора се процеждаше през счупения прозорец. Брашън седна изправен в леглото, хванал се за лицето. Тя успя да вдиша, сетне прокара задъхано още един дъх. Прегърна се здраво, опитвайки се да успокои собственото си треперене.

— Какво? Защо ме събуди? — настоятелно попита тя. Опита се да улови съня си, но намери единствено разкъсаните краища на терзание.

— Защо аз събудих теб? — Брашън гледаше невярващо. — Едва не ми счупи челюстта!

Тя преглътна пресипнало.

— Съжалявам. Мисля, че сънувах кошмар.

— Предполагам — саркастично се съгласи Брашън. Той я погледна и тя ненавиждаше как очите му омекнаха съчувствено. Не искаше съжалението му. — Вече добре ли си? — попита нежно. — Каквото и да беше, трябва да е било доста зле.

— Беше просто сън, Брашън — отхвърли загрижеността му тя.

Той погледна встрани, прикриващ чувствата си.

— Е, тогава… Предполагам, че вече е утрин, или почти. Ще взема направо да ставам. — Гласът му беше безизразен.

Тя се принуди да се усмихне.

— Вече е друг ден. Трябва да е по-добър от вчерашния. — Изправи се и се протегна. Всяко мускулче я болеше, главата ѝ туптеше и леко ѝ се гадеше. — Все още съм изморена. Но очаквам с нетърпение да отплаваме. — Това поне беше вярно.

— Браво на теб — изръмжа ѝ Брашън. Обърна ѝ гръб. Отиде до сандъка си с дрехи и започна да рови из него. Днес тя щеше да си получи кораба обратно. Нищо чудно, че беше изпълнена с очакване. Радваше се за нея. Наистина, радваше се. Спомняше си какво е да се изкачи до командването. Намери риза и я измъкна. Тя щеше да се справи добре. Гордееше се с нея. Тя се беше радвала за него, когато беше поел управлението на Парагон. Сега той се радваше за нея. Честно. Обърна ѝ гръб. Тя приклекна на пода до чантата си, заобиколена от разпилени дрехи. Погледът, който му хвърли, беше измъчен. Изглеждаше толкова повехнала, че Брашън изпита прилив на разкаяние. — Съжалявам, че съм толкова рязък — каза навъсено. — Просто съм много изморен.

— И двамата сме изморени. Няма нужда да се извиняваш. — После се усмихна и му предложи: — Можеш да се върнеш обратно в леглото. Няма съществена причина, поради която и двамата да ставаме толкова рано.

Нима това трябваше да го накара да се чувства по-добре? Че тя беше склонна просто да си тръгне и да го остави да спи в леглото си? Това твърде силно му напомни за грубия начин, по който се бяха разделили в Кандило. Може би просто така Алтея Вестрит казваше довиждане на мъжете си.

— Трябва да си проспала тази част снощи. Уинтроу ни предупреди, че всички ще трябва да станем рано, за да хванем прилива и да преминем безпрепятствено. Симой е добър моряк, но искам аз самият да изкарам Парагон от този лабиринт.

— Мисля, че мога да лавирам толкова добре, колкото и ти. — Тя леко се поклати на пети, за да му отправи оскърбен поглед.

— Знам, че можеш — излая ѝ обратно. — Но това няма да е от особена полза за Парагон, щом се намираш зад руля на Вивачия — изрепчи се той.

Алтея го погледна с празен поглед. После изражението ѝ се промени. Осени я разбиране.

— О, Брашън. — Тя се изправи на крака. — Мислеше си, че днес си заминавам. На Вивачия.

— Не е ли така? — Ненавиждаше леката дрезгавост в гласа си. Погледна я начумерено, като отказваше да се надява.

Тя бавно поклати глава. Видя отблясък на загуба в очите ѝ.

— Там няма място за мен, Брашън. Вчера ми се изясни. Винаги ще я обичам, но тя е корабът на Уинтроу. Да му я отнема би било… идентично с онова, което Кайл причини на мен. Грешно.

Той напасна думите.

— Значи оставаш на Парагон?

— Да.

— И с мен?

— Така предполагах. — Тя килна глава към него. — Мислех, че и двамата искаме това. Да бъдем заедно. — Сведе поглед. — Знам, че аз го искам. Въпреки че губя живия си кораб, знам, че искам да съм с теб.

— Алтея, толкова съжалявам. — Брашън се опита да овладее изражението си. — Наистина, така е. Знам какво значеше за теб Вивачия, какво все още означава за теб.

В очите ѝ едновременно заблестяха развеселеност и раздразнение.

— Ще изглеждаш по-искрен, ако спреш да се хилиш.

— Бих, стига да можех — искрено я увери той. Тя направи три крачки и се озова в обятията му. Той я прегърна. Оставаше с него. Искаше да остане с него. Всичко щеше да е наред. За известно време просто я прегръщаше. След един продължителен момент я попита: — И ще се омъжиш за мен? В Бингтаун, в Търговската зала?

— Такъв беше планът — съгласи се тя.

— О.

Тя погледна нагоре към лицето му. Очите и сърцето му бяха така разтворени за нея в този момент. Алтея видя цялата несигурност и болка, които несъзнателно му беше причинила. Изобщо не беше имала подобно намерение. Той ѝ се усмихна и тя успя да му се усмихне в отговор. Хватката му около нея се стегна и тя устоя на порива да се освободи внимателно от нея. Това беше Брашън. Обичаше го.

Пое си дъх. Никога не си беше представяла, че ще ѝ се наложи да изтърпява допира му. Но този път, само този път, щеше, и за двама им. Можеше да се отпусне и да го понесе. Той се нуждаеше от това уверение в любовта ѝ. А тя се нуждаеше да си докаже, че Кенит не я беше унищожил. Само този път можеше да симулира желание. За доброто на Брашън. Тя вдигна устата си към неговата и му позволи да я целуне.

Пролет

Глава тридесет и осма

Град Джамаилия

Покоите ѝ бяха отвъд всичко, което Малта си беше представяла. Независимо накъде извърнеше очи, виждаше разкош. Горските стенописи преливаха в бледосин таван с птици и пеперуди в полет. Дебелите килими под краката ѝ бяха зелени като мъх, а непрестанно течащата вода, от която се надигаше пара, бълбукаше в огромна вана, обрамчена с мраморни водни птици и прикрита от стена саксийни тръстика и папур. И това беше само стаята за преобличане.

Огледалото до тоалетната ѝ масичка беше по-голямо от нея. Нямаше представа какво съдържат половината от малките шишенца с козметика и мазила. Не ѝ се и налагаше. Това беше работа на трите прислужници, които умело ги втриваха в кожата ѝ.

— Ако на милейди ѝ е угодно, дали би повдигнала веждите си, за да мога да подчертая очите ѝ по-добре? — благо се поинтересува една от тях.

Малта вдигна ръка.

— Добре са както са, Елиз. И трите се справихте чудесно. — Никога не си беше помисляла, че ще ѝ омръзне да се суетят около нея, но беше готова за малко време насаме. Усмихна се на жените около себе си в огледалото. Елиз беше обръснала един участък от собствената си тъмна коса. Там, украсен с червено стъкло, почиваше гребен, имитиращ белега на Малта. Другите две млади жени бяха изскубали веждите си и ги бяха заменили с искряща козметика, направена от люспест седеф и оцветител. Едната беше избрала червен цвят в чест на Малта. Веждите на другата проблясваха в синьо. Малта се зачуди дали това не беше опит да поласкаят Рейн.

Още един поглед в огледалото я увери, че никакви козметични опити не могат да ги накарат да изглеждат така екзотично като нея. Малта се усмихна на себе си, наслаждавайки се как светлината се движеше по люспите ѝ. Тя завъртя бавно глава от едната на другата страна.

— Чудесно — повтори. — Всички сте свободни.

— Но, милейди, чорапите и пантофките ви…

— Сама ще си ги обуя. Вървете. Или искате да повярвам, че няма млади мъже, които тази вечер нетърпеливо се надяват да бъдете освободени няколко мига по-рано?

Усмивките, срещнали нейната в огледалото, ѝ показаха, че беше отгатнала правилно. Голям бал като този създаваше въодушевление сред всички нива на сатрапския палат. В не по-малко от четири отделни бални зали щеше да има танци — за всяко ниво на аристокрацията, и Малта знаеше, че вълнението и блясъкът щяха да разпрострат празненството и в залата на прислугата. Това, че беше третото подобно празненство за по-малко от месец, не изглеждаше да помрачава ентусиазма на никого. Никой не искаше да пропусне шанса още веднъж да зърне печалната, деликатна красота на кралицата на Пиратските острови, камо ли да подмине възможността да види как двамата Древни танцуват заедно. Отскоро сдобили се с влияние съветници и благородници на Джамаилия щяха да се съберат за пореден път, за да ласкаят и възвеличават младия сатрап, който така храбро се беше отправил на приключение сред дивия свят, след което се беше върнал у дома с такива нови, възвишени съюзници. Тази вечер щеше да е последната им възможност за това. Утре тя и Рейн щяха да отплават на Вивачия с Уинтроу и кралица Ета. Утре най-накрая щяха да поемат към дома.

Малта нахлузи чорапите си, а после и малките атлазени пантофки. Докато завързваше втората, я погледна по-внимателно. Опита се да си спомни колко трагично беше било да няма нови пантофки за първия си бал. Изпита съчувствие към момичето, което беше била, макар че поклати глава заради невежеството ѝ. Взе белите дантелени ръкавици от тоалетната си масичка. Те стигаха до лактите ѝ и бяха така хитро замислени, че да позволяват на сияещата ѝ в алено люспеста кожа да прозърта загатващо през дантелата. Предния ден една от прислужниците ѝ ѝ беше казала, че сега в базара продаваха ръкавици с проблясващи добавки, които да имитират ефекта.

Малта се погледна невярващо в огледалото. Всички, всички мислеха, че е красива. Роклята ѝ беше смеска от бяло със скрити ивици от червен плат, които щяха да проблясват единствено когато Рейн я завъртеше на дансинга. Шивачката, която я беше ушила, ѝ беше казала, че идеята ѝ е дошла по време на сън с дракони. Тя постави ръце на тънката талия на роклята и се завъртя пред огледалото, като почти падна, докато се опитваше да извърти глава, за да зърне проблясъка на червеното. После, смеейки се на собствената си безразсъдност, напусна стаята.

Скоро след това почука два пъти на една врата и смело нахълта вътре.

— Ета? — попита тихо полумрака.

— Тук съм — отвърна кралицата на Пиратските острови.

Малта прекоси набързо тъмната стая и влезе в огромната съблекалня на Ета. Гардероби стояха отворени, по столовете и пода бяха пръснати рокли, а Ета седеше по долни дрехи пред огледалото.

— Къде са прислужниците ти? — предпазливо попита Малта. Уинтроу я беше предупредил за нрава на Ета. Самата Малта никога не беше виждала гнева ѝ, само черните дълбини на мъката ѝ.

— Отпратих ги — нехайно каза Ета. — Дрънкането им беше влудяващо. „Опитайте това ухание, нека прикрепим косата ви по този начин, зелено ли ще носите, синьо ли ще носите, о, милейди, не черното, не отново.“ Като много пискащи чайки, всички идващи да се хранят с трупа ми. Отпратих ги.

— Разбирам — меко каза Малта. Отвори се втора врата и неочаквано се появи Майка, носеща поднос. На него имаше чайник, от който се издигаше пара, и подходящи чашки. Беше чудесен сервиз, бял с цветчета, целите в синьо. Майка измърмори тих поздрав към Малта и остави подноса на тоалетната масичка. Бледосините ѝ очи се задържаха привързано върху Ета. Говореше си сама, докато ѝ наливаше чай — нежна върволица от думи, успокояваща като мъркането на котка. Ета като че слушаше, макар Малта да не можеше да намери смисъл в звуците. Тогава кралица Ета въздъхна, взе чашката и отпи. Въпреки положението на Майка в двора, тя беше отказала титла и собствени покои. Вместо това споделяше покоите на Ета и ѝ помагаше при всяка възможност. Малта мислеше, че подобно постоянно внимание ще я докара до ярост, но изглежда, Ета извличаше от него утеха. Кралицата на Пиратските острови остави чашката си.

— Отново ще облека черната — каза, но сега в гласа ѝ имаше единствено тъга; никакъв гняв или горчилка. С въздишка, тя се обърна обратно към огледалото. Малта откри черната рокля и отърси изчистените ѝ линии. Ета я носеше, за да оплаче Кенит, както носеше и малката му миниатюра, завързана около китката ѝ, като единствено бижу заедно с обиците, които ѝ беше подарил. Явно не осъзнаваше, че трагичната непринуденост на облеклото и държанието ѝ беше запленила драматичния интерес на всеки поет в Джамаилия.

Седеше пред огледалото, но гледаше надолу към ръцете си, докато Майка сресваше лъскавата ѝ черна коса и я вдигаше и прикрепяше с фиби със скъпоценни камъни. Ета щеше да протестира срещу подобна украса от всеки друг, но докато го правеше, Майка тананикаше лека, успокояваща мелодийка. Когато приключи, тъмната коса на Ета беше нощно небе за двайсетина искрящи звезди. После Майка взе едно шише с благоухания и напръска шията и китките ѝ.

— Лавандула — тихо каза Ета. Гласът ѝ се пречупи. — Кенит винаги е харесвал това ухание. — Тя внезапно сведе глава в ръцете си. Майка хвърли поглед към Малта. Щом възрастната жена се отдръпна към отсрещната страна на стаята и се зае да окача наново дрехите, Малта смирено ѝ помогна.

Когато вдигна глава, по лицето на Ета нямаше следи от сълзи. Изглеждаше изтощена, но все пак успя да се усмихне.

