Марина та Сергій Дяченки

Сліпий Василіск

Передмова від укладача

Наш час швидкий і швидкоплинний: науково-технічний прогрес відступив перед інформаційними технологіями, і ми ковтаємо інформацію — більшими й більшими шматками, не розжовуючи, не думаючи, не аналізуючи, не встигаючи пережити побачене, почуте, прочитане…

Чи не тому сучасний читач віддає перевагу так званій «крупній формі»: романам або — краще! — багатотомним епосам? Привабливість упізнаваного світу, де ти всіх знаєш і достатньо лише «без надмірних зусиль» спостерігати за черговими сюжетними колізіями, — підступна. Бо з часом декорації стають важливішими за акторів, а про сутність того, що відбувається на сцені, й не йдеться. Розкішні костюми, вражаючі спецефекти, карколомний сюжет…

Інколи, щоб оговтатись від шаленого танцю з порожнечею, варто зробити принципово неформатний крок. Позбавитись від украй деталізованих декорацій. Змусити персонажів грати без гриму та в простеньких костюмах.

Написати повість. Або оповідання.

Марина та Сергій Дяченки починали саме з повісті — «Згарище», хоча їхнім першим опублікованим твором став роман «Привратник»

(1994 р.). Роман, де, по суті, було віддано перевагу не тим самим «спецефектам», а мові, стилю, ідеї — звичайно, не забуваючи про сюжет. Уже тоді «Привратник», надрукований маловідомим київським видавництвом, привернув до себе увагу. У дебютантів було те, чого бракує більшості сучасних авторів фентезі: досвід, мудрість, справжність.

Подальші книги подружжя Дяченків тільки довели це: їм є що сказати читачеві, вони вміють піднімати різні теми. Яскравий приклад — два останніх за часом публікації романи, «Пандем» і «Варан». Перший — спроба зобразити антиутопію з великим Добро-дієм (майже-Богом), другий — історія про людину, яка все життя шукала саму себе. Епічність і камерність, макро- і мікрокосм, детально виписана картина та акварель, де фон лише позначено окремими яскравими фрагментами…

За без перебільшення феноменальними романами Дяченків їхні твори малої та середньої форми наче трохи губляться, не помічаються масовим читачем. Ясна річ, конкурувати з романами надто складно! Саме тому вітчизняному любителю… ні, не фантастики, а взагалі якісної, цікавої та «розумної» прози пропонується цей двотомник творів Марини та Сергія українською: такий собі the best від Дяченків.

Перед вами безкомпромісні, водночас ліричні й досить жорстокі тексти. Світ одомашнених тварин комусь нагадає славнозвісну повість Оруелла, але Дяченки пишуть по-іншому та про інше. Так само і «Останній Дон Кіхот» — не паразитування на образі «вічного героя», а погляд на нього під іншим кутом зору. Натомість «Емма і Сфінкс» не обіцяє читачеві фантастичних світів, її дія відбувається «тут» і «зараз». Це чергова спроба Дяченків осягнути найтаємничіше й найчарівніше, що може статися в житті кожної людини, — кохання.

Два оповідання, що завершують збірку, — невеликі, але теж майстерно написані. «Баскетбол» присвячений темі самогубства — чи може його щось виправдати, чи можна, зрештою, переграти одного разу прийняте рішення, зроблений крок… «Сліпий Василіск» — несподіваний погляд (погляд василіска!) на кохання…

Твори Дяченків неодноразово отримували престижні літературні премії (біля 30!), зокрема — й за ті оповідання та повісті, які увійшли до цієї збірки. Але навіть якби жоден з текстів Дяченків не мав жодної нагороди, це аж ніяк не вплинуло б на їхню якість. Це цікаве читання для небайдужих людей, що вміють думати та співпереживати. Відсутність агресивних спецефектів у цих невеличких спектаклях замінює інше — справжність, яку не підробити.

Тож читайте і насолоджуйтесь!

Володимир Пузій

Вовча сить

(повість)

Пролог

Висока трава ходила хвилями — важка від соку, темна, густа. Від терпкого трав’яного запаху паморочилося в голові.

Кімі-Польовий вів свій маленький дозор сотні разів витоптаною стежинкою, уздовж кордону, уздовж лінії маячків. Після нічної грози слід особливо пильнувати — і повернутися на заставу із твердим переконаням, що жоден маячок не постраждав.

Кімі повинні були відпустити додому місяць тому. Термін його служби закінчився ще раніше — навесні; Кімі готувався вступити до інженерної школи, що носила ім’я його діда, Арті-Польового. Але вступні іспити скінчилися, а служба продовжувалася, ніхто не збирався демобілізувати Кімин призив, хоча на заставі повнісінько було новачків, невмілих, але старанних, як ось ці двоє, які йшли зараз за Кімі, ніби за поводирем — слід у слід.

Від усіх трьох відгонило дьогтем. Усі троє парилися в просотаних спецрозчином комбінезонах; їдкий сморід повинен був приховати їхній власний запах — на випадок, якщо лінія маячків усе-таки пошкоджена. Щоправда, Кімі знав — просочення допомагає лише в трьох випадках з десяти. Вовки легко пов’язують сморід комбінезонів і запах жертви.

Вовки.

Для тих двох, які йшли за ним слід у слід, це було просто страшним словом. Вовків вони бачили тільки в учебці, віддалік — у підзорну трубу.

Кімі теж ніколи в житті не бачив зблизька справжнього вовка, але три сезони на заставі давали йому право думати про новачків поблажливо, звисока…

Трава ходила ходуном праворуч і ліворуч від стежини. По ліву руку, на відстані трьох вовчих кидків (я тепер довго ще буду міряти відстані вовчими кидками, подумав Кімі), тягся рів, що позначав кордон. І через кожні сто кроків — винахід великого Кіминого діда — відлякуючий маячок, що поставив крапку в споконвічній боротьбі з вовками.

Кімі запросто міг відкосити від призиву. Але мати сказала, що їхня родина на виду. Що онук великого Арті-Польового мусить служити.

Вітер проносився над полем, теплий мирний вітер, і в його подувах зливалися тисячі запахів — і запах пилку, і запах комбінезона, і специфічний запах маячків. Здавалось, верхівками трави можна пливти на човні, тільки вода небезпечна, а зелена стихія не втопить, не зрадить.

Кімі оглянувся на новачків; нижчий із них жадібно роздував ніздрі, а вищий — нагло жував травинку, і, судячи з зеленого соку в куточках рота, — вже не першу. Не положено, хотів сказати Кімі, але промовчав; сьогоднішній ранок навівав винятково мирний настрій. Роса, вітер, запахи трав… А новачків, до того ж, у казармі погано годують…

Туди, де Кімі виріс, зелену траву привозили в брикетах. Сестри не повірять, коли він розповість їм про вируюче соковите…

Кімі здригнувся і сповільнив крок.

Зупинився, намагаючись зрозуміти, що саме його насторожило.

Покоління його предків — давно, сотні років тому — теж завмирали посередині пасовища, не вміючи пояснити собі, що сталося. І за мить, так і не отримавши пояснення, кидалися бігти, і деякі з них залишалися живими…

Зціпивши зуби, Кімі придушив бажання негайно втекти. Жестом звелів новачкам завмерти — і прислухався, звівши до плеча самостріл.

Напевно, новобранці вирішили, що він тренує їх, чи хоче випробувати, чи просто хизується; краєм ока Кімі побачив, що довготелесий не поспішає випустити з рота недожовану травинку. Усі маячки, скільки сягало око, були справними, оберталися флюгерами на вістрях щогл, а отже, виходить, ні заставі, ні дозору нічого не загрожувало…

Ніякі рови, ніякі частоколи, ніякі гармати не втримають вовків так надійно, як оці круглі бляшані лійки, що випускають зрозумілий вовкам сигнал тривоги. Так казав дід. Так пояснювали дітям у школі. Це ж утовкмачували новобранцям в учебці.

Хвилювалася від вітру трава. Кімі буквально фізично відчував, як з-під захисного смороду комбінезона витікає назовні його власний запах. Витікає і розпливається над полем.

— Ідемо, — сказав він кутиками губ. — Кругом… марш.

Травинка випала з рота довготелесого; новачки спершу позадкували, потім одночасно розвернулися і припустили стежиною назад. На мить Кімі уявив, як вони повертаються на заставу, перелякані, у спітнілих комбінезонах, і доповідають, що їхній командир злякався власної тіні, і як ще за півгодини повертається Кімі — прагнучи провалитися крізь землю, але все ж чіпляючись за рештки гордості…

Довготелесий вирвався вперед. Нижчий відстав, спіткнувся, закинув за спину самостріл, що заважав на бігу…

Вітер зметнув дві хвилі — праворуч і ліворуч від стежини. Мить — і в небо злетіли сірі тіні.

Довготелесий устиг скрикнути. Нижчий на зріст нічого не встиг — голова його легко відокремилася від тулуба, який продовжував бігти із закинутим за спину самострілом. За хвилину до вуха Кімі долетів тихий хрускіт.

Через секунду на місці Кіминих підлеглих лежали два закривавлені мішки; сірі звірі скоро і, здається, трохи гидливо обдирали з тіл смердючі комбінезони.

Жоден самостріл так і не встиг вистрілити.

Кімі стояв, виставивши перед собою зброю. У повній тиші — стих навіть вітер — поскрипували на щоглах маячки та тріскала розірвана тканина.

«Не страшний нам сірий вовк!» — співав колись дідусь, підкидаючи маленького Кімі до стелі. «Не страшний нам сірий вовк, бо кордон наш на…»

Дідусь умер два роки тому.

Не відводячи очей зі зайнятих своєю справою вовків, Кімі відступив на крок. Губи його трусилися — від образи.

Він так вірив у винахід свого діда.

Дід зрадив його. Вовки повинні боятися маячків; ЦІ — не бояться.

Вони височіли перед ним — сірі туші маячили над верхівками трави. Кімі здавалося, що під черевом найвищого вовка він міг би пройти, не пригинаючись; круглі мускулисті лапи малювали в пам’яті дерев’яні палі, на яких стояв будинок Кіминої бабусі. Вовки жерли його товаришів, вони, здається, зовсім не помічали Кімі; він зробив ще один крок назад, і тоді звір, який був найближче, підняв морду.

У нього були уважні, зовсім не злі очі. Ти куди, говорив докірливий погляд. Зачекай, ми ще не закінчили…

Кімі завмер; вовк повернувся до трапези. Вітер носив над полем запахи пилку і крові; Кімі відступив ще на крок — і знову зустрівся з очима вовка.

Древній страх, первісний жах жертви перед обличчям голодного хижака нахлинув — і образливо легко вимив із тренованого тіла навички воїна. Кімі жбурнув у вовка самостріл і кинувся геть.

Йому здавалося, що він іде. Що він ще продовжує бігти — навіть коли важкі лапи подружньому лягли йому на плечі, а на горлі зімкнулися…

Частина перша

* * *

— Тільки цього ще не вистачало, — сказав крізь зуби Дим-Луговий і відступив у підворіття.

Повз нього протупала, пхаючись ліктями, викрикуючи темпераментні заклики, тхнучи пилом і потом, юрба шанувальників Діви Донни — протопала, як заведено, на концерт. То там, то сям підстрибували вилинялі кепки з однаковим зображенням гарненької усміхненої істоти:

— Не будь байдужим! Не будь бай-ду-жим! Не стій осторонь! Це стосується і тебе! Це стосу…

Дим зачекав, поки юрба сховається за рогом, і тільки тоді відхилився від прохолодної вибіленої стінки.

Діва Донна була знахідкою сезону, симпатичною і небезталанною панянкою, лише вигляд якої провокував у Дим-Лугового напади роздратування. Йому було страшно й огидно зізнаватися собі, що над усе на світі йому хочеться зараз плюнути і рушити слідом за юрбою — щоб стояти на площі, відчуваючи чийсь подих у потилицю, слухати музику і купатися в тому почутті спокою і безпеки, яке ніде, крім тісної компанії одноплемінників, не з’являється. Замість цього Дима зараз очікує важка розмова, а потім не менш безрадісний вечір і безсонна ніч…

На афішній тумбі, поруч із усміхненим портретом Діви Донни, жовтів прямокутний листок вуличної газети. Поодинокі перехожі пробігали очима погано продруковані рядки: вирізано вісім застав, розорено п’ять селищ, загинули приблизно кілька сотень людей, в основному мирні жителі… Перехожі йшли собі далі: ймовірно, тепер кордон зміцнять. Може, на якийсь час подорожчають овочі.