— Предполагам, че трябва да се облека — предаде се тя. — Предполагам, че тази вечер трябва отново да бъда кралицата.

— Уинтроу и Рейн ще ни чакат — съгласи се Малта.

— Понякога — довери Ета, докато Малта закопчаваше редицата дребни копченца нагоре по гърба ѝ, — когато съм най-обезкуражена, ако отделя момент за себе си, кълна се, че мога да го чуя как ми говори. Казва ми да бъда силна в името на детето, което нося.

Майка изломоти кротко съгласие, докато донасяше чорапите и пантофките на Ета.

Ета продължи да говори тихо, почти унесено.

— Вечер, точно преди да заспя, често чувам гласа му. Той ми говори — любовни думи, поезия, добър съвет и насърчение. Кълна се, че това е единственото, което ми помага да не полудея. Чувствам, че някак най-добрата част от Кенит е все още с мен. Че винаги ще бъде с мен.

— Сигурна съм, че е — с лекота отвърна Малта. Наум се зачуди дали и тя беше толкова сляпа за недостатъците на Рейн. Образът на Кенит, който Ета си спомняше, не съвпадаше с този от спомените на Малта. Беше почувствала единствено тръпка на облекчение, когато беше видяла увития в платно труп на Кенит да напуска палубата на Вивачия, за да се плъзне под солената вода.

Ета се изправи. Черната коприна зашумоля около нея. Бременността още не ѝ личеше, но всички знаеха за нея. Кралицата носеше наследника на крал Кенит. Никой не подлагаше на съмнение правото ѝ да властва на негово място, както и никой не подлагаше на съмнение привидната младост на мъжа, който командваше флотата му. По пиратска традиция Уинтроу беше наследил позицията на Кенит чрез вот на капитаните му. Малта беше чула, че бил единодушен.

Уинтроу и Рейн ги чакаха в края на стълбището. Брат ѝ губеше при сравнение с Дъждовника. Стегнато скроената му куртка не правеше нищо, за да прикрие слабото му телосложение. Строгото му облекло го караше да изглежда дори по-млад, отколкото беше, докато човек не забележеше очите му. Тогава напълно подхождаше на Ета. Както винаги, носеше черно като нея. Малта се зачуди дали наистина го правеше, за да оплаче пирата, или просто за да допълва Ета и да ги отличи като двойка.

В края на стълбището пиратската кралица спря за момент. Малта я наблюдаваше как си поема дъх сякаш се стягаше. После постави пръсти върху предложената от Уинтроу ръка и вирна брадичка. Докато тя се понасяше надалеч, опряла се на ръката на Уинтроу, Малта стисна устни и се смръщи.

— Нещо тревожи ли те? — попита Рейн. Той взе ръката ѝ и сигурно я положи върху предмишницата си. Топлината на ръката му подсигури закопчалката ѝ.

— Надявам се брат ми да стане по-висок — промърмори тя.

— Малта! — порица я той, но после се усмихна. Трябваше да вдигне поглед към него и тя обожаваше това. Джамаилската мода наистина много отиваше на Рейн. Тясноскроеното му индигово сако само подчертаваше широките му рамене. Бялото на маншетите и яката му контрастираше отлично със загорялата му кожа. Бели панталони и черни ботуши до коленете завършваха тоалета му. На ушите си носеше малки златни халки, всяка от които блестеше на фона на лъскавите черни къдрици на косата му. Тя се усмихна съчувствено към онзи, който го беше привел във вид тази вечер. Той нямаше особено търпение за лични прислужници. Извърна глава и светлината пробяга по люспите му, изтръгвайки от тях сини, светли акценти. Предвид колко тъмни бяха очите му, тя можеше да забележи скритото синьо в медните им дълбини.

— Е? — попита я. По лицето му се появи бледа руменина и тя осъзна, че дълго е стояла загледана в него.

Кимна в съгласие и двамата прекосиха заедно преддверието. Залата се разгърна около тях, високият ѝ таван се поддържаше от мраморни колони. Те преминаха под една арка и влязоха в балната зала. В единия ѝ край тихо свиреха музиканти — прелюдия към танците. В другия край, от издигнат трон, начело на тържеството стоеше сатрапът. Три от съветничките му седяха на столове, подредени пред подиума му. Един прислужник се грижеше за две кадилници от двете страни на сатрапа. Жълтият дим от билките го обгръщаше. Той се усмихна и любезно кимна на гостите си. Отделен подиум приютяваше леко по-скромно украсен трон за кралица Ета. Тя се изкачваше по стълбите сякаш я водеха към бесилка. Близо до нейния стол имаше друг, по-нисък, който очакваше Уинтроу.

Политически по-сложни бяха били разпорежданията с местата за нея и Рейн. Сатрап Косго неохотно се беше съгласил, че кралица Ета — като властващ монарх на отделно кралство, вероятно има позиция равна на неговата. Малта и Рейн обаче не бяха изявили кралски претенции за себе си. Малта непрестанно, но тихо изтъкваше, че Бингтаун е самостоятелен град държава, но не претендираше да е негов представител. Рейн също отказваше да признае, че Джамаилия има някаква власт над Дъждовните земи, но не беше техен посланик пред сатрапа. Те по-скоро представяха интересите на дракона Тинтаглия и вида ѝ. Очевидно не бяха кралят и кралицата на драконите, нито благородници отдалеч и вследствие на това не им се полагаха тронове или каквато и да било въздигнатост. Това, че Косго ги беше поставил на повдигнати столове върху украсен с гирлянди подиум, се дължеше колкото на желанието да ги уважи, толкова и на жаждата му да покаже новите си, екзотични съюзници. Това глождеше повече Рейн, отколкото Малта. Нейният прагматизъм беше надвил неодобрението ѝ спрямо показността. За нея нямаше значение защо сатрапът ѝ отдаваше тази отличителност; интересуваше я единствено в съзнанието на всеки благородник, който ги видеше, да изразява въздигнатото им положение. Това можеше единствено да увеличи възможностите им за преговаряне.

Беше използвала пълния капацитет на това средство. След като монополът на сатрапа върху износа на Бингтаун беше преустановен, се бяха появили много занаятчии, нетърпеливи да установят нови връзки с градовете на Търговците. Настоящата мода, която благоприятстваше екзотичната им външност, дори беше мотивирала поток от запитвания за търгуване и възможности за заселване в Дъждовните земи. Рейн им беше отговорил консервативно, като им беше напомнил, че не може да говори от името на Съвета на Дъждовниците. Няколко предприемачи и търсачи на приключения бяха предложили да заплатят високи цени, за да си запазят място на борда на Вивачия по пътя ѝ към дома. Уинтроу се беше справил с това, като беше изтъкнал, че Вивачия е флагманският кораб на Пиратските острови, а не на Дъждовните земи. Макар да осигуряваше превоз за връщането на Древните, Вивачия не беше на разположение за наемане. Той им предложи да потърсят други кораби, отправили се към Бингтаун.

След като змиите вече не представляваха опасност и калсидската заплаха беше намаляла значително, всички те предвиждаха засилен превоз на стоки и пътуване между градовете си. Малта беше прекарала един дълъг следобед прехвърляйки суми с лорд Фердио. Резултатът показваше и на двама им, че хазната на сатрапа всъщност щеше да спечели повече от това ново споразумение, отколкото от досегашната му задушаваща хватка върху Бингтаун. Увеличеният поток на кораби през Вътрешния проход, свободната търговия с Пиратските острови и повишеният брой плавателни джамаилски съдове, печелещи от търговията с Бингтаун и места отвъд, можеше да измъкне града от спускането му по спиралата на застоя. Това беше преди Фердио да започне да пресмята евентуалните печалби от свободното продаване на стоки от Южните острови на различните северни пазари. Бяха представили откритията си пред Косго, който известно време се беше усмихвал и кимал, преди да се отдаде на скуката.

Сатрап Косго се беше променил, помисли си Малта, докато приближаваха трона му, но не достатъчно, че да я впечатли с искреността си. Върнал се сред богатство и комфорт, жени и опиати, той отново беше възприел целия маниеризъм на хилавия младеж, когото беше срещнала за първи път в Търговската зала на Бингтаун. И въпреки това беше склонна да приеме думата на онези, които го познаваха от години, че преобразяването му беше истински забележително. Докато правеше реверанса си, а Рейн — поклона си, сатрапът склони сериозно глава в признание.

— И така. Това ще е последната ни вечер заедно, приятели мои.

— Осмеляваме се да се надяваме на противното — гладко отвърна Малта. — Несъмнено в идните дни ще се върнем към чудесата на град Джамаилия. Може би някой ден велеславният сатрап ще поеме на ново пътешествие към Бингтаун или Трехог.

— Ох, опазил ме Са! Но ако дългът ми го налага, ще го сторя. Нека не се казва, че сатрап Косго се бои от тежките условия на пътуването. — Той се приведе леко напред. Направи вял жест на раздразнение към прислужника и мъжът незабавно опресни тлеещата отвара в месинговите държачи. Пипалата на дима отново се застелиха гъсто. — И все пак вие сте решени да отплавате утре.

Рейн проговори:

— Решени? Велеславни сатрапе, по-скоро кажи задължени. Както добре знаеш, сватбените ни приготовления вече бяха отложени веднъж. Едва ли можем да разочароваме семействата си за пореден път.

— Не е нужно да остават разочаровани. Можете да се ожените утре, ако желаете, в личния ми храм на Са. Ще заповядам на сто жреци да водят церемонията и шествие ще ви понесе през улиците. Това мога да ви осигуря. Сега, ако пожелаете.

— Изключително любезно предложение, велеславни. Въпреки това се боя, че трябва да откажем. Търговските порядки изискват да бъдем венчани сред собствения ни народ, със собствените ни обичаи. Мъж с ученост, култура и пътешествия като вашите несъмнено разбира, че подобни традиции се нарушават единствено с голям риск за позицията на човек. От изключителна важност са и многото съобщения за Търговците в Бингтаун и Трехог, които ни възложихте. Те трябва да бъдат доставени без повече забавяне. Не сме забравили и вестоносните гълъби, които ни осигурихте, за да може комуникацията между градовете на Търговците, Пиратските острови и град Джамаилия да се подобри.

Малта прехапа вътрешната страна на бузата си, за да не се усмихне. Беше добре, че сатрапът не знаеше мнението на Уинтроу за „миризливите цапащи същества“, които неохотно беше приел на борда на Вивачия. Джола беше предложил пай от гълъби като разнообразие от обичайното меню, но Малта беше сигурна, че птиците ще доживеят да служат като вестоносци.

Сянка на сприхавост премина по лицето на сатрапа.

— Постигна каквото желаеше: независимост за Бингтаун и Дъждовните земи. Едва-що подписах свитъците и ти си направи планове за заминаване.

— Разбира се, велеславни. Защото не заповядахте ли също така семейство Вестрит да представлява интересите на Джамаилия там? Това е задължение, което приемам изключително насериозно.

— Несъмнено ще го приемеш и като изключително изгодно — язвително изтъкна той. Наведе глава, за да вдиша по-дълбоко от дима. — Ах, е, щом трябва да си кажем довиждане, тогава се надявам това да доведе до благополучие за всички ни. — Сатрапът се облегна назад, притворил очи. Малта го интерпретира, благодарно, че са свободни.

Двамата с Рейн потърсиха собствените си места. Тя огледа зрелището на балната зала и осъзна, че няма да ѝ липсва. Е, не веднага. Най-накрая се беше преситила от забавления, танци и елегантност. Копнееше за простотата на неангажирани дни и усамотение. От своя страна, Рейн беше нетърпелив да се озове на мястото на Стария град.

Наскоро в град Джамаилия, с писма за всички им, беше пристигнала Офелия. Новините от Бингтаун бяха едновременно насърчителни и мъчителни. Потокът на хранителни продукти през Бингтаун и нагоре по реката беше постоянен и задоволителен. Младият жрец, когото Уинтроу беше препоръчал за инженер, имаше почти мистично умение за прости, но елегантни решения. Веднага щом временните шлюзове, които позволяваха на змиите да се изкачват нагоре по реката, бяха завършени, братът на Рейн беше насочил вниманието си към търсенето на развалините на града. Силдин се беше оказал изключително полезен за Бендир в това. Все още не бяха открили никакви незасегнати стаи, но Рейн беше убеден, че се дължи единствено на отсъствието му. Разпалеността на амбицията му да започне търсенето изумяваше Малта.

Той изпусна лека въздишка в отговор на настроението ѝ.

— Аз също копнея отново да съм у дома — довери ѝ. Музиката беше започнала да се засилва. Първият танц щеше да е предварително подготвено представление, само за съветничките на сатрапа. Те танцуваха заедно в негова чест, а той беше техният отсъстващ партньор, наблюдаващ ги от подиума. Тя наблюдаваше как претенциозно облечените жени преминават през улегналите стъпки. На интервали сатрапът скланяше главата си, символизирайки поклоните към съветничките си. Това порази Малта като изключително глупав обичай и прахосничество на хубава музика. Тя спря потропването на крака си. Рейн се приведе по-близо, за да е сигурен, че тя го чува. — Осигурих още двама каменоделци. Ще ни последват на Офелия. Уинтроу казва, че има няколко острова сред Пиратските, които могат да ни снабдят с камъни на разумна цена. Ако заменим дървените стени на шлюзовете с каменни, работниците, които трябва постоянно да поддържат дървото заради разяждащото свойство на реката, ще бъдат свободни и ще можем да направим така, че там да могат да акостират големи кораби. Тогава ще можем да прехвърлим тези работници към руините на града…

— Преди или след сватбата ни? — попита го сериозно тя.

— О, след — отговори пламенно. Той взе ръката ѝ. Палецът му гальовно погали дланта ѝ. — Мислиш ли, че майките ни ще допуснат нещо друго? Аз лично се съмнявам, че ще ни бъде разрешено да ядем или спим, докато не изтърпим сватбата.

— Изтърпим? — попита го с вдигнати вежди.

— Със сигурност — отвърна с въздишка. — Сестрите ми изпадали в пристъпи на възторг. Те ще посрещнат кралицата на Пиратските острови и очарователния ти брат Уинтроу. Тинтаглия е заявила, че ще бъде там — както ми беше казано, за да ни „получи“ след това. Сестрите ми настояват да се забуля за сватбата. Казват, че няма значение как се представям в Джамаилия; трябва да бъда подобаващо благоприличен за традиционната Дъждовна церемония.

— Благоприличието ти няма нищо общо с церемонията — остро му отвърна тя. Не ѝ казваше нищо, което вече да не е чувала. Когато Офелия беше навлязла в пристанището, беше донесла дебели писма за всички им. Писмото на Кефрия също беше изпълнено с планове за сватбата. — Аз също ще бъда забулена. Те празнуват сляпото ни приемане. — Глождеше я въпрос. — Ти прекара дълго време насаме с Граг Тенира. Майка ми пише, че ухажва момиче от Трите кораба. Вярно ли е?

— Двамата с дъщерята на Спарс Келтър се движат в тази посока.

— О. Жалко. Предполагам това означава, че леля Алтея е изгорила мостовете си и ще трябва да се задоволи с Брашън Трел.

— Последният път, в който ги видях, изглеждаха повече от доволни.

— Граг Тенира щеше да е по-добра партия за нея.

— Може би. По начина, по който ме гледаше, подозирам, че и тя мисли същото за теб.

— Тя гледа всички по този начин — отхвърли резервите на леля си Малта.

— По-интересни ми бяха промените в Офелия. Или по-точно липсата на такива. Тя е същият кораб, който винаги е била. Граг твърди, че няма спомени да е била дракон. Че за нея животът е започнал като Офелия. Същото важи и за Златен звън.

— Мислиш ли, че по-късно ще си спомнят?

— Не знам. — И добави неохотно: — Подозирам, че някои от драконите в дънерите от магическо дърво са загинали, преди да ги използваме. Вероятно Офелия и Златен звън нямат драконови спомени, защото създанията в тях са умрели и са взели спомените със себе си. Може да си останат каквито винаги са били. — Направи пауза. — Граг поне е благодарен. Казва, че Кендри е станал почти неуправляем. Враждебно същество, което плава единствено по повеля на Тинтаглия.

Между тях настъпи тишина. Малта направи дръзновено усилие да го разсее.

— Имам писмо и от Силдин. Почеркът му е ужасен. Той обича Дъждовните земи. Касарик обаче е цяло мъчение за него. Иска да започне да копае веднага, но брат ти не му позволява.

Рейн се усмихна горчиво.

— Спомням си, че и аз бях такъв.

Изражението му беше все още твърде замислено, че да ѝ е по вкуса.

— Прекарва твърде много време с Тинтаглия да „пазят“ пашкулите. — Тя поклати глава. — Тинтаглия казала, че само петдесет и три изглеждат да се развиват. Откъде знае, той не казва. Горкото създание. Толкова се мъчи да ги отведе у дома, а и толкова много загинаха по пътя. Тревожи се, че не всички петдесет и три ще се излюпят. Трябваше да прекарат цялата зима опашкулени и да се излюпят в разгара на лятото.

— Може би ще се излюпят в късно лято, за да компенсират закъснението си.

— Може би. О… — Тя задърпа ръката му. — Съветничките приключиха. Сега ще започнат истинските танци.

— Не искаш ли музиката да започне? — подразни я той, като се престори, че не желае да стане.

Тя разшири предупредително очи и той се изправи.

— Само искаш да се изфукаш с роклята си — обвини я тежко.

— По-лошо. Искам да се изперча с елегантния си партньор пред всички тези благородни дами, преди да го отмъкна и да го завардя като мой в далечните Дъждовни земи.

Както винаги, екстравагантните ѝ комплименти извикаха руменина по страните му. Той я отведе безмълвно към дансинга. Музикантите засвириха, джамаилските каменни барабани отмерваха темпото, докато не се включиха и другите инструменти. Рейн пое ръката ѝ и постави другата си на кръста ѝ, по джамаилски. Тя беше обяснила на Уинтроу, че това е единственият правилен начин, по който се изпълнява тази танцова стъпка, но знаеше, че той ще се мръщи на дързостта на Рейн. Те пристъпваха спокойно под звука на барабаните, докато не писнаха духовите инструменти, принуждавайки ги да се завъртят заедно. Замаяността беше прекрасна, тъй като накрая Рейн я хвана и те отново запристъпваха под барабаните, а темпото се увеличаваше.

Той я завъртя втори път, по-бързо и по-близо до тялото си.

— Не съжаляваш ли за чакането? — попита го дръзко сред уединението на танца.

— Повече бих съжалявал да рискувам законността на наследника си — сериозно я укори той.

Тя подбели очи и той се престори, че се мръщи на похотливостта ѝ.

— Нима гладният роптае срещу подготовката на пира? — попита я следващия път, когато се приближиха при завъртането. Въртяха се толкова близо, че тя почувства дъха му върху косата си. Това предизвика вече познатото разливане на топлина из тялото ѝ. Осъзна, че отново се беше случило — пространството около тях се беше разчистило в широк кръг, тъй като другите двойки бяха спрели, за да наблюдават как Древните танцуват. Той я завъртя отново, по-бързо, толкова близо, че гърдите ѝ почти го докоснаха. — Казват, че именно гладът прави храната толкова апетитна. — И добави до ухото ѝ: — Предупреждавам те, че по времето, когато стигнем в Бингтаун, вече ще съм освирепял.

Мълвенето на тълпата ѝ показа, че се въртяха толкова бързо в тези стъпки, че червените ивици в роклята ѝ вече проблясваха. Затвори очи, като му се довери да я държи в орбитата си, и се зачуди какво би могло да надскочи този възхитителен момент. После се усмихна, разбрала отговора.

Да го разкаже на Дело.

— Двамата са красиви заедно — промълви Ета.

Уинтроу рискува да ѝ хвърли кос поглед. Тя наблюдаваше танцьорите със странен глад в очите. Предполагаше, че си представя себе си в обятията на Кенит, грациозно плъзгайки се по пода както Рейн и Малта. Но не толкова разюздано, реши той. Дори пиратите имаха повече благоприличие от вятърничавата му сестра.

— Добре е, че скоро ще се женят — отбеляза сковано.

— О! Мислиш ли, че това ще сложи край на танцуването им? — саркастично го попита Ета.

Той ѝ отправи смирена усмивка. От време на време се появяваше искрица от старата Ета — като въглени, проблясващи сред затрупан огън.

— Вероятно не — примири се той. — Вярвам, че Малта е била родена танцувайки. — Докато наблюдаваше екстаза върху лицето на сестра си, щом Рейн я завъртя в танца, той допълни: — Подозирам, че и след дузина деца пак ще показва чувствата си така открито.

— Срамота — сухо го утеши Ета. Остана смълчана, докато двойката се завърташе отново, а после попита: — Всички в Бингтаун ли презират танцуването като теб?

— Аз не презирам танцуването — отговори изненадано. — Учех основните стъпки и се считах за достатъчно грациозен, преди да ме отпратят да стана жрец. — Няколко мига гледа Рейн и Малта. — Това, което правят, не е чак толкова впечатляващо. Просто могат да го правят едновременно бързо и грациозно. И са добре подбрана двойка. — Намръщи се за момент, а после призна: — И тази невероятна рокля, която Малта носи.

— Мислиш ли, че можеш да танцуваш така?

— С практика, вероятно да. — Хрумна му неочаквана мисъл. Свърза я с откритието колко глупав можеше да бъде все още. Приведе се към нея. — Ета, би ли желала да танцуваш?

Протегна разтворената си длан към нея. Тя я погледна за момент, после извърна поглед.

— Не знам как — отвърна сковано.

— Мога да те науча.

— Няма да съм особено добра. Само ще се унижа, както и партньора си.

Той се облегна обратно в стола си и заговори тихо, с което я принуди да го слуша внимателно.

— Когато се боиш да не се провалиш, се боиш от нещо, което още не се е случило. Танцуването е далеч по-лесно, отколкото четенето, особено за жена, която може безпроблемно да се движи сред такелажа. — Уинтроу зачака.

— Аз… не сега. Не на толкова публично място. — Тя достигна до признанието постепенно, тъй като признаването на каквото и да било желание ѝ беше трудно. — Но някой ден би ми харесало да се науча да танцувам.

Той ѝ се усмихна.

— Когато си готова, за мен ще бъде чест да ти партнирам.

Тя заговори много тихо и додаде:

— И ще имам рокля, която да засенчи тази.

Звездите проблясваха студено сред черното небе над тях. В контраст, жълтите светлини на Джамаилия бяха топли и близки. Отраженията им се извиваха като змийски гърбове върху диплещата се в пристанището вода. В студената пролетна вечер звуците на веселие и музика от далечните празненства долитаха слабо. На отсрещната страна на пристанището Офелия се размърда в тъмнината. Тя беше старомоден жив кораб, груба стара рибарска лодка. Миг по-късно раздрънка голяма кутия със зарове към Вивачия.

— Играеш ли? — попита подканящо.

Вивачия откри, че се усмихва на матронската фигура. Не беше очаквала да намери компанията на друг жив кораб за толкова весела, особено такъв, който претендираше, че е изгубил драконовите си спомени. Офелия не само беше добра компания, но и истински източник на бингтаунски клюки.

Още по-важното за Вивачия бяха описателните ѝ разкази за всичко, което беше видяла и чула в Трехог. Пашкулните брегове бяха далече нагоре по реката, отвъд възможностите на кораб с дълбочина като нейната, но Офелия вещо си вреше носа насам-натам и беше ненаситен слушател. Не само беше успяла да узнае всеки факт, но и всеки слух относно напредъка на змиите. Новините, които беше споделила с Вивачия, бяха и добри, и лоши, но да знае съдбата на змиите си само по себе си беше някакво успокоение. Засега най-добре служеше на вида си в Джамаилия, но напрежението беше било трудно за издържане. Офелия беше разбрала жаждата ѝ за информация относно змиите. Откакто беше пристигнала в град Джамаилия, подробните ѝ разкази бяха донесли огромна утеха на Вивачия. И все пак тя поклати глава към кутията ѝ със зарове.

— Алтея изглеждаше уверена, че си мамила, когато е играла с теб — лековато отбеляза тя.

— О, е, това е Алтея. Добро момиче, но малко подозрително. Също така не притежава най-добрата преценка на света. Все пак избра онзи ренегат Трел, когато можеше да има моя Граг.

Вивачия се засмя меко.

— Не мисля, че твоят Граг някога е имал особени шансове. По-скоро подозирам, че „онзи ренегат Трел“ е бил избран за нея преди години от Ефрън Вестрит. — При оскърбеното изражение на Офелия тя добави учтиво: — Но не изглежда да е липсвала за дълго на Граг.

Офелия кимна доволно.

— Хората трябва да бъдат прагматични относно тези неща. Те не живеят чак толкова дълго, нали знаеш. Виж, неговата Еке е добро момиче, знае как да улови живота и да направи нещо с него. Напомня ми за първия ми капитан. „Не очаквай да стоя на брега и да ти раждам деца“, каза му го точно тук, на моя бак. „Моите деца ще бъдат родени на този кораб“ каза му. И знаеш ли какво ѝ отвърна Граг? „Да, скъпа.“ Кротък като агънце. Мисля, че той знае, че е най-добре да се захваща с това, ако иска да има семейство. Хората разполагат с ограничено време, нали знаеш.

— Затова трябва да наблъскаме толкова много живеене в тези години. — Наблюдението дойде от Джек. Уханието ѝ се носеше сред пролетната вечер. Въпреки студа, тя беше боса, около глезените ѝ се виеше дълга пола. Тя се приближи смело, за да се курдиса върху парапета на Вивачия. — Добър вечер, дами — поздрави ги. Пое си дълбоко дъх, въздъхна доволно и седна, като люлееше краката си.

— Била си горе на танците! — ентусиазирано каза Офелия. — Разкажи ни. Видя ли палата на сатрапа?

— Отвън. Целият светеше като фенер на вертеп, през всеки прозорец и врата се изливаха златна лампена светлина и музика. Улиците бяха пълни с изискани карети и имаше огромна върволица народ, който влизаше важно навътре, всички облечени изтънчено като крале, без изключение. Някои бяха доволни само да стоят и да зяпат по-високопоставените, но не и аз. Дворът ми стигаше. Музиката беше весела, мъжете бяха красиви, а танците — буйни. Готвеха цели прасета на шишове и отваряха буре след буре бира. Беше най-доброто пиршество, което съм виждала в който и да било град. И въпреки всичко съм готова утре да отплаваме. Предвид всичките ѝ красиви къщи, Джамаилия е мръсно място. Ще съм доволна да излезем отново в морето и още по-доволна да видя Заграба. Разбрах, че това е моето пристанище още първия път, в който го видях.

— Пиратския град? Са да спаси всички ни. Някой чака ли те там, скъпа? — попита Офелия.

Джек се засмя шумно.

— Всички ме чакат. Просто още не го знаят.

Мръснишкият кикот на Офелия повтори нейния. Тогава корабът забеляза мълчаливостта на Вивачия.

— Защо си така замислена, скъпа моя? Липсва ти твоят Уинтроу? Той съвсем скоро ще се върне.

Вивачия се откъсна от унеса си.