Щоб усвідомити реальний стан речей, не треба володіти секретною інформацією. Варто просто прочитати зведення — уважно! — і пригадати скромні шкільні знання з географії. Зараз Дим навіть радів, що ніхто з його співвітчизників не спромігся додати два і два, бо краще слухати Діву Донну на площі, ніж метатися містом в паніці…

Кордону більше не існувало. Зеленими степами суцільною хвилею йшли звірі; звичайно, до столиці вони дістануться не завтра і не післязавтра, а може, й зовсім не доберуться, їм вистачить поживи й на лугах… Але за два дні в місто замість караванів із продовольством повалять перелякані біженці, стратегічних запасів зерна вистачить ненадовго, і отоді почнеться найцікавіше.

Дим підняв голову, відповідаючи на чийсь погляд.

Ціла компанія дітвори, в основному дівчисьок, причаїлася на плоскому даху будинку навпроти, серед зелених стебел маленького верхнього городу. Дим змусив себе усміхнутися; малят його усмішка чомусь злякала. Компанія переглянулась і зникла, ніби крізь дах провалилась, тільки стебла загойдалися.

* * *

«Лідер був першим серед рівних; Лідер першим запитав себе, звідкіля взялися його одноплемінники і навіщо вони існують. Лідер не знайшов відповіді й пішов за нею до Хазяїв; ті відповіли на першу половину запитання, але не змогли відповісти на другу. Тоді Лідер зрозумів, що Хазяї теж недосвідчені; тоді Лідер зрозумів, що йому і його отарі самим доведеться шукати відповідь…»

(«Сказання про Лідера»)

* * *

— …Не варто так переживати. Нічого особливого не сталося; визнай, Димку, — за останні десятиліття ми стали занадто високої думки про себе. Ми розплодилися, ми вчимо наших дітей медицині й інженерній справі, тоді як пристосування, складніші за корбу для колодязя, потрібні нам, пробач, як п’яте колесо до воза… А роль лікарів-санітарів у нашому світі завжди виконували сам знаєш хто.

Хазяїн будинку босоніж снував кімнатою, і його жорсткі ступні постукували об вологе дерево — вологе, тому що Дим застав старого за прибиранням. Будинок був величезний — на сто чоловік; власник жорстких п’ят організував собі відносне усамітнення за допомогою двох полотняних ширм. Зараз за ширмами ганяли, розважаючись, залишені без нагляду діти.

Хазяїн упустив ганчірку в дерев’яне цебро, сполоснув руки під рукомийником, витер об густу вовну на грудях — кучеряву, сніжно-білу, сиву вовну:

— Одному розумнику спала на думку ідея цих самих маячків, а десяток інших розумників зуміло реалізувати цю ідею… Що з того? Погодься, Диме, це лише поворот долі, такий собі фінт, яким вона примудрилася нас перехитрити. За ці п’ятдесят років ми зледащіли і подуріли, а вовки — навпаки. Серед вовків вижили найсильніші, а серед нас — як Бог дав… От я, наприклад, старий козел, — хазяїн усміхнувся. — Проте, кінець світу відміняється, Диме. Навпаки — усе повернеться на круги своя. Ми будемо як і раніше радіти життю, хіба що життя це стане трішечки коротше… Зрештою виграють не ті, хто втече від вовків у пустелю і здохне там від голоду, а ті, хто втече на контрольовані вовками території — і розгулюватиме там під сонцем. Не вічно, звичайно, але цілком достатньо часу… І зовсім не мало, тому що після першого прориву вовки ще довго будуть ситі. Ось так, Димку; а якщо ти прийшов для того, щоб розпитати мене про рови, отрути, самостріли і всіляку іншу нісенітницю — ти прийшов не за адресою.

Дим торкнув пальцем важку прикрасу над квадратним віконцем. Прикраса відповіла низьким мелодійним дзенькотом — це металева крапля, що вільно висіла у повітрі, вдарилася об круглий узорчатий обід.

— Я хотів запитати, — повільно почав Дим, — хотів запитати, чому перестали працювати маячки.

— Дурниці… Ти хотів запитати, чим вовки харчувалися всі ці роки, коли їхня природна їжа раптом стала недоступною… По-перше, навіть у найспокійніші часи на заставах було повно нещасних випадків. То блискавкою щоглу зіб’є, то вітром знесе, то просто молодий дурник зіб’ється зі шляху і вийде на неконтрольовану маячками територію… Вибач.

Дим помовчав.

Ні, не варто вибачатися. Він звик. Він напам’ять знає статистику цих випадкових жертв. Без випадковостей на кордоні не можна, отже, без жертв — теж. Набравши пригорщу вугілля, треба бути готовим до опіку; нехай пропалиться рукавичка, щоб рука залишилася цілою. Ви — наші прикордонники, ви — рукавичка Цивілізації…

Він зробив над собою зусилля. Знову торкнув пальцем прикрасу з жовтого металу:

— Я хотів запитати, чому перестали працювати…

— …А по-друге, думаю, вовки своїх теж жерли. І поступово зжерли всіх, хто надто вже боявся маячків. А ті, хто не боявся — незначний спочатку відсоток! — розплодилися і прийшли до нас. Салату хочеш?

І старий поставив перед Димом кошик, по вінця заповнений вологими зеленими листками.

Дим заперечливо похитав головою. Його співрозмовник смачно захрумтів зеленню; Дим терпляче дивився, як він їсть.

— Що кажуть у Високому Домі? — запитав старий, не перестаючи жувати.

— Мобілізація. Всі на боротьбу з вовками. Поновлять частоколи навколо селищ, нароблять нових самострілів…

Старий фиркнув. Дістав з кошика новий пучок листків:

— Боротися з вовками — абсолютне безглузд-дя! Ну, замкнуться за частоколом. Ну, досидять до голодних спазмів, ну, вийдуть у поле зі смолоскипами. Ну, підпалять кілька разів степ… Уся річ у тім, що ми природні жертви для вовків, ми повноправні учасники цього харчового ланцюжка, а проти природи не попреш… Ти коли-небудь стояв перед вовком? Я — стояв… Не дивно, що хлопець, натренований попадати в мішень десять разів з десяти, побачивши вовка, обов’язково промахнеться. Чи кине смолоскип… Це над нами. Це в крові.

Дим мовчав.

— Але не все так погано, — сказав старий, не перестаючи рухати щелепами. — Вовки не вбивають просто так — тільки, щоб поїсти. А з’їсти усіх у них просто фізично не вийде — шлунок-то не гумовий… І от, здавалося б, живи в злагоді з природою, гуляй спокійно і не думай про майбутнє — рано чи пізно, а вмирати таки доведеться… Але ні. Цивілізація в небезпеці, давайте зробимо ще самострілів, — старий фиркнув знову, з рота в нього вилетіло кілька маленьких зелених клаптиків.

— Якби наші предки так міркували — ніколи б не додумалися до маячків, — сказав Дим, струшуючи з рукава недожований салатний лист.

— А толку? — старий анітрохи не зніяковів і ні на секунду не перестав жувати. — А що вартують вони тепер, ці маячки, сказати — чи сам розумієш?

Дим мовчав. Під вікнами посилювався галас — шанувальники Діви Донни поверталися з концерту. Удари бубна і ритмічне гудіння дудок перемежовувалися речівками: «Якщо з нами не гуляєш — дарма час ти витрачаєш. Якщо з нами не співаєш — нащо в світі проживаєш…»

— Ми залишаємося отарою, — гидливо повідомив старий.

— Ми ріка, — повільно сказав Дим. — Ріка тече руслом, не прислухаючись до писку окремих краплинок… По-моєму, це правильно.

Старий хіхікнув:

— Дивні слова… Чи думав я, беручи на поруки антигромадського шмаркача, якого збиралися вигнати світ за очі за провокуючу поведінку… Чи думав я, що через двадцять із хвостиком років цей шмаркач стане пишномовно висловлюватись на захист рідної отари…

Дим знизав плечима. Утретє легенько торкнувся до дзвінкої дрібнички.

— Бачу, — сказав старий зненацька холодно і жорстко. — Ось справжнє питання, з яким ти прийшов. І ти правильно його порушуєш, і це робить честь твоїй кмітливості.

— Це справжня річ, — сказав Дим, розглядаючи мідні візерунки на круглій прикрасі.

— Це дзвіночок, — повідомив старий з дивним виразом. — Дзвіночок. Так, це справжня річ. Це ЇХНЯ річ.

— Скажи, — Дим зважився, і голос у нього відразу сів. — Ти знаєш когось, хто зустрічався… хто ходив на ЇХНЮ територію — і повернувся?

Старий помовчав. Облизав губи:

— У Високому Домі знають, що ти пішов до мене?

— Мене ніхто не підсилав, — сказав Дим тихо. — Я прийшов тому, що мені так захотілося.

— Тобі захотілося жити, — дратівливо сказав старий. — Жити — і не змінюватися… Заради цього ти готовий просити допомоги в Хазяїв, — голос його крижанів. — Вовки… чесні, вовки — просто хочуть їсти, як і ми… Якби шпинат, що ми жеремо, умів говорити — він би теж заблагав…

— Ти знаєш когось, хто ходив на ЇХНЮ територію і повернувся? — терпляче повторив Дим.

— Що може бути гірше, ніж жити, як тварини? — гаркнув старий, і дитяча метушня за ширмами перетворилася на гробову тишу. — Сказати тобі, що може бути гірше?

Він замовк. Витримав паузу, вп’явшись у Дима круглими карими очима з-під рунистих брів.

— Гірше, — сказав майже пошепки, — гірше, Димко, — жити, як домашні тварини. Пам’ятай.

Обоє подивилися на дзвіночок, що німо гойдався над вікном.

— Кожен вибирає для себе, — сказав старий сухо. — Ти молодець уже тому, що першим зрозумів — колишнє життя скінчилося, настають зміни. У Високому домі, думаю, це зрозуміють не скоро… Яке щастя, що я давно вже не маю відношення до Високого дому!.. Так. Спершу будуть загальний героїзм і мобілізація, потім паніка і плутанина, голод і холодна зима… А ти розумний, Димку.

Дим промовчав.

— Селище Свояки, — сказав старий одними губами. — Для початку знайди там відставного старосту… його звати Сот-Озерний-другий. І на правах чиновника зі столиці поцікався трупом, що вони виловили в річці шість років тому, восени… Дурень би запитав, при чому тут якийсь труп. Ти мовчиш… Добре. Візьми салату. Солодкий салат…

Дим поклав до рота широкий лист із бахромою по краях.

Абсолютно без смаку. Як брикетна трава.

* * *

— …Жерти брикетну траву віддалік від вовчих зубів, чи хрумкати свіжішу, але під самим кордоном! А в них такого вибору немає — у них, у столиці, й харч солодкий, і до вовків три дні добиратися…

Жінка на ґанку нарешті замовкла. Віддихалася; ще раз із презирством заглянула в розгорнуте посвідчення Дим-Лугового:

— Начальство… Ще рік тому зашугані були: будь-якому шмаркачу з міста теплу ванну готували… А тепер — на пенсії він! На утриманні в селища! В управу йди, старосту запитай, розкажуть тобі…

Дим мовчав. Чекав, поки тітка заспокоїться сама собою; вона заспокоювалась потроху, неохоче. Нарешті, зморщивши ніс, лайнулася ледь чутно і сховалася в будинку; а через довгу хвилину на ґанку з’явився сивуватий, перістий якийсь, маленький і щуплий Сот-Озерний-другий.

Дим помахав у повітрі посвідченням. Сот-Озерний короткозоро зіщулився, хрипко зітхнув:

— Уже рік як у відставці я, любий Диму-Луговий. Селище наше тихе, усі, вважайте, близькі родичі, хлопці до армії йдуть охоче…

Він запнувся. Очі в нього були теж карі, теж круглі, в обрамленні блідо-червоних повік.

— Щодо тієї справи? — запитав нерішуче.

Дим кивнув.

— На город підемо, — сказав Сот-Озерний, приймаючи, очевидно, про себе якесь важливе рішення. — А то в будинку — на головах сидять, діти, онуки…

Погоджуючись, Дим ще раз кивнув.

Спробу частування він відкинув одразу, але Сот-Озерний і не наполягав; незручно влаштувавшись за вритим у землю столом, колупався у зубах зірваною дорогою гілочкою:

— Земля тут така… По п’ять разів на день поливати доводиться. Але від брикетного з душі верне — хочеться хоч трішки, але свого, соковитого, живого… Онуки маленькі ще…

Дим покивав, погоджуючись; під його поглядом Сот запнувся. Тужливо зітхнув:

— Щодо тієї справи… Матеріали ви піднімали?

Дим напівприкрив очі:

— Тіло без ознак насильницької смерті, ймовірно, нещасний випадок. Хтось зірвався з обриву в ріку і потонув. Особа не була встановлена… спочатку. Так?