— Не. Не Уинтроу. Както каза, той съвсем скоро ще се върне. Понякога е хубаво да няма други мисли, освен собствените ми. Гледах към небето и си спомнях. Колкото по-високо летиш, толкова повече са звездите. Там горе има звезди, които никога повече няма да видя. Те не значеха нищо за мен, когато небесата все още ми принадлежаха, но сега го чувствам като загуба.

— Млада си. Ще откриеш много подобни неща в живота си — самодоволно отвърна старият жив кораб. — Няма смисъл да се спираш на тях.

— Животът ми… — унесе се в мисли Вивачия. — Животът ми като жив кораб. — Тя се обърна, за да погледне Офелия с въздишка. — Почти ти завиждам. Не помниш нищо, значи нищо не ти липсва.

— Помня много, скъпа моя. Недей да омаловажаваш спомените ми само защото имат платна, вместо крила. — Тя подсмръкна. — И мога да добавя, че в живота ми няма нищо, което да презреш. Нито в твоя. Можеш да се поучиш от моя Граг. Недей да чезнеш по звездите, когато широкото море е навсякъде около теб. То, видиш ли, само по себе си е небе.

— И със също толкова звезди — отбеляза Джек. Тя скочи обратно на палубата и се протегна, докато мускулите ѝ не изпращяха. — Лека нощ, дами. Отправям се към койката си. Денят започва рано за моряците.

— И за живите кораби. Сладки сънища, скъпа моя — пожела ѝ Офелия. Докато Джек се отдалечаваше с тихи стъпки, живият кораб поклати глава. — Помни ми думите. Ще съжалява, ако скоро не се задоми.

— Не знам защо, но се съмнявам — усмихнато отвърна Вивачия. Погледна обратно към светлините на града. В сатрапския дворец Уинтроу и Ета подготвяха хората да приемат завръщането на вида ѝ. Усети неочакван изблик на гордост спрямо тях. Удивително беше, че изпитваше същото и към себе си. Усмихна се на Офелия. — Джек е твърде заета да живее. Няма да губи време в съжаления. Нито пък аз.

Глава тридесет и девета

Бингтаун

— Съветничка Серила е в приемната. — Роника влезе в стаята и любопитно се огледа наоколо.

— Сигурна ли си? — Кефрия чу безсмислеността на въпроса си веднага щом го изрече. Слезе от стола, върху който се беше покатерила, и хвърли един критичен поглед през рамо. — О, Са — промърмори на себе си. Старите завеси от стаята на Силдин — боядисани, обърнати и изгладени, все още изглеждаха като старите завеси от стаята на Силдин. Независимо какво правеше на спалнята си, тя пак щеше да бъде помещението, което беше споделяла с Кайл. Яни Купрус ѝ беше изпратила Дъждовни мебели, но прекрасните предмети бяха леки и бледи, като призраци на тежкия креват и масивните сандъци, които някога бяха запълвали стаята. Зачуди се дали да не се премести в стаята на Малта и да остави тази по-голяма спалня за случаите, в които двамата с Рейн идваха на гости.

Но вероятно това щеше да бъде жестоко. Нима тази стая нямаше да напомня на Малта за баща ѝ толкова, колкото напомняше на Кефрия за съпруга ѝ? Тя поклати глава заради жестокостта на съдбата. Горкият Кайл, да умре на палубите на Парагон, докато се бие с джамаилски моряци. И за какво? Ден по-късно онези, които го бяха убили, бяха станали техни съюзници. Алтея ѝ беше донесла вестите и ѝ ги беше съобщила с неприсъща чувствителност, когато бяха насаме.

Тя беше била неспособна да плаче. Бяха минали часове, преди да сподели новините с някой друг. За щастие, майка ѝ не беше казала нищо, а само беше свела глава. Все още ѝ беше трудно да осъзнае, че продължителното очакване в живота ѝ беше приключило.

— Съветничка Серила не умее да чака — напомни ѝ Роника.

Кефрия се стресна сякаш се събуждаше от сън. Вече имаше толкова малко време за себе си. Когато все пак се захванеше с изпълнението на задачи за себе си или с лични мисли, ѝ беше трудно да се откъсне.

— Какво може да я води насам? И то толкова рано през деня?

— Каза, че има съобщение за теб.

Сега Кефрия забеляза тревогата в очите на майка си. Рейн, Малта и Уинтроу бяха в Джамаилия. Новините можеха да са и лоши, и добри. Стомахът ѝ се стегна.

— Предполагам, че единственият начин да ги чуя, е като говоря с нея.

Забърза през коридора към приемната, майка ѝ я следваше по-бавно. Бавната милост на времето най-сетне беше довела пролетта в Бингтаун. Сезонът бе настъпил в последните няколко дни. Тежко трополящите дъждове на зимата се бяха преобърнали в по-леко пръскане. Свежи бризове бяха заменили острите ветрове. Предния ден дори беше зърнала избягало детско хвърчило да се рее, червено на фона на светлото синьо на деня. Щандовете на пазара отново бяха отворени. Хората се смееха и говореха, докато търгуваха за пореден път.

Самата пролет не можеше да реши всички проблеми на Бингтаун. Но по-мекото време беше забързало заминаването на много от недоволните Нови Търговци. Със засилените патрули на Пиратските острови срещу калсидските кораби и отсъствието на змии, пътуването щеше бързо да се върне към нормалното. Нови пристани и кейове бяха почти завършени. Кораби на Шестте херцогства, нетърпеливи да се домогнат до този нов пазар, смело се бореха с опасностите по калсидските брегове, за да донесат стоки на юг, в Бингтаун. Търговията се съживяваше, а с нея — и градът.

Тя хвърли поглед навън към преддверието, докато преминаваше. В поправените саксии започваха да никнат спасени луковици. Лози, които беше орязала като безнадеждно повехнали, сега изкарваха нови листа. Из сухите пръчки на клематиса зелени чворове обещаваха, че привидната смърт не беше самата смърт. Навсякъде животът се утвърждаваше наново.

Пролетта беше донесла и радушно приветствана промяна в менюто. Имаше свежи зеленчуци от градината, които да събудят езика, и арпаджик, който да овкусява супата с нещо друго, освен риба. Няколкото опърпани пилета, оцелели от кражби, бури и оскъдна храна, сега дращеха в търсене на насекоми и поникнали растения и отново снасяха яйца. Едно ревниво пазено гнездо обещаваше пиленца, за да попълни ятото. Годината се преобръщаше, както и късметът на рода Вестрит. Може би.

Въпреки думите на Роника, съветничка Серила седеше търпеливо в приемната. Взираше се в нищото, с гръб към яркостта на незакрития прозорец. Беше облечена умерено, по-топло, отколкото денят предполагаше, сякаш бингтаунската пролет беше нейната есен. При звука от стъпките на Кефрия тя бавно обърна глава. Изправи се, щом Кефрия влезе в стаята.

— Търговке Вестрит — поздрави я с приглушен глас. Без да дочака поздрава на Кефрия, ѝ подаде малък свитък хартия. — Имам новини за споделяне. Птицата пристигна тази сутрин.

— Добро утро, съветничке Серила. Изключително високо ценя, че споделяш услугите на пощенските си гълъби. Но самата ти да ни донесеш съобщението е несравнима чест.

Серила се усмихна сковано, но не каза нищо повече. Кефрия взе хартията от ръката ѝ и прекоси до прозореца, където имаше най-много светлина. Гълъбите не можеха да пренасят тежки товари. По необходимост, съобщенията бяха кратки и сбито написани. Джамаилските писачи бяха ненадминати в дребното писмо. Нечетлива добавка с почерка на Граг Тенира беше предназначена за Кефрия като секретар на бингтаунския Съвет. Тя примижа, за да я разчете, а после я подаде на Роника, докато разгадаваше вестите.

— Офелия пристигна благополучно. Писмата са доставени. Всичко е наред. Вивачия ще отплава скоро. — Тя вдигна поглед към майка си с усмивка. — Съдържа единствено личните ни грижи. Колко мило от страна на Граг да уреди да ни уведомят.

— Официалните новини също ви касаят — уведоми я Серила. — Моля, продължи нататък.

Дребните букви с почерка на писаря почти убягваха на погледа ѝ. Прочете ги веднъж, после още веднъж. Вдигна озадачен поглед и го измести от майка си към Серила. После заговори тихо:

— Съветничка Серила е освободена от служба на сатрапа. Той вече няма нужда от нея тук, тъй като Бингтаун е бил припознат като независим град държава. Сатрапът също така изрично оттегля всякаква власт, която тя е присвоила за себе си. Думите са… доста груби.

Роника и Кефрия размениха объркани погледи. Съветничката стоеше съвършено изправена, сдържаните ѝ черти изразяваха лека формална усмивка. Роника се осмели да каже тихо:

— Не виждам как официалните вести касаят семейство Вестрит.

Кефрия пое дъх.

— Очевидно Малта е преговаряла със сатрапа. Семейство Вестрит ще представлява интересите на сатрапството в Джамаилия. Годишната такса за тази служба е значителна. Десет сатрапса на месец. — Сумата беше щедра. Едно скромно домакинство можеше да се поддържа доста добре само с един.

За един удар на сърцето след думите ѝ последва мълчание. После Кефрия поклати глава.

— Не мога да приема това, колкото и да е щедро. Бях предложена за председател в бингтаунския Съвет. Достатъчно трудно е да преговарям честно за семейство Вестрит и в същото време да съм безпристрастна по всички въпроси, засягащи Бингтаун. Майко?

— Аз съм затрупана с по-малките ни владения. Вече не съм млада жена, Кефрия, а и последните няколко години бяха тежки за мен. Парите звучат чудесно, но какъв е смисълът да се посветя на нечии чужди интереси, за да спечеля пари, които ще трябва да похарча незабавно за поправянето на собствените ни, занемарени владения?

— Силдин е твърде малък и твърде зает със собствените си интереси. Малта ще бъде омъжена жена почти веднага след завръщането си. Освен това драконът вече изиска услугите ѝ. Уинтроу си е издълбал собствена ниша в света — бързо изключи децата си Кефрия. Погледна въпросително към майка си. — Алтея?

— О, моля те — въздъхна майка ѝ. — Освен ако не може да го направи от палубата на Парагон, няма да бъде свършено. Дори не е намерила време да слезе от кораба, за да се омъжи подобаващо.

— Проблемът е семейството на Трел — защити сестра си Кефрия. — Брашън настоя, че ще поиска ръката ѝ в Търговската зала, но те оспориха правото му. След като са се отрекли от него, той вече не е Търговец. Или така твърдят те. — Кефрия поклати глава на твърдоглавието им. — Заради баща му е. Мисля, че ако им дадем време, майка му ще го накара да размисли. Младият Керуин несъмнено беше достатъчно склонен да го приветства обратно в семейството и общността. Има слухове, че — за ужас на родителите му, се вижда с едно Татуирано момиче. Вероятно би приветствал съюзник в освобождаването от желязната хватка на баща си. Брашън и Алтея разполагаха с толкова малко време на пристанището. Може би когато се върнат, той ще може да промени мнението на баща си. Ако гордостта му му позволи да опита отново.

— Стига — тихо отвърна Роника. Нямаше да обсъждат това пред съветничката.

— Сигурна съм, че ще достигнат до някакво решение — отбеляза съветничка Серила. — Трябва да вървя, имам толкова много…

— Какво ще правиш? — попита с нисък глас Кефрия.

Серила не отговори веднага. После сви рамене.

— И без това скоро ще стане публично достояние. Всички ще узнаят онова, което Кефрия беше прекалено любезна, за да изрече гласно. Косго ме изпраща в изгнание. — Тя си пое дъх. — Той твърди, че съм престъпила клетвите си и вероятно съм била замесена в заговора. — Стисна челюсти, а после каза с усилие: — Познавам Косго. Някой трябва да поеме вината. Аз съм изкупителната жертва. Той трябва да има такава, а всички останали са се спазарили за опрощение.

— Но ти никога не си била истински част от заговора! — ужасено възкликна Кефрия.

— В политиката привидното е от далеч по-голямо значение, отколкото истината. Властта на сатрапа беше оспорена, а животът му — застрашен. Има съществени доказателства, че съм оспорила властта му за собствени цели. — Странна усмивка премина по лицето ѝ. — Истината е, че му се опълчих. Не може да ме накара да съжалявам. Ще му е твърде трудно да го понесе. Това е неговото отмъщение.

— Какво ще правиш сега? — попита Роника.

— В действителност нямам избор. Той ме изоставя без финансови средства или пълномощие. Оставам в Бингтаун като безпарична изгнаница. — Част от предишната Серила проблесна в отговора ѝ.

Усмивка изкриви устните на Роника.

— Всички от най-добрите семейства в Бингтаун са започнали така — изтъкна тя. — Ти си образована жена. Бингтаун се възстановява. Ако не можеш да си пробиеш път в подобна ситуация, тогава заслужаваш да бъдеш бедна.

— Племенницата на Рестарт ме гони от къщата — внезапно разкри Серила.

— Отдавна трябваше да си се изнесла оттам — язвително отвърна Роника. — Никога не си имала право да живееш там. — С усилие изостави тази стара дрязга. Вече нямаше значение. — Намери ли си място, където да живееш?

Беше като да заложиш капан.

— Дойдох при вас. — Тя погледна от едната към другата. — Мога да ви помогна по много начини.

Очите на Роника се разшириха, после се присвиха подозрително.

— При какви условия? — попита настоятелно.

Сковаността на Серила изчезна и Кефрия почувства, че за първи път виждаше истинския ѝ образ. Светлината на предизвикателство блестеше в очите ѝ.

— В замяна на знание и вещина. Дойдох тук, като залагах, че ще чуя онова, което току-що каза. Че не можеш честно да представляваш интересите на Джамаилия в Бингтаун. — Тя погледна от Кефрия към Роника. — Аз мога — потвърди тихо. — И мога да го направя честно. Но и доходоносно.

Кефрия скръсти ръце пред гърдите си. Беше ли изманипулирана?

— Слушам — каза тихо.

— Упълномощи ме — тихо каза Серила. — Предай ми назначението да ръководя от твое име. С години изучавах взаимоотношенията на Бингтаун с Джамаилия. Очевидно, това познание включва и взаимоотношенията на Джамаилия с Бингтаун. — Погледът ѝ отново се премести от Кефрия към Роника и обратно. Дали не се опитваше да разбере у кого е истинската власт? — А с парите, които ви предлага сатрапът, можете спокойно да си позволите да ме наемете.

— Някак се съмнявам, че това споразумение ще го удовлетвори.

— И като бингтаунски Търговки това е била основната ви грижа? Да удовлетворите сатрапа? — ледено попита Серила.

— В тези изменящи се времена поддържането на сърдечни отношения ще стане по-значимо — разсъдливо отвърна Кефрия. Мислите ѝ запрепускаха. Ако откажеше тази възможност, който друг можеше да посочи сатрапът? Това ли беше шансът ѝ да поеме контрол над ситуацията? Поне в лицето на Серила имаха човек, когото познаваха. И уважаваха, независимо колко свидно беше спечелено това уважение. Не можеше да отрече вещината на жената. Познаваше историята на Бингтаун по-добре от повечето му жители.

— Трябва ли да разбира? — попита Серила. В гласа ѝ се беше прокраднала нотка на отчаяние. Тогава внезапно застана по-изправено. — Не — обяви тя, преди Кефрия или Роника да са успели да проговорят. — Това беше страхлив въпрос. Няма да се крия от него. Той ме отхвърли като своя съветничка, изостави ме, както стори с всички други жени, вярно служили като съветнички на баща му. Това не е срамно разграничение. Постъпката му говори за неговата същност, не за моята. — Тя вдиша дълбоко и зачака.

Кефрия погледна към майка си. Тя леко поклати глава.

— Решението не е мое — проточи тя.

— Десет обещани сатрапса на месец не са десет сатрапса в джоба — замисли се Кефрия. — Боя се, че относно това имам толкова малко вяра на сатрапа, колкото винаги. И все пак, с или без финансови средства, мисля, че бингтаунският Съвет ще спечели от постоянното съветничество на Серила, касаещо Джамаилия. Ако сатрапът не уважи предложението, което ми изпраща, защото е неудовлетворен от съветника ми, това ще ми покаже, че не признава напълно правото на Бингтаун сам да урежда работите си. И ще му го кажа.

— Тогава ще посъветвам бингтаунския Съвет да наеме Серила. За да ни съветва именно в отношенията с Джамаилия. — Тя отправи спокоен поглед към бившата съветничка. — Стаята на Силдин е празна. Добре си дошла да я използваш. Ще те предупредя обаче, че се изискват две неща, за да живееш тук.

— И те са? — подкани я Серила.

Кефрия се засмя.

— Висока поносимост към риба и да не обръщаш внимание на мебелите.

Глава четиридесета

Дъждовната река

Утринният въздух беше хладен и успокояващ по лицето ѝ. Парагон се движеше с лекота с течението на реката. Докато гледаше към новия ден, Алтея знаеше, че Симой е на щурвала. Беше там повече защото му харесваше, отколкото защото умението му беше необходимо. Този участък от реката беше също толкова спокоен, колкото и палубата на Парагон. Голяма част от екипажа беше слязъл от кораба в Бингтаун. Други бяха останали до Трехог само за да си намерят там нова работа като работници. Когато напуснаха Трехог с малко повече от минималното количество, необходимо за управлението на кораба, нито Брашън, нито Алтея го бяха сметнали за голяма загуба. Щеше да е достатъчно трудно да измизерстват заплатите за останалите. Настоящата им задача беше да се върнат в Бингтаун, където ги очакваше товар камъни. Алтея подозираше, че беше набавен от разрушени владения на Новите Търговци. Щеше да се използва за подсилването на брега, където рано или късно щяха да се излюпят драконите. Драцената умело намираше работа за живите кораби, но не беше толкова способна в намирането на заплащане за екипажите им.

Алтея отърси подобни мрачни мисли от главата си и упорито се вкопчи в оптимизма. Можеше да вярва, че всичко ще мине добре, стига да не се замисляше твърде много. Прекоси главната палуба и скокна на бака.

— Добро утро! — заяви на фигурата. Огледа се наоколо, докато се протягаше. — Всеки ден си мисля, че тази джунгла не може да стане по-зелена, и всяка сутрин се будя и откривам, че съм сгрешила.

Парагон не отвърна. Но отвъд борда заговори Янтар.

— Пролет — съгласи се тя. — Удивителен сезон.

Алтея пристъпи до парапета, за да погледне надолу към нея.

— Ако паднеш в тази река, ще съжаляваш — предупреди я. — Независимо колко бързо те извадим оттам, ще пари. Навсякъде.

— Няма да падна — възрази Янтар. Една от ръцете на Парагон я държеше в шепа пред него. Тя седеше на нея, като поклащаше крака, с инструмент за дялане в ръка.

— Какво правиш? — любопитно попита Алтея. — Мислех, че е завършен.

— Така е. Това е само украса. Спираловидна резба и прочее. Върху дръжката на брадвата и бойните му доспехи.

— Какво изрязваш?

— Нападащи елени — неуверено отвърна Янтар. Неочаквано прибра инструментите си. — Вдигни ме горе, ако обичаш — помоли тя. Без да продума, фигурата я върна на палубата.

Реката беше обширен сив път, който течеше надалеч от тях. Гъстата гора на Дъждовните земи се извисяваше близо до десния борд, а от лявата страна широките води се простираха надалеч, до друга зелена стена от растителен живот. Алтея вдиша дълбоко от хладния въздух, примесен с речна вода и изобилстваща растителност. Незабележими птици звучаха сред дърветата. Някои от увивните растения, които кичеха гигантските дървета, бяха изкарали пищни лилави пъпки. Висока колона от танцуващи насекоми улавяше слънчевата светлина по неизброимите им дребни крилца. Алтея сгримасничи към блещукащата гледка.

— Кълна се, че всяка една от тези гадинки прекара нощта в каютата ни.

— Поне една от тях беше в моята стая — опроверга я Янтар. — Успяваше да жужи до ухото ми през по-голямата част от нощта.

— Ще се радвам отново да видя солена вода — отвърна Алтея. — Ами ти, Парагон?

— Скоро — разсеяно отвърна корабът.

Алтея вдигна вежда към Янтар. Дърводелката сви рамене. През последните два дни около кораба витаеше замисленост. Алтея беше готова да му даде колкото време му е необходимо. Това отложено с десетилетия завръщане у дома трябваше да е странно и мъчително преживяване. Тя не беше нито змия, нито дракон, но ежедневните загуби на змиите, докато ги насочваха на север, я бяха потресли и опечалили. Това, че змиите се хранеха с мъртвите си, независимо колко прагматична беше тази практика за съхраняването на храна и наследени спомени, я ужасяваше.

Кръжащото присъствие на Тинтаглия ги беше предпазило от калсидските кораби. Бяха предизвикани директно само два пъти. Имаше една кратка битка, на която беше сложен край, когато Тинтаглия се беше върнала, за да прогони чуждоземния кораб. Вторият сблъсък беше завършил, когато Помнещата се беше надигнала от дълбините, за да изпръска калсидския съд с отрова. Нейната смърт, помисли Алтея, се беше оказала най-тежка за Парагон. Осакатената змия беше чезнела постепенно, но смело бе продължила с миграцията си. За разлика от много от змиите, тя беше достигнала устието на Дъждовната река. Пътуването нагоре срещу течението се беше оказало отвъд възможностите ѝ. Една сутрин я бяха намерили увита безжизнено около котвената верига на Парагон.

Много бяха погинали в киселинния поток на речната вода. Както бяха пребити и изтощени, малките им наранявания се превърнаха в зеещи рани под връхлитащия наплив на сивата вода. Нито корабът, нито Тинтаглия можеха да улеснят тази последна, дълга отсечка за тях. Сто двадесет и девет змии бяха навлезли в устието заедно с тях. По времето, когато плетеницата достигна речната стълба, която Дъждовниците бяха изградили, числеността им беше намаляла до деветдесет и три. Грубите, свързани помежду си ограждения от дебели дънери спираха и отклоняваха плиткия прилив на реката, с което правеха потока достатъчно дълбок, че змиите да се изтъркалят нагоре.

Инженерните умения на Дъждовниците се бяха обединили със здравите гърбове на Търговци и Татуирани, за да създадат изкуствен канал, който водеше към древните плитчини. Тинтаглия беше надзиравала изкопаването на просребрената тиня. Нещото беше почти толкова кораво, колкото глина. Беше построено още едно ограждение от дънери и работниците се бяха трудили дълги, студени часове, старателно смесвали твърдото вещество с речната вода, докато Тинтаглия не одобри течната кал. Докато изтощените змии се мъчеха да се извлекат върху ниските брегове на реката, работниците пренасяха варели от плискащата се кал и я изливаха върху змиите.

Парагон се тормозеше, че не може да наблюдава опашкулването на змиите. Голям кораб като него не можеше да премине през плитките води. Алтея беше отишла вместо него. На нея се беше паднала задачата да му каже, че само седемдесет и девет от змиите бяха успели да завършат пашкулите си. Другите бяха умрели, телата им — твърде похабени да призоват специалните секрети, които щяха да им позволят да слепят калта в дълги нишки и да ги наслоят по себе си. Тинтаглия оповестяваше скръбта си с рев при всяка смърт, а после разпределяше похабените тела като храна сред останалите змии. Въпреки крайното си отвращение спрямо това поведение, Алтея също го мислеше за удачно. Самата драцена не изглеждаше много по-добре от змиите. Тя отказваше да задели време за лов, докато опашкулването беше в ход. В рамките на дни, искрящата ѝ кожа беше провиснала, въпреки симпатизиращите ѝ работници, които ѝ носеха птици и дребен дивеч. Подобна щедрост я пазеше жива, но не и енергична.

Опашкулването беше последвано от още работа. Увитите в кал змии трябваше да бъдат пазени от поройните дъждове на Дъждовната зима, докато обвивката не изсъхнеше. Но в крайна сметка Тинтаглия обяви, че е доволна от пашкулите. Сега, огромните калъфи почиваха на тинестия бряг на реката като гигантски семенници, скрити в безпорядък от струпани листа, вейки и клони. Тинтаглия отново сияеше, след като отново бе подела ежедневното си ловуване. Някои нощи се връщаше, за да почива до пашкулите, но все по-често се доверяваше на групата хора, които бдяха над тях от дървените си къщи. Вярна на думата си, сега драцената патрулираше над реката до устието ѝ и прелиташе над крайбрежието на Прокълнатите брегове.

Тинтаглия все още говореше с надежда за завръщането на още змии. Алтея подозираше, че това е истинската причина зад крайбрежната ѝ бдителност. Дори беше намекнала, че вероятно ще изпрати живи кораби далеч на юг, които да търсят изгубили се оцелели. Алтея възприемаше това като мерило на мъката ѝ по загубите им. Беше научила от Силдин, че не всички пашкули ще се излюпят. Винаги имаше някаква смъртност на този етап в драконовото развитие, но тези отмалели същества умираха далеч по-бързо от обичайното. Силдин, изглежда, ги оплакваше колкото Тинтаглия, макар да не можеше напълно да обясни на Алтея откъде знае кои са загинали неизлюпени.

Тя никога не беше познавала племенника си добре. В седмиците, които беше прекарала в Трехог и при разкопките на Касарик, беше видяла как той става все по-чужд. Не забелязваше само физическите промени — на моменти вече не изглеждаше като малко момче. Кадансът на гласа му и подборът на думи, когато говореше на дракона, сякаш идваха от по-зряла и чужда личност.

Единственият път, в който беше приличал на Силдин, който тя помнеше, беше когато се беше върнал мръсен и изморен от прекарания в проучвания ден с Бендир. Бяха украсили блатистата джунгла зад плажа с пашкулите с ярки платнени ивици, завързани за пръчки или клони. Цветовете бяха някакъв вид код, неразбираем за Алтея, предназначен за ориентир на бъдещи разкопки. По време на хранене Силдин и Бендир усърдно ги обсъждаха и правеха планове за усилено копаене през лятото. Тя вече не познаваше племенника си, разсъди Алтея, но беше сигурна в едно. Силдин Вестрит гореше от ентусиазъм за този нов живот, който си беше намерил. Това я радваше. Учудваше я, че Кефрия го беше пуснала. Вероятно по-голямата ѝ сестра най-сетне разбираше, че животът е, за да се живее, а не за да се пази за невидяно бъдеще. Алтея пое дълбок дъх от пролетния въздух, наслаждавайки се едновременно и на него, и на свободата си.

— Къде е Брашън? — попита Янтар.

Алтея изпъшка.

— Измъчва Клеф.

Янтар се усмихна.

— Някой ден Клеф ще благодари на Брашън, че е настоявал да изучи писмото.

— Може би, но тази сутрин това не изглежда много вероятно. Трябваше да ги оставя, защото и двамата ме влудяваха. Клеф прекарва повече време да спори защо не може да научи буквите, отколкото в опити да го направи. Брашън не му отстъпва. Момчето е схватливо относно мореплаването. Би трябвало да може да научи буквите.

— Ще ги научи — потвърди Брашън, щом се присъедини към тях. Отмести косата от лицето си с изцапана с мастило ръка. Приличаше повече на раздразнен учител, отколкото на морски капитан. — Дадох му да препише три страници и го оставих. Предупредих го, че добрата работа ще го освободи по-бързо от нескопосаната.