— Так, — Сот-Озерний кивнув. — Спочатку… А потім його знайшли. Брати приїхали і впізнали. Вони ж і забрали його… Ліс-Лановий, з тих Ланових, що на півдні… Ім’я є в матеріалах справи. Ліс-Лановий.

У вологому бадиллі скрекотали цвіркуни. На краю поля жовтіли, безсило загрожуючи палючому сонцю, умираючі від спеки колючки.

— Його ніхто не вбивав, — сказав, начебто виправдовуючись, Сот-Озерний. — Ніяких слідів насильницької смерті…

Дим кивнув:

— Я не шукаю його вбивцю. Мене цікавлять подробиці, яких немає в матеріалах справи.

Сот-Озерний насупився. Зайорзав на твердій лаві:

— Але чому ви думаєте…

— Я знаю, — відрізав Дим. — Вас ніхто ні в чому не звинуватить. Зрозуміло, якщо я почую все, що мені потрібно.

Повіки колишнього старости почервоніли ще сильніше, карі очі сховалися глибоко під брови; кілька хвилин паузу заповнювали пісні цвіркунів.

— Чиновник із міста, що проводив розслідування цієї справи, — сказав Сот-Озерний, — заборонив мені будь-кому давати пояснення…

— Це він дав мені наводку. Мені можете сказати.

Цвіркуни.

— Він був… — почав староста і запнувся. — Цей… був…

— Що? — тихо запитав Дим.

— Він був… стрижений, — вимовив Сот-Озерний. — Я спочатку не зрозумів, що це… Мої хлопці вирішили, що це якась шкірна хвороба… Я нічого їм не сказав. А той чиновник, з міста… зрозумів, що я здогадався. Він… його дуже злякало… не те, що я зрозумів, ні, а сам цей… огидно, ви розумієте. Я не боюся мертвих… А цей…

— А брати? — швидко запитав Дим. — Брати, коли його забирали, помітили, що щось негаразд?

Сот-Озерний проковтнув слину. Похитав важкою головою:

— Ми ж його в мішку просмоленому… у льоді тримали. Братам показали… обличчя. І все. Потім запаяли… Адже він довго в річці плавав… Так і відправили…

— Це все?

Сот-Озерний зусиллям волі змусив себе заткнутися. Мовчки кивнув.

* * *

«І ще заповідав Лідер: ніколи не стрижіть волосся на голові і на тілі. Хто обстрижений — той проклятий, той — тварина. Той, хто хоч раз дав шерсть, приречений віддати і м’ясо. Обстрижений — потрапить на бойню. Пам’ятайте про це завжди».

(«Сказання про Лідера»)

* * *

Вулиці селища були затягнуті курявою, що зависла у повітрі. Дрібна суспензія дратувала очі й ніздрі, а вітру не було, ні подиху, ні подуву; не дуже давно цими вулицями тупцювали, піднімаючи неосідаючий пил, а тепер селище здавалося вимерлим, і курна завіса додавала порожнім вулицям нереального вигляду, ніби зависле марево.

Дим не без зусиль відшукав потрібний двір. Постукав, майже не сподіваючись на відповідь; проте через довгі п’ять хвилин до нього вийшла похмура особа років дев’яти.

— Ланових шукаю, — сказав Дим. — Маю важливу справу.

— Усі на площі, — невдоволено повідомило дівчисько. На грудях в неї був круглий значок з мордочкою Діви Донни, і, дивлячись на Дима, вона вертіла його у пальцях, щосекунди нервуючи усе сильніше. — Там заклик… До армії забирають…

— Я в будинку зачекаю, можна? — запитав він терпляче.

Дівчисько закусило губи:

— А чому б вам на площу…

Диму справді хотілося на площу. Ось уже кілька днів він був один, зовсім один у всіх відношеннях, і для підбадьорення духу слід було влитися в юрбу, постояти, послухати, як хтось сопе над плечем, перейнятися відчуттям якщо не безпеки, то у всякому разі рішучості: поки ми разом, нам нічого не страшно. Усі напади тимчасові, наші онуки забудуть це страшне слово — «вовки»…

— Я зачекаю в будинку, — сказав Дим м’яко, але так, що дівчисько відразу відступило, даючи йому прохід.

Він увійшов. Будинок як будинок, чоловік на двадцять, і ні однієї ширми. Запах свіжого сіна. Тиша.

Тут народився Лic-Лановий. Тут він жив. Звідси пішов у мандрівку, що завершилася на дні річки. «Острижений — проклятий». Сам кинувся з обриву? Чи зіштовхнули?

— Газети читаєте? — запитав у дівчиська, щоб щось запитати.

— Читаємо, — відгукнулося дівчисько по паузі. — Кажуть, на кордоні вовки розійшлися — страх…

«На кордоні»… Дим втримався, щоб не хмикнути.

Десь зовсім неподалік затюкала сокира. Так, правильно. Частокіл навколо селища давно потребував ремонту.

— А… — Дим задумався, щоб іще запитати. — Ти Діву Донну любиш?

Дівочі очі, колись тьмяні, миттєво оживилися:

— Так! Ще й як! А ви любите?

— І я люблю, — збрехав Дим.

Наступні п’ятнадцять хвилин дівочий рот не закривався. Жестикулюючи, як млин, вона розповідала про концерт, що відбувся зовсім недавно і зовсім неподалік, у Лісочках. Про те, як вона із сестрами і двоюрідними братами продавала на базарі буряк, щоб купити квиток, і як вони усі разом пішли в Лісочки — «ціла юрба дорогою, начебто свято!» — і як Діва Донна усміхалася особисто їй, Рискі-Лановій, і махала рукою…

Дим розглядав кімнату. У кутку побілка облупилася, з-під неї визирала намальована на стіні квітка. Ромашка. Дим придивився; дівчисько простежило за його поглядом:

— А, це дядько розмальовував, я ще зовсім малою була…

Дим підійшов ближче.

Стара фарба вже втратила первісний колір. Половина пелюсток пропала, з’їдена побілкою — але чим довше Дим дивився, тим сильніше йому здавалося, що якщо торкнутися пальцем гарячої серцевини квітки — на шкірі залишиться жовтий слід від пилку…

У тьмяному малюнку було щось, що не дозволяло Диму просто відвести очі. Це було як тінь чиєїсь радості — давньої, забутої; носій радості давно був мертвий, але тінь її під шаром крейди — жила…

Дівчинка за його спиною все не могла зупинитися, теревенила про Діву Донну і запнулися тільки тоді, коли Дим зустрівся з нею поглядом.

Тоді вона зніяковіла. І, борючись із зніяковілістю, запропонувала:

— Я вам значок подарую, хочете? У мене є ще…

І вона зняла і простягнула Диму круглий портрет усміхненої красуні, і він, трохи повагавшись, узяв.

І приколов на груди.

* * *

— …Так. Поховали ми його. Зірвиголова був, земля йому мохом, але славний, гарний… Ось, квітами всі стіни розписав. Але стільки років минуло, квіти облупились, забілити заново довелося… Шість років уже пройшло. Небесний Хазяїн дав, він же і забрати може… А вам нащо?

Мешканці будинку повернулися з площі спохмурнілі, але настроєні по-бойовому: половина дорослого чоловічого населення завтра ж зранку відправлялася на призовний пункт, і всі були впевнені, що тепер уже вовкам не минути лиха. Димів теперішній співрозмовник, Лом-Лановий, завтра теж призивався і тепер нервував — бесіда була йому явно ні до чого.

— Коли ви востаннє бачили його живим? — запитав Дим.

Лом-Лановий насупився:

— Та десь за місяць… А може, за півроку… Він удома не жив, десь підробляв з малим, з Альком… Слухайте, розпитайте краще Алька. Його завтра ще не беруть, а мені на світанку в похід, — Лом-Лановий випнув груди і задер підборіддя, всім своїм виглядом демонструючи поблажливе презирство до ледарів і боягузів, які ведуть пустопорожні розмови тоді, коли слід із самострілом у руках виступити на захист країни і цивілізації.

Альк виявився другим братом загиблого Лісу-Ланового. Альк мав легку кульгавість, і мобілізація йому найближчим часом не загрожувала; Альк засяяв, помітивши на Димових грудях значок з Дівою Донною. Щоправда, вже через секунду — коли Дим пояснив мету свого візиту — його посмішка розтанула, як мило.

— Н-ну… — промурмотів він, косуючи очима кудись Диму за плече, — Ліс, це… Ми з ним… ну, на заробітки ходили. Як і що з ним трапилося — не знаю, я його тижнів за два до… цього самого… бачив востаннє. А ти… ти, взагалі, хто такий?

Дим пояснив, хто він такий; вузька фізіономія Алька витягнулася ще сильніше:

— Я… це. Нічого не знаю. Я його тижнів за два бачив, і все. Хтось його зіштовхнув у річку, чи сам стрибнув… Чи вбрід переходив, п’яної вишні нализавшись…

— Він пив? — запитав Дим.

Альк моргнув. Сказав, начебто сам собі дивуючись:

— Ні.

— Ти кажеш — сам стрибнув. Він що, рахунки з життям збирався звести? Спостерігали за ним таке?

— Ні, — знову заперечив Альк ще здивованіше і тихіше.

Навколо снували двоюрідні брати, сестри, своячки, інші родичі Алька; зовсім неподалік вертілося дівчисько, що подарувало Диму значок — намагалося підслуховувати.

— Коли ви бачилися востаннє — він сказав тобі, куди він іде і навіщо? — запитав Дим, упритул наблизивши обличчя до блідого обличчя співрозмовника.

— Ні, — сказав Альк утретє, і кінчик його носа почервонів.

— Не бреши мені, — сказав Дим ласкаво. — Хто збреше офіційній особі, тому до вигнання — півстебельця, ти ж знаєш… Коли ви з ним розійшлися — його шерсть ще була при ньому?

Альк відсахнувся.

Ось воно що. Братик знав; Дим мимоволі скосив очі на рудувато-бурі груди співрозмовника. Ні, Алька не стригли. Проте Альк трясеться.

— Ти ні в чому не винен, — сказав Дим терпляче. — То куди він збирався йти?

— Він, — Альк перевів подих, — він… був вредний такий. Те йому не так, се не так… То годують погано, то платять мало… То вовки сина роздерли на кордоні…

Вереда який, подумав Дим.

Подивився на власну руку — під його поглядом пальці, що мимоволі стиснулися в кулаки, знехотя розімкнулися.

— Я розповім, — жалібно пообіцяв Альк. — Тільки… я ж дійсно не винен?

* * *

— …Лic-Лановий був, імовірно, неабиякою особистістю. Всі, з ким я спілкувався, згадують про нього по-різному — хтось вважав його буркуном і самітником, хтось — веселуном і лідером. Хтось — ледарем, хтось — першокласним працівником. Крім того, він непогано малював… — Дим запнувся, згадавши тінь чужої радості, втілену в простенькому малюнку. — Так, найближчою йому людиною був молодший брат, Альк. На заробітках брати познайомилися з компанією молодих людей, які запропонували їм спробувати кращого життя — без турбот і небезпек, без ніяких вовків. Коли брати зрозуміли, що це за краще життя й у кого воно — обоє злякалися, але Ліс переборов страх, а Альк — ні. Ліс подався разом із новими знайомими; з першого походу він повернувся приблизно через місяць — був дуже збуджений, упевнений у собі, заманював Алька із собою і запевняв, що незабаром усі, хто хоч настілечки себе поважає, проміняють це скотське існування… так, саме в таких висловах… це скотське існування на нормальне життя. Альк усерйоз збирався піти з ним, але в останній момент з якихось причин передумав… Цього разу Ліс був відсутній із півроку, Альк брехав знайомим і родичам, що брат на заробітках десь у глухому селищі… а для себе вирішив, що, напевно, нове життя дуже сподобалося Лісу, і він більше не повернеться. Але він помилився — Ліс повернувся, був він чимось наляканий і пригнічений, але жах у Алька викликав не душевний стан брата, а те, що брат був острижений, повністю і по-варварському, хоча, очевидно, достатньо давно. Ліс кілька днів прожив на сіновалі, де Альк ховав його від сторонніх очей, а потім пропав… і з’явився набагато пізніше вже трупом з великим стажем, тим самим трупом, якого виловили з річки підлеглі Сота-Озерного… Нікого з тих молодих людей, які у свій час спокусили Ліса новим життям, Альк більше ніколи не бачив і нікому нічого не сказав, зі зрозумілих побоювань засудження і вигнання…

Дим перевів подих. Подивився на мідний дзвіночок; перевів погляд на старого, що сидів навпроти.

Під вікном підняли ґвалт перехожі. Хтось уголос ридав; останніми днями місто переповнили біженці, й страх перед вовками додався до страху перед голодом, що очікував попереду. Зелені дахи за кілька годин почорніли — все, що росло, зібрали до травинки і хазяї, і непрошені гості.

— Усе правильно, — сказав старий задумливо. — У всі часи знаходилися бажаючі перейти межу… Заради ситого спокійного життя. Через дурість. З цікавості, — і він якось дивно, притишено хіхікнув.

— Ти теж переходив, — сказав Дим.

Старий мовчав. Дим і не чекав від нього відповіді.

Нарешті, старий торкнув пальцем дзвіночок:

— Димку… Якщо ти думаєш, що Хазяї… що з тобою розмовлятимуть як з рівним… чи хоча б як із молодшим… Ти помиляєшся. Такими, як ми є, ми не потрібні їм. Вони їдять таких як ми. У цьому відношенні вони нічим не кращі за вовків…

«Дон», — глухо сказав дзвіночок. І знову: «дін-дон…»

Начебто в тон йому, нерозбірливо і різко вигукнула жінка під вікном. Чи то когось кликала, чи то проганяла, чи то проклинала.

— Тепер у мене залишилося до тебе тільки одне запитання, — сказав Дим.

— Яке ж? — старий підняв білі кошлаті брови.

— Правда, що вони нас створили?

* * *

«Лідер і його отара жили в Хазяїв, нічого не потребуючи, задовольняючи тягу до знань, розважаючись і плодячи потомство… Так і повинно було продовжуватися вічно — але Лідер вирішив інакше. Він сказав усім, хто його слухав — а слухало його більше половини отари — що розумній істоті не личить жити тільки для того, щоб тішити самолюбство своїх Творців. Що прийшов час самим будувати своє життя і самим вирішувати, для чого воно. І покликав усіх, хто вірив йому, бігти разом з ним… Вони знайшли літальні апарати, вони взяли із собою все необхідне, а найбільше — правди про природу речей, записаної в книгах… Але втеча їх розкрилася…»

(«Сказання про Лідера»)

* * *

Першу частину шляху він сплавлявся рікою — на вузькому човні з двома поплавцями по бортах. Це була найлегша і найстрашніша частина шляху, тому що обобіч простягалася вовча земля, нічия земля, що ще кілька днів тому була мирним процвітаючим краєм.

За три дні шляху Дим не чув нічого, крім плескоту води, шелесту гілок і власного подиху. Пахло травою — а з-під цього терпкого, дурманливого духу проступав солодкуватий запах мертвечини.

Він бачив — віддалік — кілька селищ, безлюдних, порожніх. Гойдалися на мотузках розвішені для просушування ганчірки. Дим сидів, скорчившись у своєму човні, і дивився на воду — гра сонячних відблисків на певний час витісняла з голови всі думки і всі несвоєчасні спогади. Наприклад, як вони із синами збирали на озері очерет для літньої хатини…

Першу ніч він спав неспокійно — і на світанку прокинувся від того, що його середній син, Мірі, торсав його за плече. Дим підхопився, простягнув руки, щоб схопити, обійняти і ніколи більше не випускати — але це просто дерево, що низько схилилося над водою, накрило віттям човен, який збився із бистрини.

Дим відіпхнувся веслом від берега і знову вигріб на середину ріки.

Мірі стояв перед очима. Чи це Рос? Адже вони близнюки…

Усі троє синів Дима були десь поряд; точно так само пахла ріка, коли вони з пацанами лежали на дощатому настилі човнової станції, Рос хвалився, що стрибне з кручі, а Мірі й Кит…

Дим узявся гребти. Толку від невмілих маніпуляцій з коротким веслом було небагато, зате руки незабаром втомилися до болю, до судорог, і цей біль, і розмірений рух допомагали не думати про хлопчиків.

На крутих берегах росли ромашки, точно такі, як та, що проглядала з-під побілки в будинку загиблого Лісу-Ланового. Ні, не такі… Та ромашка була живою. Ці існували самі по собі, на них нікому було дивитися і нікому радіти…

Вибившись із сил, Дим опустив весло.

Позбувшись його послуг, човен побіг, здається, навіть швидше.

* * *

Через три дні, на світанку, човен підібрався до закруту і не без допомоги Дима всівся на мілину; на карті, яку Дим розстелив на вологих дошках, у цьому місці червоне штрихування змінювалося на жовте. Тут рукою подати до колишнього кордону; тепер це були глибокі тили вовчої армії, і поява тут самотнього мандрівника була вчинком настільки зухвалим, що цілком могла закінчитися благополучно.

Дим йшов порожняком — він не взяв із собою самостріла, а їжа тут росла буквально під ногами. Найважчим предметом його спорядження були чоботи, просотані речовиною, що відбиває запах; утім, Дим не тішив себе надіями щодо їхньої ефективності.

На другий день пішої подорожі він вийшов до кордону; щогли стояли в ряд, одна за одною, та, цілі й неушкоджені, вертілися на їхніх вершечках горезвісні маячки.

Дим рушив уздовж кордону по ледь помітній, уже майже повністю зарослій стежинці — зовсім недавно тут ходили дозорці — і дуже швидко наткнувся на залишки вовчої трапези, тепер уже давньої. Можливо, тут лежали перші жертви навали, найперші, котрих нікому було поховати…

Дим затримався ненадовго, щоб проговорити слова Останньої Промови, яку заповів Лідер для поховання. За довгий день — а він йшов, не зупиняючись, до самого вечора — йому довелося проговорити цю Промову кілька десятків разів. Його губи потріскали, але він повторював ритуальні слова повністю, без недомовок, без скорочень.

Увечері він не зміг їсти. Напився з бочки дощової води, що більше нікому не знадобиться. І заснув у якомусь гаї, прийнявши справедливе рішення, що коли його вистежили вовки — користі від нічного пильнування все одно не буде…

Він прокинувся від того, що хтось дихав над його обличчям. І, розплющивши очі, майже не здивувався, коли побачив просто перед собою сіру морду.

Вовченя відступило на крок. Воно, ймовірно, було ще зовсім мале — на зріст нижче за Дима. Живіт вовченяти був схожий на тугий м’яч: щеня нещодавно нагодували, і нагодували дуже ситно.

Дим оглянувся. Якщо дорослі родичі вовченяти і були десь поблизу — поки вони нічим себе не виказали.

Дим зрозумів, що йому майже не страшно. Противно — так. А страху не було.

Він устав на повний зріст; вовченя непевно ворухнуло хвостом. Можливо, воно уперше в житті бачило їжу цілою — і коли вона самостійно рухається. Можливо, воно було здивоване. Можливо, воно хотіло погратися.

— Пожирач м’яса, — сказав Дим. У його уявленні це була найжахливіша, найбрудніша лайка.

Вовченя здивувалося ще більше. Воно ніколи не чуло, щоб м’ясо видавало впорядковані звуки.

— Геть! — Дим ступнув уперед. У нього не було ні каменю, ані ціпка, але вовченя наштовхнулося на його погляд — і чомусь злякалося. Гойднулися гілки, осипалася роса — і знову тихо, тільки Димове серце билося, і стрибав на грудях круглий значок із зображенням Діви Донни, який Дим перед походом чомусь вирішив не знімати…

Минуло десять хвилин, а Дим досі був живий.

Минула година, а потім день; просотані спецречовиною чоботи порвалися, Дим скинув їх і далі пішов як доведеться — де на двох ногах, а де і по-простому. Але він був живий, кордон залишився позаду і збоку, листяний ліс перейшов у хвойний, і все свідчило про те, що мета поряд…

І тільки перед заходом сонця Дим зрозумів, що за ним стежать.

Незрозуміло, яким чином йому це відкрилося — однак уже за хвилину після першої підозри прийшла впевненість, і така, що холод пробрав по шкірі і сам собою підтягнувся живіт.

Не озираючись, він побіг. Звідкіля тільки сили взялися; він ішов увесь день, він смертельно втомився — а тепер нісся, як молодий, перестрибуючи через камені і купини, і за кілька хвилин божевільного бігу рідкий лісок залишився позаду, а попереду розкинувся кам’янистий нерівний степ, і Дим рвонув уперед — схилом нагору…

Його переслідувачі теж винирнули з лісу. Дим не бачив їх, але спиною відчував, як скорочується відстань. І вже розуміючи, що приречений, біг з останніх сил, падав на четвереньки, рвався вперед і нагору, намагався врятувати своє життя, як рятували його з різним ступенем успіху покоління його предків…

А потім — переслідувачі вже були за декілька миттей від його горла — вискнуло повітря над головою, і долетів до вух неголосний хлопок. І відразу — Дим досі біг — переслідування не стало; він пробіг ще кілька кроків та впав на траву, і лежав, нетямлячись від жаху, уявляючи круглий значок «Діва Донна» у купі закривавлених кісток, але нічого не сталося, небезпеки не було, тоді Дим підняв голову й озирнувся.

Поблизу — нікого. А далеко, вже біля самого лісу, ковзали по траві одна велика хвиля і дві невеликих — ішли, не оглядаючись, вовки.

Зовсім поруч трава була прим’ята і пахла кров’ю. Дим піднявся на ноги, тряслися від утоми, наблизився, поглянув…

Вовк був страшний.

І вовк був мертвий; у грудях його була діра, у яку Дим міг би просунути кулак…

Якби йому вдалося перебороти жах перед мертвим, але від цього не менш страшним пожирачем м’яса.

* * *

Наступного дня він побачив місцевих мешканців. Сліди їхнього перебування траплялися йому вже давно, від самого пагорба з мертвим вовком, але їх самих, навіч, бачити не довелося до самого полудня.

Спершу до шелесту трави і подиху вітру вплівся далекий звук. Мелодійно, з неоднаковими проміжками дзенькали дзвіночки. Один, другий, третій…

А потім, піднявшись на черговий пагорб, Дим побачив унизу юрбу, яка спокійно кудись брела. Здалеку вони були схожі на перехожих на площі, чи на шанувальників Діви Донни, які просто йшли на концерт від селища до селища. Ось тільки шанувальники Донни не носили дзвіночків…

Дим стояв, чомусь не наважуючись зрушити з місця. Юрба, не помітивши його чи не звертаючи на нього уваги, обтікала пагорб…

Дим переборов себе. Потроху, крок за кроком, наблизився.

Перше, що вразило його — запах. Схоже, що люди… істоти з юрби ніколи не милися.

— Ей, — сказав він хрипко. Кілька голів повернулося в його бік, решта продовжували рвати траву, що росла прямо під ногами.

Дим знову зупинився. Погляди; на нього дивилися безтурботні, без жодного виразу, сонні очі.

— Ей, — повторив Дим просто від страху. Бо в цей момент він відчув такий жах, якого не відчував навіть під час погоні. Навіть за хвилину до неминучої, здавалося, смерті…

Від юрби відокремився один, крупніший за інших, у кошлатій брудній зваляній шерсті. Ватажок; на шиї його гойдався мідний дзвіночок, трішки менший за той, який прикрашав собою житло Диминого порадника.

Ватажок зупинився перед Димом, зміряв його від голови до ніг мутним поглядом, у якому, як здалося Димові, все-таки мелькнув проблиск думки. Нахилив голову, розправив плечі, ніби демонструючи силу і пропонуючи новоприбулому, якщо він того бажає, змагатися за звання ватажка в негайному двобої…

— Ні, — Дим відсахнувся.

Ватажок, задоволений його відступом, побрів далі. Низько, мелодійно дзеленькав дзвіночок.

* * *

Вони були абсолютно щасливі. За кілька днів перебування в їхньому товаристві Дим засвоїв нехитру мову жестів, запахів, дотиків і звуків, за допомогою якої ці істоти спілкувалися між собою.

Самки іноді виявляли до Дима інтерес, самці, теж іноді, — ворожість; та більшість нових сусідів не відчували стосовно Дима жодних почуттів. Майже всім подобалося, коли Дим з ними розмовляв — але двох-трьох самців страшно дратували звуки мови.

Ніхто не розумів ані слова.

Отара (а співтовариство дивних істот було саме отарою) повільно рухалася степом, ніким не керована і ніхто її не стримував — так, у всякому разі, здавалося на перший погляд. Ніхто нікому не вказував, що робити і як поводитися; трави було вдосталь, у неї був відмінний, багатий на відтінки смак, і Дим, як би він не був пригнічений і заклопотаний, не міг не оцінити його.

Дітей в отарі не було, однак багато самок явно готувалися до появи потомства. Кілька разів Дим бачив у небі хижих птахів — але вони кружляли недовго і незабаром кудись зникали. Жодного натяку на існування вовків Дим не зустрів за весь час, проведений в отарі.