— Там! — прогърмя гласът на Парагон. Ненадейният му вик запрати малко ято ярки птици от извисяващата се гора към небето. Той вдигна високо голямата си ръка, за да посочи нагоре и обратно към дърветата. — Там. Това е. — Приведе се и разлюля леко целия кораб. — Симой! Силно дясно на борд!

— Ще се врежеш в сушата! — тревожно извика Брашън. Симой не беше поставил заповедта под съмнение. Корабът внезапно се извъртя към извисяващите се дървета.

— Дъното е тинесто — спокойно отвърна Парагон. — Ще ме избутате достатъчно лесно, когато ви се наложи.

Алтея сграбчи парапета, но вместо да се вреже в сушата, Парагон беше намерил дълбок, макар тесен канал с почти спокойна вода. Може би в дъждовния сезон това беше една от многото рекички, които подхранваха Дъждовната река. Сега беше сведена до пръст спокойна вода, лъкатушеща назад между дърветата. Оставиха основния канал на Дъждовната река зад себе си. Въпреки всичко, не стигнаха далеч, преди такелажа на Парагон да започне да се оплита в протягащите се клони.

— Объркваш такелажа си — предупреди го Брашън, но корабът нарочно навлезе по-навътре сред заплитащата бъркотия. Алтея размени тревожна гримаса с него. Той поклати глава към нея и запази мълчание. Парагон беше независима душа. Имаше право да командва накъде ще иде собственото му тяло. Новото предизвикателство в управлението на този кораб беше да зачита волята му и да вярва в преценката му. Дори това да означаваше да му позволи да заседне в някоя лагуна на джунглата.

Няколко моряци нададоха колебливи викове, но Симой стоеше непоклатимо зад руля. Върху тях се сипеха листа и силно разклонени клони. Стреснати птици нададоха писъци и избягаха. Корабът забави, а после спря.

— Тук сме — възторжено обяви Парагон.

— Несъмнено — кисело се съгласи Брашън, загледан нагоре към заплетената бъркотия.

— Съкровището на Игрот — ахна Янтар.

И двамата се извърнаха да я погледнат. Взорът ѝ следваше насочения пръст на Парагон. Алтея не виждаше нищо, освен тъмна купчина сред някакви древни дървета високо над главите им. Фигурата се обърна, за да ги погледне с триумфиращо изражение.

— Тя предположи първа и предположи правилно — заяви той сякаш играеха игра.

Повечето от намалелия им екипаж бяха на палубата, взрени нагоре, накъдето сочеше Парагон. Скандалната звезда на Игрот беше всечена дълбоко в кората на близкото дърво. Времето беше разширило знака.

— Най-големият улов на Игрот — заспомня си Парагон, — беше, когато превзе пратка със съкровища, предназначена за сатрапа на цяла Джамаилия. Това беше в дните, когато сатрапството веднъж в годината изпращаше данъчен кораб, който да събере дължимото му от отдалечените му селища. Бингтаун беше дал стока от Дъждовните земи, богат улов. Но на път за Джамаилия цялата баржа изчезна. Никой не я видя повече.

— Беше преди моето време, но съм чувал за това — каза Брашън. — Хората казваха, че е най-богатият товар, напускал някога Трехог. Били открити някакви зали със съкровища. Всичко беше изгубено.

— Скрито — поправи го Парагон. Той погледна отново към високите дървета. Алтея се загледа към тъмната маса, украсена с увивни и пълзящи растения, покатерили се нависоко. Обхващаше живите клони на няколко дървета.

Гласът на Парагон беше тържествуващ.

— Никога ли не сте се чудили защо Игрот искаше жив кораб? За да разполага с място, където да трупа находките си, място, което никой обикновен пират да не може да достигне. Дори някой член на екипажа да издрънкаше местоположението им, на крадците щеше да им е необходим жив кораб, за да ги вземат. Той застана тук, а моряците му се покатериха от такелажа ми към дърветата. Там построиха платформа и вдигнаха съкровището до нея. Той мислеше, че ще е завинаги в безопасност.

Брашън издаде нисък звук. В гласа му имаше ярост, докато питаше:

— Преди или след като избра това място те ослепи?

Фигурата не трепна от въпроса.

— След — каза тихо. — Така и не ми се довери. И с причина. Изгубих бройката колко пъти се опитах да го убия. Ослепи ме, за да не мога никога да намеря обратния път без него. — Отново се извърна към слисания екипаж на палубата му и бавно намигна на Янтар. — Никога не си е помислял, че някой може да ме поправи. Както и аз, в онези дни. Въпреки всичко ето ме тук. Единственият оцелял от онзи проклет екипаж. Сега е мое. И следователно ваше. — Последва вцепенена тишина. Никой не продумваше и не помръдваше.

Фигурата повдигна въпросително вежди.

— Никой ли не иска да го вземе за нас? — попита иронично.

Да му хвърлят пръв поглед беше лесната част. Да устроят подиуми и подемници през дърветата, за да пренесат нещата обратно на палубата на Парагон беше времеотнемащата част. Въпреки трудоемката работа, никой не се оплакваше.

— Що се отнася до Клеф, ще си помислиш, че Парагон специално е планирал всичко това, за да го измъкне от уроците му — изтъкна Брашън. Като чевръстата такелажна маймунка на кораба, момчето беше освободено от уроците си за тази задача.

— Ако се ухили по-широко, горната част на главата му може да падне — съгласи се Алтея. Тя изви врат, за да погледне Клеф. На гърба му, докато се връщаше по обратния път към кораба, подскачаше тежка торба. Никакви змии или рояци насекоми не бяха успели да попарят ентусиазма на момчето спрямо въжените му разходки напред-назад между кораба и платформата. — Иска ми се да беше малко по-предпазлив — притесняваше се тя.

Тя, Брашън и няколко членове на екипажа стояха върху платформа от наредени трупи. Увивните растения бяха подсилили старата конструкция с нарастващата си през годините сила, като фактически я бяха вградили в мрежата си от филизи и корени, висящи във въздуха. Сандъците и бъчвите, които съдържаха имането на Игрот, не бяха имали същия късмет. Голяма част от работния ден беше отишла в повторното събиране на изсипаното съкровище в изпразнени щайги за храна и бъчви. Разнообразието му ги удивляваше. Бяха намерили джамаилски монети и изровиха сребро измежду плячката — сигурен знак, че Игрот беше скътал тук не само Дъждовното съкровище. Някаква част от трофеите му не беше оцеляла. Имаше отдавна плесенясали останки от гоблени и килими и купища железни пръстени връз изгнилата кожа, която някога беше изграждала бойните ризи. Оцелялото далеч надминаваше онова, което беше загубено. Брашън беше видял украсени със скъпоценни камъни чаши, изумителни мечове, които все още блестяха ярко, щом бъдеха извадени от филигрираните им ножници, огърлици и корони, статуи и вази, игрови дъски от слонова кост и мрамор с искрящи кристални игрални фигури и други предмети, които не можеше да оприличи. Имаше и по-скромни предмети, от подноси и фини чаени чашки до издялани гребени за коса и фиби със скъпоценни камъни. Измежду придобивките от Дъждовните земи имаше комплект от деликатно издялани дракони с тънки слоеве от скъпоценности за люспи и семейство от кукли с люспести лица. Брашън прибираше внимателно тези последни предмети в кошницата за лук от камбуза на Парагон.

— Мисля, че това са музикални инструменти или поне каквото е останало от тях — умуваше Алтея.

Той се обърна, докато опъваше гърба си, за да види какво прави. Тя беше коленичила и вадеше предмети от един голям сандък, който се беше сцепил по шевовете. Алтея вдигна верига кристали, които дрънчаха и звънтяха сладко едно в друго, докато тя ги освобождаваше от гробницата им, и се усмихна, когато се обърна да ги покаже. Беше забравила, че косата ѝ е натежала от мрежичка със скъпоценности. Движението улови блещукаща слънчева светлина в косите ѝ. Тя го заслепи. Сърцето му запя.

— Брашън? — оплака се миг по-късно тя. Той осъзна, че все още се е втренчил в нея. Без да продума, стана и отиде при нея. Вдигна я на крака и я целуна, без да го е грижа за толерантните усмивки на двама моряци, които загребваха разпръснати монети и ги изсипваха в големи платнени торби. Той я задържа в обятията си, все още наполовина смаян, че може да го направи. Придърпа я по-близо.

— Никога не си отивай от мен — каза дрезгаво в косата ѝ.

Алтея извърна глава нагоре, за да му се ухили.

— Защо бих оставила богат мъж като теб? — подразни го тя. Постави ръце на гърдите му и нежно го избута от себе си.

— Знаех си, че си хвърлила око на богатството ми — отвърна той и я пусна. Сдържа една въздишка. Винаги искаше да се отдръпне от него, преди да е готов да я пусне. Предполагаше, че такава беше независимата ѝ природа. Отказваше да се притеснява, че започва да ѝ омръзва. И все пак, не бе изглеждала твърде разочарована, когато не беше могъл да уреди сватбата им в Търговската зала. Може би не искаше да е чак толкова неизменно свързана с него. После се порица за неспирните съмнения и недоволство. Алтея все още беше до него. Това беше повече, отколкото някога беше имал в живота си, и за него струваше повече от това непостижимо изобилие от съкровища.

Той се озърна около платформата, на която стояха, а после вдигна очи към подобната конструкция в две близкостоящи дървета.

— Тази плячка ще напълни трюма на Парагон. Игрот го е довел тук, натежал със съкровища и така и ще си тръгне. Опитвам се да си представя как това ще промени нещата за нас и не мога. Увличам се в чудото на отделните предмети.

Алтея кимна.

— Не мога да го свържа със себе си. Основно мисля как ще се отрази на други. На семейството ми. Мога да помогна на майка да възстанови дома ни. Няма да е необходимо Кефрия да се тревожи толкова много за семейните финанси.

Брашън се ухили.

— Моите планове засягат предимно Парагон. Нови прозорци. Нов такелаж. Услугите на добър производител на платна. После — нещо за нас. Нека предприемем пътешествие на юг към Островите на подправките. Бавно пътуване, изследователско, без графици и необходимост от печалба. Искам отново да посетим пристанищата, които не сме виждали, откакто баща ти беше капитан на Вивачия. — Той внимателно наблюдаваше лицето ѝ, докато добавяше: — Бихме могли да се срещнем с Уинтроу и Вивачия. Да видим как се справят.

Наблюдаваше я как го обмисля. За Алтея посещението на най-южните търговски острови щеше да означава завръщане в пристанищата от пътешествията ѝ в детството. Може би там можеше да се освободи от част от постоянното съжаление, което хвърляше сянка отгоре ѝ. И може би виждането на Уинтроу и Вивачия можеше да прогони някои призраци. Ако видеше, че корабът ѝ е доволен и в добри ръце, щеше ли това да снеме тежестта от сърцето ѝ? Той отказваше да се бои от подобна среща. Колкото и да го болеше да признае, ако скоро не успееше да разсее меланхолията ѝ, може би щеше да е по-добре да я пусне да си иде. Не че не се усмихваше и смееше. Правеше го. Но усмивката и смехът ѝ винаги избледняваха твърде скоро в тишина, която го изключваше.

— Би ми харесало — призна тя, връщайки го обратно към себе си. — Ако успеем да убедим Парагон. Същевременно можем да търсим змиите на Тинтаглия.

— Чудесно — каза с престорена сърдечност. — Значи така ще направим. — Вдиша дълбоко и вдигна очи. Краткият пролетен ден беше към края си. През преплетените клони по върховете на дърветата можеше да зърне буреносни облаци. Тази нощ зимата можеше да направи кратко завръщане. — Най-добре всички да се върнем на кораба за през нощта — реши той. — Смрачава се бързо и не виждам смисъл да рискувам придвижването на човек или съкровище.

Алтея кимна.

— Така или иначе ще искам да видя как са го поместили. — Тя се обърна към другите: — Последно товарене, мъже. Утрото е достатъчно скоро, та да приключим с това.

Тя излезе на палубата в мрака, носеща фенер. Парагон не се обърна да види кой е. Разпозна леките босоноги стъпки на Янтар. Тя често идваше при него нощем. Бяха провели множество нощни разговори. Също така бяха споделили и много вечери без приказки, доволни да оставят звуците на нощните птици и течащата река да останат необезпокоявани. Обикновено ръцете ѝ върху парапета му излъчваха към него покой. Тази вечер тя окачи фенера на една кука и постави нещо на палубата му, преди да се облегне на перилото.

— Нощта е прекрасна, нали?

— Да. Но няма да е така за дълго, не и за теб. Този фенер ще привлече всяко насекомо, което лети. Точно преди буря са най-нагъсто. Задръж се по-дълго и ще те нахапят навсякъде.

— Трябва ми само за малко. — Тя пое дъх и той долови как я обзема необичайно вълнение. Звучеше почти нервна. — Парагон, по-рано ти предложи да споделиш съкровището си с нас. Намерих нещо сред него, нещо, което отчаяно копнея да притежавам.

Той погледна назад към нея. Беше по нощната си риза — дълго, свободно облекло, което достигаше до голите ѝ крака. Неравномерната ѝ коса падаше свободно до раменете ѝ. Змийските изгаряния все още си личаха, мъртво бяло на фона на златната ѝ кожа. Вероятно времето щеше да заличи тези белези или поне така му харесваше да мисли. Под светлината на фенера очите ѝ блестяха. Откри, че отвръща на усмивката ѝ.

— И какво е това съкровище, което трябва да притежаваш? Злато? Сребро? Старинно бижу на Древните?