Не раз і не двічі він збирався відстати від загальної юрби і рушити далі в пошуках Хазяїв, однак щоразу щось стримувало його. Дим боявся собі зізнатися — але перебування в отарі, нехай тупій і смердючій, давало йому давно забуте почуття спокою та безпеки.

Кілька днів потому вони зустрілися посередині степу з іншою отарою. Ця була меншою і рухалася, здається, швидше — не довго думаючи, Дим залишив старих товаришів заради нових, котрі, утім, нічим майже не відрізнялися, хіба кольором шерсті…

Спершу був знайомий уже ритуал знайомства з ватажком. А потім дівчина, тонконога, зовсім молоденька, раптом зайняла місце праворуч від Дима і пішла поруч, час від часу косячи темно-карим оком.

«Самка», — говорив Дим про себе.

Дівчина.

— Послухай, — сказав він пошепки.

Вона стривожилася.

— Гарна… Хо-ро-ша… — сказав він одними губами. — Ти… чуєш?

Вона трішечки посміхнулася. Ледь-ледь. А можливо, Диму привиділася її усмішка…

Так, пліч-о-пліч, вони брели весь наступний день. Диму було приємно зривати для неї найзапашніші, найсолодші суцвіття; йому здавалося, щоразу, приймаючи подарунки, вона усміхається кутиками рота. Ледь-ледь.

— …Зрозумій, я нікого не звинувачую. Ні її… дружину. Я просто не хочу її ніколи більше бачити, чути про неї… Останніми днями, коли ми ще були разом… це такий погляд на речі, нічого не змінити. У неї один погляд, у мене — інший… Вона казала, що не є моєю річчю чи власністю, і не тільки я маю на неї право… Вважала мене жадібним, нетерпимим — бо я не хотів її ні з ким ділити. У древні часи, коли був живий Лідер, родина вважалася нормальною, коли один одного любили двоє… А потім виявилося, що це проти природи. І ми пішли на поводі в природи… і втратили щось важливе… так я говорив, але вона не погоджувалася. Те, що зв’язувало нас колись, ця приязнь… уся витончилась, ніби ниточка… А потім трапилася… втрата зламала її остаточно. Я думаю, якщо зустріну її — не впізнаю. Я не пам’ятаю її обличчя, забув… Може, я і дурень, я готовий, щоб мене називали дурнем… Але я її… розумієш, не був готовий дарувати її комусь, навіть тимчасово. Здавалося б, що тут такого — особливо якщо я далеко чи зайнятий… А хтось поруч і вільний… Вона говорила, що «це життя». Але як на мене — якраз це не життя, це… Послухай. Може, я і дурень, але ні в чому не каюся ні на стебло…

Вона жувала траву.

— А хлопаків наших звали Рос, Мірі й Кит. Трійнята. У Роса шрамик був на носі… Уявляєш, я до дрібниць пам’ятаю, як їх проводжали на службу. До кордону. Хто де сидів, хто що казав, хто як сміявся… Кит зі своєю дівчиною чомусь посварився. А потім помирився… Смак п’яної вишні пам’ятаю. Червоний півмісяць на скатертині — відбиток від склянки… Ось. Дотепер. Сезон вони прослужили — разом… Разом у дозор ходили… Чуєш?

Вона жувала.

— І… Їх усіх нагородили чимось посмертно, дружина їздила за орденами, а я не поїхав… Мені не хотілося цих орденів… Я… Слухай, ти можеш зрозуміти те, про що я тобі розповідаю?

Запах трави.

— Хлопчики… мої хлопчики. Ти зрозумієш. Навіть ти зрозумієш, коли в тебе будуть діти… Ти зрозумієш.

Вона дивилася щиро і віддано. А за якийсь час просто підійшла ближче, жестами недвозначно пропонуючи тут і зараз зробити все, щоб діти в неї з’явилися якомога швидше; у ніздрі вдарив різкий провокуючий запах.

Диму стало огидно. Він відійшов убік.

— Що ж ти… ги… дуєш, — почулося за спиною.

Дим здригнувся.

Бурого кольору самець дивився на нього без тієї сонної безтурботності, до якої Дим за останні дні майже призвичаївся. Звичайно дивився. Навіть глумливо.

— Т-ти… — вимовив Дим.

Незнайомець криво посміхнувся:

— Так… І я. Як там… життя?

Дим помітив, що він говорить, докладаючи певних зусиль. Запинаючись, ніби добираючи слова.

— Погано, — сказав Дим. — Вовки прорвалися…

— Так, — сказав незнайомець. — Вовки… Тут немає вовків. Ти… помітив?

— Помітив, — Дим кивнув. — Ти тут давно?

Незнайомець задумався, начебто вникнути у зміст запитання було дуже і дуже непросто.

— Давно, — сказав нарешті. — Багато… багато. Ми було… були своєю… своєю отарою. Думали… Ні. Тут немає вовків. Тільки треба триматися… подалі. Не ходи на захід. До них. Не ходи.

— На заході Хазяї? — запитав Дим.

— Не треба на захід, — майже попросив його співрозмовник.

— Як тебе звуть? — запитав Дим.

Той хитнув головою:

— Не… важливо. Звали. Тепер ні… кому звати, — і, закинувши голову, він розсміявся.

За спиною почулося ритмічне сопіння; Дим обернувся.

Дівчина, яка весь день вислуховувала його одкровення, зосереджено спаровувалася з молодим некрупним самцем. Інші не дивилися в їхню сторону — збирали траву; самець старався. Дівчина, притиснута до землі, безглуздо посміхалася — тепер уже точно посміхалася, і в очах її було свіжа і сильна абсолютно тваринна насолода.

* * *

Він уже загубив лік дням, коли в русі отари намітилася зміна. Ватажок усе крутіше забирав на захід; земля зробилася кам’янистою і твердою, трави тут було небагато, більше колючок. Безіменний співрозмовник нервував Дима все сильніше — і нарешті вночі зник. Пішов у степ.

Дим залишився.

Минуло ще кілька днів, перш ніж одного разу на заході отара піднялася на пагорб, і Дим побачив унизу поселення.

Щось невловимо знайоме. Плоскі прямокутні дахи, тільки без городів. Великі одноповерхові будинки…

Отара покотилося з пагорба вниз. І Дим поспішив униз разом із усіма, забившись у саму гущину, начебто бажаючи сховатися серед кошлатих спин — тому що отару зустрічали, і зустрічаючий був жахливіший за вовка.

Величезного зросту. З неправильними пропорціями тіла, з точними рухами, що заворожували, з паралізуючим поглядом широко розставлених, незвично світлих очей.

— Пішли-пішли-пішли… Доб-рр-е, давай-давай… Куди?! А ну сюди, звертай!

Слова були знайомі, але вимовлялися дивно, Дим розумів їх не без проблем — але найстрашнішим був голос. Голос пробирав до кісток, щось подібне вчувалося Диму тільки в дитячих кошмарних снах; від Хазяїна виходила хвиля владного вгамовування, і ведений отарою повз ноги у високих чорних чоботях, Дим ледь не знепритомнів.

Усіх їх загнали — тепер саме загнали! — у напівтемний барак, сухий і теплий, зі свіжою соломою на підлозі. Товариші Дима преспокійно влаштувалися хто де і заснули до ранку, а Дим усю ніч не зімкнув очей, тому що плани його, які він виношував відтоді, як у Великому домі ухвалили оголосити загальну мобілізацію… ні, з того дня, коли прийшло перше повідомлення про прорив на кордоні й падіння маячків… ці плани раптом виявилися будиночком з піни, малюнком на піску, бо переговори з Хазяями… Переговори з Хазяями! Це значить — вийти з отари й звернутися з промовою до велетня зі страшною зброєю у руках і запропонувати сісти за стіл переговорів — як рівний, отже, із рівним…

Від його хрипкого сміху засмикали вухами його товариші, які преспокійно сопіли в сні.

Ранком нечітке передчуття катастрофи реалізувалося. Двері барака відчинилися, але тільки ледь-ледь, випускаючи в’язнів невеликими групками; зовні долинали крики. У них не було ні болю, ні жаху, але вони були на диво гучними, Дим не міг уявити собі обставини, за яких його безтурботні товариші могли б так рвати собі глотки. Сам би він хотів залишатися в бараці до останнього, але це виявилося неможливим, його виштовхнули назовні, він замружився, засліплений сонячним ранком…

Його групу — трьох самців, двох самок і ту саму дівчину — заштовхнули до вузенького загончику. Хазяїна не було видно, але його присутність угадувалася; товариші Дима дивилися в землю або прямо перед собою, а він — він підняв голову і побачив.

Хазяїн вихопив із загону одну із самок. Звичним рухом, майже не докладаючи зусиль, затис її поміж колін; не звертаючи уваги на крики, вправно зв’язав руки і ноги. Почулося тихе стрекотіння, в усі сторони полетіли клапті шерсті; Хазяїн водив і водив стрекотливим пристроєм, поки самка не стала голою і рожевою, наче кишка, тоді Хазяїн розв’язав її і перекинув у сусідній загін. І потягнувся за наступним, і вихопив самця, який стояв поруч із Димом…

* * *

Він майже нічого не пам’ятав.

Голих і тремтячих, їх заштовхнули до барака. Здається, у довгих шухлядах горами лежала прекрасна їжа, і здається, його товариші, забувши про шок, взялися до їжі; Дим лежав у кутку, не в змозі піднятися на ноги.

…Коли Хазяїн затис його між коліньми і включив свою пекельну машинку, Дим закричав. Він хотів звернути на себе увагу Хазяїна, розчулити його совість, зупинити його, зрештою… Хазяїн гаркнув; Дим зустрівся очима з його поглядом і обм’як. І не здригнувся навіть тоді, коли його почали стригти.

Далі усе залишилось у пам’яті уривками.

І ось тепер він бачив тонкі ноги, які ступають по несвіжому вже сіні, чув хрускіт травинок під час жування — і водночас нісся нагору схилом, утікаючи від вовків, що його переслідували. Дивився на сухе суцвіття перед очима, шматочок корму, що вивалився з переповненої годівниці — і бачив ромашку, намальовану на білій стіні. Бігти… Повернутися… вовки. Що може бути гіршим, ніж жити як тварина? Жити як домашня тварина…

На підлогу лягла смуга світла. Відчинилися низькі двері; Дим напружилися — і знову обм’як. Навіть якщо все стадо піде прямо на бойню — він не зробить ні кроку. В усякому разі, ні кроку вбік…

У дверях стояв, скорчившись удвоє, Хазяїн. Дивився на людей, а ті не звертали на нього ніякісінької уваги. Дим лежав у темному кутку.

— Діва Донна, — сказав Хазяїн, і Диму здалося, що в нього заклало вуха. — Діва… Донна.

Ніхто не повернув голови. Всі продовжували жувати.

— Діва… Донна, — повторив Хазяїн, ніби сам собі дивуючись. — Хто тут… Діва Донна? Встань і підійди…

Жодного руху; отара втамовувала голод, і на обличчі Хазяїна позначилося розчарування навпіл із полегшенням. І двері стали зачинятися.

А в останню секунду — промінь світла на підлозі вже зовсім станув — погляд людини в дверях упав на іншу людину, у кутку, яка намагалася — і не могла — піднятися.

* * *

«…Але втеча відкрилася. Хазяї, незадоволені Лідером, хотіли обстригти його і відправити на бойню — але втрутився найголовніший Хазяїн. Він сказав: Лідер має рацію. Нехай йдуть; може, у них щось і вийде. Й дав їм із собою їжу і пиття, досить технологій і матеріалів, щоб заснувати свою Цивілізацію… Тільки зброї, щоб убивати інших, Хазяї не дали, а Лідер не взяв із собою…

Лідер і ті, хто пішов із ним, стали жити на кордоні кормних степів і кам’янистих передгір’їв. Вони заснували цивілізацію, встановили закони і стали жити в злагоді з ними… Вони стали плодити дітей, тих, які не знали, хто такі Хазяї. Вони стали вчити їх наукам, щоб діти вміли будувати будинки, і робити предмети, і використовувати технології…

Але прийшли вовки, яких спокушала легка здобич… Тоді ті, хто прийшов із Лідером, пошкодували про своє рішення. Але не всі. В них був вогонь, зброя, і в них була рішучість оборонятися. Здобич не була легкою, і вовки відступили. Але не назавжди».

(«Сказання про Лідера»).