— Това. — Тя се наведе към груба конопена торба в краката ѝ, разгърна отвора ѝ и бръкна вътре. Извади резбована дървена диадема. Държеше я почти почтително, докато я въртеше в ръце. После дръзновено се увенча с нея и вдигна поглед към него. — Протегни се сред драконовите си спомени, ако можеш. За мен. Помниш ли това?

Той я гледаше безмълвно и тя отвърна на взора му. Зачака. Короната беше украсена с главите на птици. Не. Петли. Повдигна вежда към нея. Със съжаление Янтар свали короната и му я подаде. Парагон я взе внимателно в ръцете си. Дърво. Резбовано дърво. Поклати глава над него. Злато и сребро, скъпоценности и изкуство. Беше ѝ предложил да избира измежду богатствата на Прокълнатите брегове. И какво избираше дърводелката? Дърво.

Тя отново се опита да подбуди у него отговор.

— Някога е била позлатена. Виждаш ли? Все още можеш да видиш парченца позлата, уловени в детайлите на петльовите глави. И има места, където да бъдат поставени пера за опашките, но те отдавна са изгнили.

— Помня я — каза колебливо. — Но това е всичко. Някой я носеше.

— Кой? — притисна го настойчиво тя. Той ѝ я подаде и отново поклати глава. Тя махна косата от очите си, след което за пореден път постави петльовата корона на главата си. — Някой като мен? — попита обнадеждено.

— О! — Направи пауза, мъчейки се да си я спомни. — Съжалявам — каза, след като най-сетне поклати глава. — Тя не беше Древна. Това е всичко, което мога да си спомня за нея. — Жената, която я носеше, беше била бяла като мляко. Изобщо не приличаше на Янтар.

— Всичко е наред — увери го припряно, но той долови разочарованието ѝ. — Ако не възразяваш, бих искала да я задържа.

— Разбира се. Другите възразиха ли?

— Не съм ги питала — отговори смутено тя. — Не им дадох тази възможност. — Отново свали короната. Очите и пръстите ѝ заскитаха обичливо по резбата.

— Твоя е — потвърди Парагон. — Вземи я със себе си, когато тръгнеш.

— Ах. Значи си се досетил, че си тръгвам.

— Да. Няма дори да останеш с мен до разгара на лятото? Тогава ще се върна тук, за да съм наблизо, когато драконите се излюпят.

Пръстите ѝ проследиха детайлите на резбованите птичи глави.

— Изкушавам се. Може и да го сторя. Но в крайна сметка мисля, че отново трябва да отида на север. Имам приятели там. Не съм ги виждала от много отдавна. — Тя снижи глас: — Гложди ме подозрение. Мисля, че трябва да ида и още малко да се помеся в живота им. — Тя се засмя с фалшива лекота. — Надявам се, че с тях ще ми провърви повече, отколкото тук долу. — Изражението ѝ стана тревожно. Неочаквано се покачи върху парапета и каза меко: — Качи ме горе.

Парагон се пресегна през рамо и ѝ предложи дясната си ръка. Янтар се покатери в нея и той се обърна и се загледа умислено в плетеницата на джунглата. Беше по-лесно да извърне поглед от светлината и да се взре в тъмното. По-спокойно. Внимателно се размърда, докато не скръсти ръце пред гърдите си. Тя седна върху скръстените му ръце с детинско доверие и приятелски се облегна на него. Навсякъде около тях нощните насекоми издаваха пронизителни звуци. Голите ѝ крака висяха надолу.

Винаги тя беше била онази, която смееше да зададе въпросите, останали неизречени от другите. Тази вечер имаше още един.

— Как умряха всички те?

Отлично знаеше какво има предвид. Беше безсмислено да се преструва в обратното. А и вече беше безсмислено да пази тайна. Почувства се почти добре да го сподели с някого.

— Магическо дърво. Кенит запази парче от лицето ми. Едно от задълженията му беше да помага в готвенето. Пусна го във врящата супа. Почти целият екипаж на Игрот умря от него. — Усети я как се присви отвратено.

Опита се да я накара да разбере.

— Той само довършваше започнатото от Игрот. На кораба бяха започнали да умират мъже. Игрот провлачи под кила двама моряци за неподчинение. И двамата се удавиха. Други двама паднаха зад борда по време на буреносна нощна вахта. Имаше някакъв глупав инцидент сред такелажа. Умряха трима. Решихме, че зад всичко стои Игрот. Вероятно искаше да се разправи с всеки, който знаеше къде е скрито съкровището. Включително и Кенит. — Той се принуди да отпусне юмруците си. — Разбираш ли, трябваше да го сторим. За да спасим живота на Кенит.

Янтар преглътна. Въпреки всичко зададе въпроса:

— А онези, които не умряха от супата?

Парагон пое дъх.

— Кенит и така ги хвърли през борда. Повечето бяха твърде отровени, за да окажат кой знае каква съпротива. Мисля, че трима успяха да спуснат лодка и да избягат. Съмнявам се, че са оцелели.

— А Игрот?

Джунглата изглеждаше като тъмно, спокойно място. Сред нея, извън кръга на светлината от фенера, се движеха същества. Змии и нощни птици, малки, пълзящи по дърветата създания — както космести, така и люспести. Множество същества живееха и се движеха из заплетения мрак.

— Кенит го преби до смърт. Под палубата. Виждала си белезите там долу. Отпечатъците на пълзящ мъж. — Той пое дъх. — Беше справедливо, Янтар. Справедливо.

Тя въздъхна.

— Мъст и за двама ви. За времената, когато той е пребивал Кенит до смърт.

Той кимна над нея.

— Стори го два пъти. Веднъж момчето умря на палубата ми. Но не можех да го пусна. Не можех. Той беше всичко, което имах. Друг път, свит под палубата в скривалището си, умираше бавно. Кървеше вътрешно и ставаше все по-студен и по-студен. Плачеше за майка си. — Парагон въздъхна. — Задържах го с мен. Тласнах живот в него и принудих тялото му да се закърпи колкото ми беше по силите. После го върнах обратно в тялото му. Дори тогава се чудех дали от него е останало достатъчно, за да бъде пълноценно същество. Но го направих. Беше егоистично. Не го направих за Кенит. Направих го за себе си. За да не бъда оставен отново сам.

— Той наистина беше толкова теб, колкото и себе си.

Парагон почти се изкиска.

— Нямаше подобно разграничение между двама ни.

— И затова трябваше да си го върнеш?

— Не можеше да умре без мен. Не повече, отколкото аз можех да живея истински без него. Трябваше да си го върна. Докато не станех отново цял, бях уязвим. Не можех да се запечатам за останалите. Всяка пролята на палубата ми кръв беше мъчение за мен.

— О.

Дълго време тя изглеждаше удовлетворена да спрат дотам. Облегна се назад върху него. Дишането ѝ стана толкова дълбоко и равномерно, че той реши, че е заспала. На палубата зад него, във фенера се забиваха насекоми. Той чу как Симой прави бавна обиколка на палубата. Спря при фенера.

— Всичко наред ли е? — тихо попита той.

— Всичко е наред — отвърна корабът. Беше започнал да харесва Симой. Мъжът знаеше как да си гледа работата. Стъпките му отново се отдалечиха.

— Чудиш ли се понякога — попита го тихо Янтар, — колко много си променил света? Не само като си запазил Кенит жив. Просто чрез съществуването си.

— Като съществувам като кораб, вместо като дракон?

— Всичко. — Лек мах на ръката ѝ обхвана всичките му животи.

— Живях — каза просто. — И останах жив. Предполагам, че имах право на това колкото всеки друг.

— Абсолютно. — Тя се размърда, а после се излегна на ръцете му, така че да гледа нагоре. Той последва погледа ѝ, но видя единствено тъмнина. Отвъд дърветата, облаците бяха гъсти. — Всеки от нас има право на живота си. Но какво ще стане, ако поради липса на насока, поемем по грешни пътища? Вземи например Уинтроу. Ами ако е предопределен за друг живот? Ако стане крал на Пиратските острови заради нещо, което не съм успяла да сторя или кажа, когато всъщност е трябвало да води живот на просветително съзерцание? Мъж, чиято съдба е била да изпита отшелнически, отдаден на размисъл живот, вместо това става крал. Вглъбените му духовни размишления никога не се случват и остават завинаги несподелени със света.

Парагон поклати глава.

— Тревожиш се твърде много. — Очите му проследиха една нощна пеперуда. Тя пърхаше усърдно наблизо, решена да се удря до смърт във фенера. — Хората живеят толкова кратки животи. Вярвам, че оказват незначително влияние върху света. Значи Уинтроу няма да е жрец. Вероятно това е също толкова важно, колкото ако мъж, предназначен да бъде крал, вместо това стане примирен отшелник.

Той почувства как по тялото ѝ премина тръпка.

— О, корабе — меко го порица тя. — Нима това трябваше да е утешаващо?

Той я потупа внимателно, както баща успокояваше дете.

— Извлечи утеха от това, Янтар. Ти си само едно малко създание с мимолетен живот. Трябва да си шут, за да мислиш, че можеш да промениш курса на целия свят.

Тя остана смълчана, докато не избухна в разтърсващ смях.

— О, Парагон, в това си по-прав, отколкото предполагаш, приятелю.

— Бъди доволна от собствения си живот, приятелко, и го живей щастливо. Остави другите да решат за себе си кой път да следват.

Тя се навъси насреща му.

— Даже и когато виждаш с абсолютна яснота, че този път е грешен за тях? Че ще се наранят?

— Може би хората имат право на болката си — осмели се той и добави неохотно: — Може би дори им е необходима.

— Може би — призна нещастно Янтар, а после каза: — Вдигни ме, ако обичаш. Мисля да ида да си легна и да обмисля това, което ми каза. Преди да ме заварят дъждът и комарите.

Алтея се задушаваше в кошмар. Знанието, че сънува, не ѝ помагаше особено. Не можеше да го избегне. Не можеше да диша, а той беше върху гърба ѝ, притискаше я надолу и я нараняваше, нараняваше я. Искаше да изкрещи, но не успя. Само да успееше да изкрещи и щеше да може да се събуди, но не успя да издаде звук, който да послужи за отдушник. Виковете ѝ бяха пленени в нея.

Сънят се промени.

Внезапно над нея стоеше Парагон. Той беше мъж, висок, тъмнокос и мрачен. Погледна я с очи като тези на Кенит. Тя се присви надалеч от него. Когато заговори, в гласа му звучеше болка:

— Алтея. Стига с това. Никой от нас не може да го търпи повече. Ела при мен — нареди ѝ той. — Безшумно. Веднага.

— Не. — Тя почувства как я дърпа и започна да се съпротивлява. Знаещият поглед в очите му я заплашваше. Никой не биваше да разбира така отявлено какво чувства.

— Да — каза ѝ, докато тя упорстваше. — Знам какво правя. Ела при мен.

Не можеше да диша. Не можеше да помръдне. Той беше твърде едър и силен. Но въпреки това тя се опитваше. Ако се бореше и не се даваше, как можеше вината да е нейна?

— Вината не беше твоя. Отърси се от този спомен; той не е настоящето. Това мина и приключи. Остави го да си иде. Тихо, Алтея, тихо. Ако изкрещиш, ще се събудиш. По-лошо, ще събудиш целия екипаж.

Тогава всички щяха да узнаят срама ѝ.

— Не, не, не. Изобщо не става дума за това. Просто ела при мен. Имаш нещо мое.

Ръката от устата ѝ изчезна, както и тежестта от тялото ѝ, но тя все още беше пленена в себе си. Тогава внезапно се понесе свободно. Беше някъде другаде, някъде на студено и ветровито, и тъмно. Беше много самотно място. Компанията на когото и да било беше за предпочитане пред тази изолация.

— Къде си? — повика го тя, но въпросът излезе като шепот.

— Тук. Отвори очи.

Тя стоеше на бака сред нощна буря. Извиващ се вятър разклащаше дърветата над главата ѝ и дребни парчета отломки падаха сред мръсен дъжд. Парагон се беше извил, за да погледне назад към нея. Алтея не можеше да различи чертите му, но чу гласа му.

— Така е по-добре — каза ѝ успокояващо. — Имах нужда да дойдеш тук, при мен. Чаках, като мислех, че в крайна сметка ще дойдеш сама. Но ти не го направи, а това продължи твърде дълго за всички ни. Вече знам какво трябва да сторя. — Фигурата замълча. Следващите му думи излязоха по-тежко. — Имаш нещо мое. Искам си го обратно.

— Нямам нищо твое. — Изговори ли думите, или само си ги помисли?

— Напротив, имаш. То е последното парченце. Независимо дали ти харесва, или не, трябва да си го върна, за да стана цялостен. За да станеш цялостна и ти. Мислиш, че то е твое, но грешиш. — Той извърна поглед от нея. — По право тази болка е моя.

Започна да се сипе дъжд, леденостуден дъжд. Първо го чу сред дърветата горе. После капките си пробиха път през балдахина. Най-напред западаха нежно, а после извил се вятър забърса върховете на дърветата и капките стовариха студения си товар в потоп. Алтея вече беше изтръпнала за студа. Парагон продължи да говори нежно:

— Върни ми я, Алтея. Няма причина да я задържаш. Тя никога дори не му е принадлежала, че да ти я дава. Разбираш ли? Той ти я предаде. Опита се да се отърве от болката, като я предаде, но не беше негова. Трябваше да си остане с мен. Сега си я взимам от теб. Всичко, което трябва да направиш, е да я пуснеш. Оставям ти спомена, защото той, боя се, си е изцяло твой. Но болката е стара, предавана от един на друг като зараза. Реших да сложа край. Сега се връща при мен и остава с мен.

За известно време тя се съпротивлява, стискайки я силно.

— Не можеш да я вземеш от мен. Беше толкова ужасно. Беше толкова болезнено. Никой не би разбрал; никой не би повярвал. Ако ми отнемеш болката, правиш лъжа от онова, което изтърпях.