Частина друга

* * *

…Після примарного простору, у якому жили Хазяї, світ під сонцем здався Диму дуже маленьким, зате надійним і яскравим. Він вийшов рано вранці і до заходу йшов зеленим, ситним пасовищем. Йшов, не піднявши з землі ні травинки, тільки зрідка затримуючись біля круглих рукотворних озер, щоб утамувати спрагу. Декілька разів на обрії з’являлися отари — ті отари, які спокійно паслися і раділи життю; Диму доводилося переборювати майже фізіологічне прагнення бути серед собі подібних. Він знав, що, загубившись серед тих, які жують, відпочивають, паруються, зможе нарешті зітхнути з полегшенням, розслабитися, забутись хоч ненадовго — і хоч Дим прекрасно розумів ціну такому відпочинку, спокуса все-таки була великою.

Ніби риба, викинута на берег, думав Дим, бредучи між волотками квітучих трав. Луска сохне, риба не може без води… вона згідна на будь-яку калюжу — аби плисти. Ми у своєму стаді як риба у воді…

А Хазяї або народилися на суші, або давно вийшли з води, думав Дим. Нам ніколи не зрозуміти один одного.

(Те, що називалося світом Хазяїв, спершу уявлялося йому чимось на кшталт величезної, вкритої туманом кухні, де майже нічого не видно, тільки чути стукіт ножа об стільницю, гудіння вогню в печі, та час від часу зрине крізь мутну завісу чиєсь плече, чиєсь одиноке око чи напівголе, вкрите ріденькими волосками підборіддя.

Тоді він гірко пошкодував, що подався в подорож. Він пошкодував, що зважився на зустріч із Хазяями; він зрозумів, що правду шепотів його безіменний родич з панічним: «Не ходи на захід!»

При зустрічі з вовком людину поневолює страх неминучої смерті. Довгий час Дим вважав, що гіршим не може бути нічого.

Але при зустрічі з Хазяїном наступає ватяна покірність, яка пробирає до кісток. Бажання витягнути шию — щоб довгій, з дуже рухливими пальцями хазяйській руці було зручніше провести ножем.

І це виявилося гіршим за будь-який страх.)

Тепер Дим ішов степом. На різній висоті гойдалися суцвіття — білі парасольки, жовті волотки, які пахнуть медом, сині кульки, що пахнуть так, що втрачаєш розум. Він йшов туди, де живуть його одноплемінники — його незбагненні родичі, що наважилися поставити селище під самісіньким боком у Хазяяїв. Які приймають від Хазяїв захист і корми.

Він ішов туди, куди йшов свого часу Ліc-Лaновий. І куди він так і не потрапив.

Він йшов під сонцем; тепер йому здавалося, що в помешканні Хазяїв завжди стоїть напівморок. Чи так це? Чи виною тому є все-таки шок, який позбавив його здатності тверезо оцінювати навколишнє? Чи дійсно Хазяї відрізняються від людей настільки, що настає повне нерозуміння?

Але ж щось він усе-таки зрозумів. Тому й іде зараз степом, йде до тих, до одноплемінників… До тих, що знайшли все-таки з Хазяями спільну мову.

Наступив полудень. Дим ліг у траву — передихнути. На хвилиночку. Тільки послухати, як дзвенить поле в полудень. Тільки подивитися, як гойдаються стебла. Після усього, що довелось побачити в Хазяїв… треба частіше дивитися на хмари. Щоб переконатися нарешті — це не рукотворний блакитний купол, це не ще один фокус прирученого простору, це просто небо…

Хазяїн, що обстриг Дима, передав його другому Хазяїну.

А той — ще одному.

Ні з ким з них Дим не міг перекинутися більш ніж парою осмислених реплік.

Перший Хазяїн, з яким у Дима вийшла нарешті розмова, був високий і вузький у плечах. Гола шкіра на його обличчі була білою, як сивина, а очі прикривалися спеціальними темними щитками — і слава Лідеру, тому що прямий погляд Хазяїна залишався для Дима нестерпним випробуванням.

— Вовки, — повторював Дим. — Вовки, допомога… Ми гинемо, тому що не можемо протистояти вовкам. Допоможіть нам. Захистіть.

Хазяїн не розумів. Жест нерозуміння в нього був дивний — здавалося, тонка шия ось-ось зломиться під вагою величезної голови.

— Вони вбивають, — повторював Дим. — Існує ж відповідальність? Ви ж створили нас, ви створили Лідера і його отару… Допоможіть нам! Дайте зброю проти вовків, чи прийдіть самі й проженіть їх!

Хазяїн довго думав. Потім заговорив — у його голосі не було наказу, але сам звук його проникав до кісток.

Ми не ходимо отарою, — сказав Хазяїн. Ти оперуєш зрозумілими тобі категоріями… Ми не можемо бути «ми». Ми кожен — окремо від інших. Ми самостійні. Ми осягаємо.

— Я думав, що ми зможемо домовитися, — сказав Дим. — Як розумні з розумними. Як цивілізація з цивілізацією.

Хазяїн відкинув голову назад — вона майже зависла за його спиною, а до Дима звернулася велика біла шия. І ця шия смикалася, видаючи дивні звуки — Хазяїну було смішно, Хазяїн сміявся.

Напевно, Дим змінився з лиця. Напевно, він щось сказав чи зробив — але Хазяїн обірвав сміх, зняв свої щитки, і від його погляду Диму стало тужливо і солодко — майже як від далекого вовчого виття.

Коли декілька людей поєднують зусилля для досягнення мети… виходить кепсько. Розумна отара — самий безневинний з таких от проривів… у невідоме. Найлегший. Наслідку… якщо ти розумієш. Так, ці люди домоглися успіху… Вони домоглися. Не ви. Я розчарую тебе… Вони, ті, хто випускав твоїх предків за стіни… на волю… Вони були цілком упевнені, що вже в третьому поколінні це буде звичайна, не мисляча, не виробляюча зброї отара. Ви виявилися гарними учнями, ви, нащадки маленької Моллі… але природа все одно сильніша. Нормальний стан для отари — ходити пасовищем. Під наглядом пастуха, якщо це домашня отара. Під наглядом вовка, якщо це отара здичавіла. Я зрозуміло пояснив?

— Абсолютно зрозуміло. Скажи, чому ви їсте нас?

Ми не їмо розумних, сказав Хазяїн.

— Ці, схожі на нас, — чим вони гірші? — запитав Дим. — Ви можете все… Чому ви стрижете стада? Чому ви ріжете на м’ясо? Хіба немає іншого шляху, хіба вам більше ніде добути їжу й одяг?

Хазяїн знову розсміявся, і Дим не став перепитувати.

На моїх землях живе мисляча отара, сказав Хазяїн. Отара з ваших… з перебіжчиків. Їм добре. Хочеш туди піти?

Дим ішов увесь день.

Уже на заході він піднявся на пагорб — і внизу побачив упорядковані ряди будинків зі звичними городами на плоских дахах.

* * *

Молодь сміялася. Молодь слухала дівчину, яка співала на перекинутій бочці. Дівчина притопувала, і юрба прихлопувала в такт; дівчина видавала почерегово «ля-ля-ля», «ша-бу-да» і «ті-рі-ра», і юрба підспівала.

Дим стояв у самій гущавині юрби, дивився в зоряне небо поверх дівочої голови і ні про що не думав. У його бік намагалися не дивитися — з делікатності; незважаючи на те, що Дим від голови до ніг був загорнений у темний полотняний балахон, незважаючи на те, що шерсть устигла трохи відрости, — його каліцтво не було таємницею ні для кого.

Вони стикалися з таким каліцтвом не раз і не двічі. Напевно, вони співчували Диму; напевно, вони не зовсім безуспішно боролися з відразою.

Дим розглядав їх з-під каптура. Зовні вони нічим не відрізнялися від молоді, яку він звик бачити щодня — у столиці, у селищах…

Здається, нічим не відрізнялися.

Чи все-таки?..

Таке собі загальне враження. Тінь жахаючої безтурботності, яку він колись (коли? Сто років тому) бачив у очах дівчини-самки, тієї, котра уважно вислухала його історію, але не зрозуміла ні слова…

Чи здалося? Ніби нормальні хлопці…

— А тепер, — дзвінкий дівочий голос заповнив площу без помітного напруження, — пісня на честь нашого гостя! На честь новоприбулої людини зі старої батьківщини, Дима-Лугового, пісня про залишений дім!

На площі стало тихо. Навколо Дима утворився цілий ліс парочок, які обійнялися, трійок і навіть четвірок; імовірно, звичаї тут панували прості і немудрі. Як казала колись його колишня дружина — проти біології не попреш; ось п’ятеро — дві дівчини і троє хлопців — хитромудро сплелися і погойдуються в такт пісні, мелодійної і зворушливої. Ритмічно погойдувалася вся площа, і тільки Дим стояв нерухомо, та ще син старости на ім’я Жель-Мостовий, похмурий юнак, якому наказано супроводжувати гостя.

Дівчина співала.

— «Я залишив свій дім і знайшов інший, пісню про дім заспівай ти мені, заспівай…»

Слова були простенькі, як капустяний листок, але в голосі звучав справжній смуток. Навряд чи дівчину так хвилювала доля залишеного дому — вона, швидше за все, не пам’ятала його. Але музика була сумна, а дівчина мала вроджене відчуття гармонії. І не сфальшувала жодного разу.

Концерт закінчився раптово. Співачка злізла з бочки, усі швидко розпрощалися і розійшлися. Дим наздогнав провожатого, торкнув за рукав:

— Жель…

Хлопець відхилився. Дим, зніяковівши, забрав руку:

— Жель, ти, це… читати вмієш?

Хлопець подивився не розуміючи. Знизав плечима.

У будинку старости Дима чекали вечеря, постіль із чистої соломи — і, зрозуміло, продовження розмови.

— …Ну як, відпочив? Наша Ліка вашій Діві Донні сто очок фори дасть…

— Не сумніваюся, — сказав Дим.

Будинок був зовсім невеликий і не дуже охайний. Уся родина старости — дві дружини, шестеро синів і дві вагітні невістки — жила під одним дахом; Диму виділили почесний куток, хоча і дружини, і невістки — він бачив — були проти. Вони намагалися не торкатися до предметів, які брав Дим, начебто він був заразним хворим.

Зараз усі в будинку спали — чи вдавали сплячих; розмірно підіймалися боки, тихо посапували носи. Староста сидів напроти Дима, маленький світильник підсвічував половину його обличчя, від чого воно скидалося на сумний літній місяць.

— То і що ти збираєшся робити? — запитав він нарешті. — Повернешся? Якщо захочеш залишитися, наші хвилюватимуться. У нас із Хазяїном домовленість — нікого зайвого.

— Скільки дітей родити — теж з Хазяїном домовляєтеся?

Староста насупився:

— Ти язик притримай… Легко казати. І звинувачувати…

— Легко, — погодився Дим. — Ти знаєш, що зараз… там? Що таке вовки?

— Чи знаю я, — буркітливо відгукнувся староста. — Я, вважай, через вовків сюди і… Дітей рятував. Ось, — махнув рукою убік сплячих, — шестеро народилися, шестеро вижили, виросли, цілі.

— Мені повезло менше, — сухо зізнався Дим.

Староста довго, ніби випробовуючи, дивився йому в очі.

— Спершу страшно було, — нарешті зізнався староста. — Тепер — легше. Вовків немає. Жратви навалом. Улітку — підніжна, взимку Хазяїн брикетну дає, але не таку, як ми звикли, а набагато соковитішу… Правда, ти, напевно, брикетної не пробував? Ти ж чиновник?

— Пробував, — сказав Дим.

Староста, здається, злегка знітився:

— Ну от… Ось так. Живемо потихеньку.

— Не нудно? — запитав Дим.

Староста хмикнув:

— З вовками воно, звичайно, веселіше…

— Дітей учите?

Староста невиразно розвів руками:

— Дітей… які хочуть — тих учимо. Але більшість не хочуть. Не всі молоді читати вміють. А що робити? Таке життя… Не потрібно їм читати. Не подобається.

Дим прикрив очі:

— Уяви собі, що ти у Високому домі… Що тебе запросили як консультанта… що говорять про переселення до Хазяїв. І що хтось, противник такого переселення, каже: там ми виродимося, перетворимося в звичайну отару. Остаточно втратимо знання і досвід, якими володіли предки… Що ти заперечиш?

— Зроду не був у Високому домі, — з ворожістю відповів староста. — Я й у столиці всього раз був.

— Що ти заперечиш?

— Що їм — миліша влада, — староста насупився. — Поки вони сидять у Високому домі, поки вирішують, кому скільки брикетів на зиму… неначебто при владі. А коли виявляться під Хазяями — тоді й Високий дім не потрібний. Ніхто не потрібний. А хто хоче вчитися — нехай учиться, будь ласка. Я і своїм говорю: вчіться…

— А книг багато? — запитав Дим.

Староста знизав плечима:

— Штук шість. Підручники з математики, інженерної справи…

Дим помовчав. Староста дивився насторожено — чекав підступу.

— Ти задоволений життям? — запитав нарешті Дим.

— Уїдливий ти, — сказав староста. — Відчувається, що чиновник. А проста людина не запитує себе, задоволена вона життям чи ні. Вона просто живе. Дітей ростить…

— Тих, котрі не зайві, — сказав Дим.

— Ідіот! — гаркнув хазяїн так, що сопіння в кімнаті разом обірвалося. — Язика вкороти, наглядач стрижений! Я ж бачу, як ти дивишся, ми ж волю зрадили, під Хазяїном живемо, як худоба… А ось і ні! Вільні ми, вільніші за деяких. Живемо мирно, нікому не заважаємо… всім задоволені!

Дим мовчав.

* * *

Наступного дня він повернувся до Хазяїв. Той, з темними щитками на очах, здивувався його поверненню.

Ти ввійдеш, запитав Хазяїн, чи будеш зовні?

— Увійду, — сказав Дим.

Йому на диво хотілося простору і пустки хазяйського житла. Напевно, давали про себе знати дві доби в тісному будинку старости.

Дивно. Раніше Диму ніколи б не спало на думку називати такий будинок — тісним…

Я думав, ти залишишся з ними, сказав Хазяїн. Усі ваші — ті, хто приходять — хочуть такого життя. Хочуть туди.

Дим мовчав.

Йому хотілося сказати, що Лic-Лановий розписував стіни свого будинку квітами, а Діва Донна чудово співає. Що Цивілізація — не збіговисько розумних тварин, що не всі, живучи стадом, бачать сенс життя в одній тільки жуйці. Що жити разом — не обов’язково бути худобою без мізків. Йому хотілося говорити і говорити, виливати свою образу, нерозуміння і злість — але він мовчав, тому що Хазяїн однаково його б не зрозумів.

Як і він, Дим, ніяк не міг зрозуміти Хазяїна.

Адже були й вовки. Час минав, а вовки нікуди не поділися.

— Арті-Польовий винайшов спеціальні маячки, щоб відлякувати вовків, — сказав Дим, коли мовчання затяглося. — Але вовки змогли адаптуватися…

Навряд чи він придумав їх сам, сказав Хазяїн. Схожі технології колись існували в нас, певно, він віднайшов їх у якомусь старому джерелі…

— Ні, він їх винайшов, — уперто повторив Дим.

Хазяїн не повірив йому. Високі гострі плечі піднялися й опустилися: цей жест означав, що Дим може скільки завгодно тішити себе ілюзіями, думка ж Хазяїна не зміниться ні на стебло.

— Я хочу запитати тебе, — сказав Дим. — Перше: ти погодився б прийняти на своїх землях ще кілька громад? Багато? Дуже багато? Мільйон… людей? Таких як я?

Хазяїн зрозумів; і Хазяїн умів рахувати.

А друге, запитав він.

Дим оглянувся; на стіні навпроти — для зручності Дим визначив цю площину як стіну — лежала проекція величезного пасовища. Повільно, широким колом рухалися отари — неправильної форми, світлі, і виглядом своїм, і манерою пересуватися схожі на білі хмари в небі опівдні. Праворуч рівною лінією стояли хліви; ліворуч червоними вогниками підморгували «вогневі крапки» — автоматичні вбивці вовків.

(Дим згадав: свист над головою. Вовк із дірою в грудях, такою величезною, що Дим міг би просунути туди кулак… коли б насмілився).

І осторонь, неподалік від вогневих крапок — будинки, що стоять рядком. Осколок цивілізації, розумна громада; цілий степ можна заселити такими от маленькими селищами…

— Друге… — сказав він повільно. — Що ти за це попросиш? На яких умовах?

Хазяїн дивився на Дима без щитків, прямо. І Дим уперше витримав цей погляд.

Я говоритиму з тобою щиро, — сказав Хазяїн.

І Дим зрадів.

* * *

«Лідер казав: ми отримали в готовому вигляді те, на що цивілізація Хазяїнів витратила тисячоріччя своєї історії. Якщо ми не зробимо своїми хоча б дещицю цих умінь і знань — ми приречені. Ми розтратимо багату спадщину і повернемося туди, звідкіля вийшли — до поля, до хліва, до трави. Ми знову станемо безпомічними перед вовками; цивілізація загине. Але якщо кожен із нас щогодини буде боротися за Цивілізацію в собі — ми виживемо, ми виграємо і препомножимо спадщину Хазяїв. І настане день, коли наші власні уміння і здобуті нами знання перевершать уміння і знання Хазяїв…»

(«Сказання про Лідера»)

Частина третя

* * *

Поселення було обнесене частоколом, і на загострених верхівках високих колів сиділо післяполуденне сонце. Замість однієї стіни стояв обліплений брудом важкий тягач, що загруз у землі. На дні ковша поблискувала дощова вода.

Дим постукав. Йому довго не відчиняли — розглядали прибульця в щілину і шепотілися. Потім скрипнули петлі, й важкі двері відчинилися; за частоколом було темно і задушливо.

— Тьху, — сказав молодий хлопець із самострілом на плечі. — Ти хто такий, дядьку?

— Дим-Луговий, — сказав Дим. — Відбився від отари.

— Усі ми тут відбилися, — сказав хлопець. — Хочеш залишитися? Давай, місця вистачить, двох уранці вовки роздерли…

Дим огледівся. Очі його звикали до напівмороку.

Простір усередині частоколу був укритий величезним шматком брезенту. Ні на що не звертаючи уваги, возилися в соломі діти. Віддалік стояли жінки — виснажені, худі, втомлені. Насторожено дивилися на Дима.

Чоловіків не було видно.

— Усі в полі, — сказав хлопець. — Тут у нас просто: встиг зжати — твоє щастя. Не встиг — голодуй. Зі смолоскипами ходимо — однією рукою вогонь тримаєш, другою — траву загрібаєш. Тільки їм наші смолоскипи не дуже страшні.

— З вовками живете? — запитав Дим.

Жінки переглянулися.

* * *

— Високий дім, — Карі-Гайовий вилаявся, як плюнув. — Високий дім, щоб його… зібрали людей — укріплення будувати. Голод… Біженців набралося на кожен дім зайвих по п’ять десятків. Ні травинки… Які укріплення? Для чого? Кого зміцнювати, коли жратва вся під вовком залишилася? Вогні палили… До півночі звідси один розумник півстепу випалив. Вовків лякав. Великий Лідер! Діти зголодалися — ребра стирчать. Ну я і послав до біса високий дім, усю цю хрінову цивілізацію… Три родини зібрав — і сюди. На тягачах колоди підтягували, за день частокіл поставили, дітей сховали…

— Тягач на ходу? — запитав Дим.

— Де там, — Карі махнув рукою. — Паливо вийшло. Звідкіля паливо? Оливи немає… Ось, замість стінки поставили. Хоч яка буря, а встоїть. Таки користь…

— Як же тут жити? — запитав Дим.

— Мовчки, — сказав Карі. — Дітей годуємо. На зиму запасли вже дещо… Вода є. Перезимуємо. Взимку вовки голодні будуть, але частоколу їм не здолати.

— Тут ще хтось живе? — запитав Дим.

— На колишній заставі, — помовчавши, повідомив Карі. — Теж три родини. Це сьогодні день кепський — вовки двох завалили… А так — чергових ставимо на вишці, дітей випускаємо попастися, розім’ятися. Вовка, адже його видно здаля, якщо око треноване…

Дим подивився на небо; сірий трикутник його був прямо над головою. У дірі брезентового даху.

— Ось, — Дим стяг із плечей свій бувалий у бувальцях балахон. Карі спершу прищулився, потім відхилився:

— Де це тебе? Не заразне, га?!

— Це стрижка, — сказав Дим. — Я був у Хазяїв.

* * *

Несподіванок не передбачалося.

Те, що ще недавно було країною, цивілізацією, розпалося тепер на вогнища, острівці. На кормних полях господарювали вовки; там же, захищаючись по можливості чи просто поклавшись на долю, маленькими отарами жили переселенці, які надали перевагу повному небезпек життю, а не повільній смерті від голоду.

Стара лінія укріплень ще трималася — великою мірою завдяки тому, що вовкам вистачало поживи в степу.

Дим пробрався за укріплення на світанку — одурілий від недосипання молодий солдат довго дивився на нього, ніби на примару, потім в’яло махнув рукою в бік міста:

— Якщо у тебе немає талонів на брикет, то краще й не сунутися…

Дим не почув попередження.

Через два дні він сидів у знайомому будинку з дзвіночком над вікном. У будинку було порожньо; ширми, акуратно складені, стояли біля стіни.

— Вибач, — сказав старий. — Почастувати тебе нічим. Ось, пригорща потерті з брикету…

— Дай води, — сказав Дим.

Старий сидів навпроти; Дим відпивав із залізного кухля ковток за ковтком; старий дивився на нього, і в цьому погляді був жах.

— Нічого страшного, — сказав Дим, поставивши на стіл порожній кухоль. — Ти бачиш — я не потрапив на бойню… І шерсть майже повністю відросла.

— Розкажи, — жадібно попросив старий, і Дим почав розповідати.

Старий слухав.

— …Вони живуть… як тобі пояснити? У них такий простір, як… як малина. Багато окремих пухирців… але ягода одна. Кожен живе у своєму колі простору. Кожен зайнятий собою… Ніхто нікого ні в чому не переконує. Я бачив одну… жінку, Хазяйку, що не їсть м’яса з принципу. Уявляєш? Але їй не приходить до голови сказати ще комусь, що м’ясо їсти не можна, що воно живе… Вони продовжують стригти шерсть і різати отари. Я не розумію, чому. Вони могли б уникнути цього… Але вони не розуміють. Їм не приходить до голови задуматися, що почуває не те що отара — родич, сусід… Їх це влаштовує. Вони вільні… зовсім. Космічно. Їм не страшно на самоті, їм не буває нудно, вони діють… самореалізуються. Малюють — ні для кого, для себе. Складають музику, яку ніхто не почує… Винаходять…

— А влада? — запитав старий.

— Наскільки я зрозумів, немає ніякої влади… Ніхто нікому не потрібен. Кожен має все, що побажає… сам по собі. Така стіна, що світиться, вони пальцем вказують на предмети, які потрібні… і за хвилину вже отримують усе, що хочуть.

— Відкіля?

— Не знаю, — у голосі Дима промайнуло роздратування. — Не важливо…

— Ще й як важливо, — сказав старий.

— Нам не дотягтися, — безнадійно кинув Дим, — до того бездонного кошика, з якої вони беруть свої блага… вони, напевно, заслужили їх. Вони їх самі зробили, винайшли, як винайшли нас, наприклад… Тільки ми їм не потрібні. Нас незручно різати, нас неприємно їсти.

— Але ти сказав, що є надія, — сказав старий по паузі.

— Так, — відгукнувся Дим.

І надовго замовчав.

— А діти? — знову запитав старий. — У них є діти? Як вони розмножуються?

— Не знаю, — сказав Дим. — Не буває такого, щоб чоловік і жінка жили разом. Здається, дітей їм привозять… відтіля ж, відкіля і все інше.

— З бездонного кошика? — посміхнувся старий.

— Так.

— А мої всі втекли до степу, — забарившись, сказав старий, і в голосі його прозвучали залишки гіркоти. — Кажуть, краще вовки, ніж голод…

Дим подивився на бурі крихти, що залишилися на дні брикету. Висипав на долоню; акуратно злизав:

— Є надія… Для життя. Для Цивілізації — немає надії.

— Що? — одними губами запитав старий.

— Ти мав рацію, ти, а не я… Лідер був владолюбцем і дурнем. Уся ця витівка від початку приречена… Ти не знаєш, Діва Донна жива ще?

— Лана-Гайова її звуть, — забарившись, сказав старий. — Діва Донна — прізвисько… псевдонім. Вона ще в місті, здається… але чому немає надії?

Дим опустив очі:

— Що у Високому домі?

— Нічого, — відгукнувся старий. — Якщо не зважати на персональні пайки… дуже скромні. Мені ось видали, по старій пам’яті… Після того, як ти пішов, тебе спершу позбавили посади. Потім представили до нагороди. Посмертно. Втім, уже все одно… Але чому немає надії?

— Все одно, — повторив Дим. — Бачиш…

…Слухай і не перебивай, сказав тоді Хазяїн.