— Не. Не, скъпа моя, правя го само спомен, вместо нещо, което да изживяваш непрестанно в главата си. Остави го в миналото. Вече не може да те нарани. Няма да му позволя.

Той протегна към нея широка ръка. Тя се страхуваше от него, но неспособна да се противопостави, положи малката си длан върху неговата. Той въздъхна дълбоко.

— Върни ми я — каза ѝ меко.

Беше като да издърпаш забила се надълбоко треска. Имаше я протяжната болка от изваждането, а после рязкото жегване на потеклата прясна кръв. Нещо здраво стегнато вътре в нея изведнъж се отпусна. Беше се оказал прав. Не беше нужно да задържа болката си. Можеше да я пусне. Споменът все още беше там. Не беше изчезнал, но се беше променил. Беше спомен, част от миналото. Тази рана можеше да се затвори и да заздравее. Нанесената ѝ вреда вече я нямаше. Не ѝ се налагаше да я държи като част от себе си. Можеше да си позволи да се излекува. Сълзите ѝ се разводняваха от падащия по лицето ѝ дъжд.

— Алтея!

Тя дори не трепна. Непрестанният дъжд измиваше нощта от небето, като го изсветляваше до сиво утро, което едва проникваше през покрова на дърветата. Алтея стоеше на бака с ръце, протегнати към полумрака, докато проливният дъжд я мокреше. Беше прилепил нощната риза до тялото ѝ. Като прокле и двама им за глупаци, Брашън се спусна напред през палубата, за да я хване за рамото и да я разтърси.

— Да не си се побъркала? Ела вътре.

Тя вдигна ръка към лицето си, очите ѝ бяха затворени, стиснати в гримаса. После неочаквано се блъсна и се вкопчи здраво в него.

— Къде съм? — настоя замаяно.

— Отвън на палубата. Ходейки насън, мисля. Събудих се и те нямаше. Да влезем вътре. — Дъждът се стичаше по голия му гръб и прилепваше памучните панталони към тялото му; разделяше чудесната ѝ коса на кичури и течеше на струйки по лицето ѝ. Тя се придържаше за него, треперейки, без да се опитва да се скрие от пороя.

— Сънувах сън — каза дезориентирано. — Беше толкова ярък, само за миг, а сега изчезна. Не мога да си спомня нищо от него.

— Такива са сънищата. Идват и си отиват. Не значат нищо. — Боеше се, че говори от опит.

С рев, бурята поднови яростта си. Шибащият дъжд издаваше съскав звук върху водата на откритата река, която ги достигаше дори и тук.

Тя не помръдна. Вдигна поглед към него, като примигваше, за да махне водата от очите си.

— Брашън, аз…

— Подгизвам тук навън — обяви нетърпеливо и внезапно я взе на ръце. Тя облегна глава на рамото му, докато я носеше. Не изпротестира дори когато удари главата ѝ в тесния коридор. Вече в каютата, затвори вратата с ритник и пусна Алтея на крака. Избута косата от лицето си и почувства как надолу по гърба му се стича нова струйка. Тя стоеше и мигаше срещу него. От брадичката и миглите ѝ капеше вода. Мокрият плат на нощната ѝ риза беше прилепнал по всяка извивка на тялото ѝ и го изкушаваше. Изглеждаше толкова объркана, че му се искаше да я вземе в обятията си и да я прегърне. Но тя нямаше да иска това. С усилие, той се извърна от нея. — Почти се съмна. Ще се преоблека в някакви сухи дрехи — каза хрипливо.

Чу мокрото пльосване на ризата ѝ на пода и дребните звуци от ровенето сред сандъка ѝ с дрехи. Нямаше да се обърне. Нямаше да се измъчва. Беше се научил да се владее.

Тъкмо беше намерил чиста риза в шкафа си, когато тя го прегърна изотзад. Кожата ѝ беше все още мокра там, където се допря до него.

— Не мога да намеря никакви чисти дрехи — каза до ухото му. Той стоеше като закован. Дъхът ѝ беше топъл. — Боя се, че ще трябва да взема твоите. — Целувката отстрани по врата му изпрати тръпка надолу по гърба му и опроверга думите ѝ, след като тя взе ризата от ръцете му и я захвърли на пода зад тях.

Той се извъртя бавно в ръцете ѝ, за да се обърне с лице към нея, и се взря надолу към усмивката ѝ. Игривостта ѝ го порази. Почти беше забравил, че можеше да е такава. Смелостта на изразеното ѝ желание накара сърцето му да запрепуска. Гърдите ѝ се отъркаха в неговите. Положи ръка върху бузата ѝ и видя сянка на несигурност да преминава по лицето ѝ. Незабавно отдръпна ръката си.

Тревога изми усмивката ѝ. Ненадейно очите ѝ се напълниха със сълзи.

— О, не — примоли се тя. — Моля те, не се отказвай от мен. — Тя достигна до някакво решение. Хвана ръката му и я постави на лицето си. Думите се откъснаха от нея: — Той ме изнасили, Брашън. Кенит. Опитвах се да го преодолея. През цялото време… просто исках теб — каза на пресекулки. — Само теб. О, Брашън. — Някаква емоция внезапно отне думите ѝ. Тя се притисна към него и зарови лице в гърдите му. — Моля те, кажи ми, че всичко между нас все още може да е наред.

Беше знаел. В някаква степен беше знаел.

— Трябваше да ми кажеш. — Това прозвуча като обвинение. — Трябваше да се досетя — обвини себе си.

Тя поклати глава.

— Можем ли да започнем отначало? — попита го. — И този път да караме бавно?

Чувстваше хиляди неща. Убийствена ярост към Кенит. Гняв към самия себе си, че не я беше защитил. Болка, че не му беше казала по-рано. Как се предполагаше да се справи с всичко това? После разбра какво бе имала предвид. С новото начало. Вдиша дълбоко. С усилие избута всичко настрана.

— Мисля, че така трябва — отвърна мрачно. Примири се, че трябва да бъде търпелив. Изучаваше лицето ѝ. — Би ли искала тази стая само за себе си за известно време? Докато се почувстваш по-различно относно… всичко? Знам, че трябва да караме бавно.

Тя избърса сълзите от очите си. Усмивката, която му отправи, този път беше истинска.

— О, Брашън, не чак толкова бавно — възрази. — Имах предвид, че трябва да започнем отново сега. С това. — Тя вдигна устни към неговите. Той я целуна много нежно. Шокира се, щом усети стрелкащия се връх на езика ѝ. Тя пое накъсано дъх. — Трябва да свалиш тези мокри дрехи — смъмри го Алтея. Хладните ѝ от дъжда пръсти заопипваха около кръста му.

Парагон обърна лице към небето. Дъждът се стичаше по затворените му очи и влизаше в устата му. Хладността на зимата се отдръпна, щом слънцето докосна деня по-уверено. Той отвори очи с примигване и се усмихна. Дъждът внезапно намаля трополенето си и спря, а някъде в далечината въпросително запя птица. Друга ѝ отговори някъде по-наблизо. Животът беше хубав.

Малко по-късно почувства как Янтар поставя ръка върху парапета му. До нея положи гореща чаша с нещо.

— Рано си станала — поздрави я той.

Погледна през рамо и я завари да го изучава внимателно. Усмихваше се.

— Събудих се изпълнена със странно усещане за добро физическо здраве.

— Така ли? — Той се усмихна самодоволно, а после отново погледна към деня. — Мисля, че познавам това чувство. Янтар, мисля, че късметът ми се обръща.

— Заедно с този на всеки друг.

— Предполагам. — Замисли се за кратко. — Помниш ли какво обсъждахме снощи?

— Да. — Тя зачака.

— Промених мнението си. Права си да искаш отново да идеш на север. — Той се озърна наоколо, сред чудото на пролетния свят. — Приятно е да насочиш хората по правилния път. — Отново ѝ се усмихна. — Иди на север.

Епилог

Преобразяване

Шривър си почиваше. Вече нямаше мъки, нямаше борба.

Дори болката ѝ се беше притъпила до дразнещо пулсиране. Тя се носеше сред тъмнината, която не беше нито змия, нито дракон. Имаше покой в тази неизбежност. Когато дойдеше лятото, Тинтаглия щеше да издращи дебелия слой листа, които ги покриваха. Щом горещата светлина на лятото докоснеше обвивката ѝ, тя щеше да изникне като дракон.

Мъчителното пътешествие най-сетне беше приключило. Когато Парагон и Помнещата ги бяха довели до устието на реката, змиите бяха скептични. Нито една от тях не разпозна този див, млечен поток като древната Змийска река. Бяха ги последвали с дълбоки опасения. Много бяха загинали. Единствено неистовото настояване на Тинтаглия беше вдъхнало кураж на Шривър да продължи. Когато достигнаха странната конструкция от дънери, която хората бяха изградили, за да им помогнат, тя се беше отчаяла. Водата беше твърде плитка, завоите — твърде тесни, за да ги взима удобно. Очевидно хората не знаеха нищо за змиите и тя не можеше да им има доверие.

Точно когато се беше предала, се беше появил един млад Древен. Незаинтересован от опасностите на буйната вода и токсичната кожа на мъчещите се змии, той беше пристъпил сред конструкциите и я беше насърчил да продължи. С думи, сладки като повея на вятъра над крилата ѝ, им беше напомнил за всичко, което ги очакваше, след като излезеха от пашкулите си. Беше насочил мислите ѝ към бъдещето. Беше видяла как и другите се изпълват с кураж, игнорирайки болката, за да продължат борбата си през лабиринта.

Изтърколването на брега се беше оказало мъчително. Това трябваше да се прави в меко време, не сред суровия хлад на зимата. Кожата ѝ бе започнала да съхне твърде бързо. Не можеше да се довери на хората, които бяха забързали към нея и очевидно се бояха от гривата ѝ. Те стовариха голямо количество просребрена тиня близо до нея. Тя се оваля в нея, като се опитваше да се покрие. Навсякъде около нея останалите правеха същото. Тинтаглия вървеше между тях и ги увещаваше. На някои им липсваше силата да погълнат калта и да я повърнат, примесена със секретите, които я изменяха в дълги нишки. Шривър почувства, че собственият ѝ гръб ще се пречупи, докато се опитваше да вдигне главата си достатъчно високо, за да изтъче цялостен пашкул около себе си.

Беше видяла и Сесурея, и Молкин опашкулени, преди да успее да завърши собствената си обвивка. Докато застиваха и пашкулите им изсъхваха до мътно сиво, тя се чувстваше едновременно изоставена и благодарна. Радваше се да ги види в безопасност. Поне тези двамата имаха шанс да се излюпят до нея. Стройният менестрел Телур беше умрял в битката с корабите. Калсидците бяха убили червения Силик, но огромният Келаро се беше увил недалеч от нея. Нямаше да спира мислите си на онези, които бяха загинали, каза си, а щеше да чака слънцето и появата на приятелите си, които бяха оцелели.

Остави изтощеното си съзнание да се унесе в сънища за разгара на лятото. В тях небесата бяха изпълнени с дракони. Господарите на Трите царства се бяха завърнали.

1

Егалитарен — за политическо и социално равенство. — Б.пр.

2

Детрит — кашеобразни остатъци от разрушени тъкани. — Б.пр.

3

Името на персонажа на англ. език е Brashen от brash — дързък, нахакан. — Б.пр.

4

От англ. carrion — мърша, леш. — Б.пр.

5

От англ. corpse — труп. — Б.пр.

6

Шкипер — капитан. — Б.пр.

7

Шквал — силен порив на вятъра, опасен за плавателните съдове с внезапността си, асоцииран с поройни дъждове, гръмотевични бури или обилен снеговалеж. — Б.пр.

8

Евфемистичен — човек, който смекчава изразите, като заменя неприятните думи и изрази със съответните благозвучни и по-приятни за слушане, като запазва смисъла на изречението. — Б.пр.

Content

Робин Хоб
Съдбовният кораб
( книга 3 от трилогията „Сага за живите кораби“)

Пролог Помнеща

Краят на лятото

Глава първа Дъждовните земи

Глава втора Търговци и предатели

Глава трета Уинтроу

Глава четвърта Полетът на Тинтаглия

Глава пета Парагон и пиратството

Глава шеста Независима жена

Глава седма Драконов кораб

Глава осма Господари на Трите царства

Глава девета Битка

Глава десета Примирия

Глава единадесета Тела и души

Зима

Глава дванадесета Съюзи

Глава тринадесета Оцеляване

Глава четиринадесета Заграба

Глава петнадесета Змийски кораб

Глава шестнадесета Сделката на Тинтаглия

Глава седемнадесета Бингтаунски преговори

Глава осемнадесета Преданост

Глава деветнадесета Стратегии

Глава двадесета Затворници

Глава двадесет и първа Парагон Лъдчънс

Глава двадесет и втора Семейна среща

Глава двадесет и трета Полети

Глава двадесет и четвърта Търговка на семейство Вестрит

Глава двадесет и пета Поправяне

Глава двадесет и шеста Ухажване

Глава двадесет и седма Ключалковият остров

Глава двадесет и осма Драконови сънища

Глава двадесет и девета Жените на Кенит

Глава тридесета Събиране

Глава тридесет и първа Разменни монети

Глава тридесет и втора Ултиматум

Глава тридесет и трета Съдбовният кораб

Глава тридесет и четвърта Спасяване

Глава тридесет и пета Трудни решения

Глава тридесет и шеста Тайни

Глава тридесет и седма Драконова воля

Пролет

Глава тридесет и осма Град Джамаилия

Глава тридесет и девета Бингтаун

Глава четиридесета Дъждовната река

Епилог Преобразяване

1