Дим, твої предки — домашні тварини. Розумне стадо — нонсенс… помилка. Ваша цивілізація неправильна… недієздатна. Кінець її може бути більш-менш болючим. Ще болючіший вихід — вовки і здичавілі отари, що потроху вироджуються. Менш болючий вихід — договір між нами… між мною і тобою. Нехай вони приходять — хоч мільйон, хоч два, хоч десять, простір для них я зумію зробити… організувати. Корму… Їжі — ні. Виходить, отари, що не бажають нічого знати про вовків, повинні бути обстрижені… мовчи і слухай. Стрижка викликає шок, тільки якщо дорослу особину, що сформувалася, обстригти вперше. Якщо вдруге — шок буде менший, втретє його не буде зовсім. А якщо починати стригти молодих — вони перенесуть це без найменшого дискомфорту… напруження. Це ввійде у звичку, із трагедії перетвориться в щоденність… у банальність. Тільки за таких умов я можу приймати в себе розумні отари. Це такий договір — шерсть або безпека. Ніякого примусу. Справедливо?

— Справедливо, — сказав тоді Дим. — А м’ясо?..

Хазяїн довго дивився на нього, і Дим витримав його погляд — на рівних.

Уяви, Дим, скільки в степу з’явиться змішаних… полукровок… Четвертанокровок. Далеких нащадків. Зміниться кілька поколінь… і усе. Від цього чуда, розуму, що зародився в результаті чийогось геніального глузування… жарту, нічого не залишиться. Тоді прийде черга м’яса. Але ти не доживеш, Диме. Ти не встигнеш цьому засмутитися.

— Дякую, — сказав Дим по паузі. — Спасибі, що ти говориш із мною чесно.

— Нема за що, — забарившись, сказав Хазяїн. — Напевно, ти цього заслуговуєш.

— …Прокляття Лідера! — жахнувшись, викликнув старий. — Хто буде обстрижений…

— Я обстрижений, і нічого не сталося, — відгукнувся Дим із кривою усмішкою. — Я живий, як бачиш… Я навіть повернувся назад — через територію вовків, які не стрижуть, зате їдять розумних без усякої рефлексії… І в мене є головна справа. Вона огидна мені, як гнила трава, але це моя справа…

— Ти думаєш, хтось погодиться на це?!

— Усі, — сказав Дим. — У всіх діти… Усі хочуть жити.

* * *

Це було усе, що вони змогли зробити.

Загони солдатів, зі смолоскипами і самострілами, конвоювали колони біженців; вони йшли дорогою, вже второваною для них, по картах, розмножених на друкованих верстатах; вони йшли майже без нічого — їжі в степу вистачало, і всю поклажу подорожніх складали нечисленні книги.

Вони йшли — інженери і вчителі, будівельники, робітники, їхні діти й онуки. Ті з них, хто заради спокійного ситого життя — не свого, а їх, малят! Нащадків! — зважився на нечуване приниження.

На стрижку.

Утім, серед біженців активно жили чутки про те, що нічого страшного в стрижці немає. Що вовна відростає знову. А якщо стригти змалку — діти взагалі нічого не помітять.

У всякому разі, не зрозуміють.

Коли біженці пішли майже всі й місто спорожніло — Дим відчув дивну порожнечу. Його місія була виконана, але якщо ім’я авантюриста-лідера пережило століття і надовго застрягло в людській пам’яті, про Дима-Лугового люди намагатимуться швидше забути.

У всякому разі він сподівався, що забудуть. Ім’я — і ту роль, яку він зіграв, можливо, проти своєї волі.

Щоранку Дим дивився на себе в кругле металеве дзеркальце — і бачив довге, не молоде, у сивому волоссі обличчя.

Одного разу вранці, годині о десятій, він вийшов на вулицю — безлюдну, як у світі Хазяїв, але набагато вужчу та криву — і рушив за адресою, записаною на клаптику торішньої газети.

Дахи чорніли, вищипані, витоптані до останньої травинки. Вітер розвівав чиїсь білі фіранки — вікно було, ніби баба з розкуйовдженими довгими патлами.

Дим зупинився. Звірився з адресою. Постукав, готовий до того, що ніхто не відповість.

За кілька хвилин двері відкрилися. На порозі стояла літня виснажена жінка.

— Тут ще живе Лана-Гайова? — запитав Дим.

— Лана, — слабко крикнула жінка в надра будинку. І кивнула Диму:

— Заходите…

Він увійшов.

Будинок був маленький, колись зручний, але зараз закинутий, запущений. Брудна солома на підлозі; з дальнього кутка, з-за ширми, вийшла дівчина.

Дим не відразу впізнав її. Все-таки портрет на круглому значку не міг передати рис живого обличчя, одночасно прикрасивши і спотворивши його.

— Мене звуть Дим-Луговий, — сказав Дим.

Вона здригнулася. Останніми тижнями ім’я його стало більш ніж знаменитим.

— Ось, — він простягнув їй круглий значок із її зображенням, що майже стерлося.

Вона подивилася — з осторогою, не торкаючись значка. Підвела на Дима карі, круглі, дуже розгублені очі:

— Так… Але чому…

— Він урятував мені життя, — пояснив Дим. — Життя, розум… там.

— Я рада, — пробурмотіла вона. — Але… у цьому немає моєї заслуги.

Якийсь час вони мовчали; він розглядав її, а вона відверто мучилася. Не знала, що йому сказати, і соромилася вигнати його.

— Чому ви не йдете з усіма? — запитав нарешті Дим.

— Бо я не хочу, — пошепки відповіла дівчина.

Помовчали знову.

— Ви, напевно, гарна співачка, — сказав Дим. — Шкода, що я ніколи не чув, як ви співаєте.

— Тепер вже і не почуєте, — сказала дівчина, відводячи очі. — Я більше не співаю.

* * *

— Записок Арті-Польового не збереглося, — сказала сухорлява бабуся, вдова великого винахідника. — Те, що кажете ви, на мій погляд — велике блюзнірство… Арті був чесною людиною і чудовим ученим. Тепер таких немає… Я впевнена, що Арті винайшов маячки, а не знайшов ідею в старих джерелах. Але в мене немає доказів.

— Спасибі, — сказав Дим. — Пробачте.

Бабуся залишилася одна у величезному, на сто чоловік будинку. Колись сімейство Полів було чисельним і славним; тепер бабуся залишилася одна. Хтось загинув, хтось біг у степу, хтось пішов з караваном до Хазяїв.

Дим вийшов на вулицю і довго дивився в жовтувате, затягнуте гаром небо. Десь горів степ: чи то випадково загублений смолоскип, чи жест розпачу — гинути, то усім…

Він пішов, непомітно залишивши на бабусиному столі півпайка брикетної трави.

* * *

Глибокою осінню на дахах, у палісадниках і під парканами піднялася бліда, здивована, сильно запізніла трава. Кожне стебло зривали губами і довго катали язиком.

На обдертих афішних тумбах подекуди збереглися плакати з географічними картами. Дорога через степ, дорога через ліс, тричі розсекречена дорога до Хазяїв.

Дим пережив два замахи — одного разу йому на голову кинули цеглу. Другого — підсипали отруту до бочки з дощовою водою; збережений чи то чортом, чи то примарою проклятого Лідера, Дим обидва рази успішно вижив.

Утім, в тому, що корені обидвох замахів — у спустілому тепер Високому домі, Дим не сумнівався ні на стебло. «їм миліша влада» — так, здається, говорив хтось Гайовий, староста вільного селища.

Вовки іноді забредали на вулиці — але незабаром ішли геть. Поки не час; прийде зима — отоді за упертюхів, які не побажали обрати собі шлях порятунку, візьмуться і холоднеча, і голод, і вовки…

Умерла вдова Арті-Польового. Дим допомагав її ховати.

Кілька разів він навідувався до Лани-Гайової, яка була Дівою-Донною, носив їжу їй та матері; йому все більше здавалося, що Лана радіє його приходу, і зовсім не через гостинці. Шерсть його відросла повністю — зовсім біла, без димчатого відтінку, за який він отримав своє ім’я; він завів звичку щодня розчісуватися, відшукав у шафі грудку ароматичної смоли і подовгу жував її перед кожним візитом до Лани.

Одного разу, нажувавшись смоли, він прийшов без попередження і застав у будинку Гайових молодого хлопця, майже підлітка, худого, похмурого, збентеженого і настороженого одночасно.

— Познайомтеся, — промурмотіла Лана, — це Люк…

Дим вибачився і за кілька хвилин пішов.

* * *

Тепер у нього було заняття — він шукав скарби. Виявилося, багато жителів ще в перші дні навали приховали дещо про запас, а потім у метушні втечі забули.

Дим навідувався на спорожнілі двори і дуже уважно, крок за кроком, вивчав землю і підлогу в пошуках схованок. Траплялися шухляди з консервами, засипані льохи з овочами, мішки з зерном і борошном. Щоразу Дим ділив здобуток на рівні частини і методично, будинок за будинком, відвідував нових і старих знайомих.

До його стукоту в двері — два повільних, два швидких — звикли. Почувши його кроки, підхоплювалися серед ночі; в Дима з’явилося безліч щирих друзів, більш ніж за все його життя. Він не мав ілюзій щодо цієї дружби; багато хто взяв із нього приклад і зайнявся пошуком скарбів, і незабаром Дим став натикатися на сліди кимось розграбованих схованок.

Запаси спустілого міста підходили до кінця. Тепер їли солому з матраців.

З кожним днем холоднішало; щовечора Дим розпалював на площі багаття, благо палива — дерев’яного мотлоху — вистачало. І вони тяглися до багаття як нічні метелики — останні городяни, які не побажали жити вільною отарою у степу, які не захотіли перебратися під захист Хазяїв.

— Перший гріх наших предків, — говорив старий, кутаючись у полотно. — Ми — не просто нащадки стадних тварин… Ми — нащадки тих, хто пішли за Лідером. І, отже, довірили лідеру своє життя і долю. Переклали на нього відповідальність…

Старого ніхто не слухав. Вони сиділи пліч-о-пліч — втікали від самотності у своїх порожніх і просторих будинках. Вони не потребували оратора, вони не збиралися поплескувати в такт чиїйсь пісні; Дим дивився крізь багаття на Лану-Гайову, яка тримала за руку худого похмурого Люка, і намагався уявити, що б відповіли ці двоє його колишній дружині, якби вона (великий Лідере, він забув її ім’я!) надумала розповісти їм про любов і волю. Про дружні великі родини, де любов міцніє пропорційно до числа чоловіків…

І ще він думав про те, що стадним тваринам не потрібний, протипоказаний розум. Бо носій розуму — самотній; бо отара в душі обов’язково вступить у двобій із бажанням мислити, і, незалежно від того, що переможе, носій цього двобою буде нещасний.

І ще він радів, що нарешті не повинен щодня, щогодини висмикувати себе зі стада, протиставляти себе стаду; що нарешті можна просто сидіти разом із усіма і робити те ж, що роблять усі.

Дивитися у вогонь.

* * *

Одного разу вранці він пішов поблукати промисловими районами — йому довелося примусити себе. Він говорив собі, що там, серед високих мертвих корпусів, може знайтися новий резерв продовольства — але подорож заводськими вуличками була для нього такою ж тяжкою, як прогулянка цвинтарем.

Він так і не дійшов до фабричного комплексу, до лісу труб, що вже давно не димлять. Безцільно забрів до інженерної школи, заглянув послідовно до бібліотеки, спортзалу, класів, ніде не знайшов нічого, крім павутини і пилу запустіння. Вже зібрався йти, відкрив двері великої лабораторії — і за найближчим столиком побачив згорблену фігуру худого похмурого Люка.

— Привіт, — сказав просто тому, що мовчки прикрити двері було б нерозумно і неввічливо.

Люк дивився так, начебто його піймали за зломом сейфа.

— Я тобі не заважатиму, — запитав чи завірив Дим.

* * *

— …А виглядаєш ти набагато молодше, — помітив Дим.

— Так, я раніше пішов до армії, щоб швидше піти до інженерної школи, — сказав Люк. — Коли служив на кордоні, був техніком маячків. Тому відразу і прийняли… на захисні технології. Шкода, не встиг отримати диплом… утім, тему мені ще перед навалою зарізали.

У лабораторії пахло їдко і неприємно, але чомусь цей кепський запах нагадував про життя. Про справжнє життя. Яке здається нескінченним.

— А я все про вас знаю, — сказав Люк, і Дим посміхнувся його самовпевненості:

— Так уже й усе?

— Я знаю, що ви були в Хазяїв, — сказав Люк пошепки. — Що вас… обстригли, і ви врятувалися тільки випадково, через той значок… Я їх ненавидів, ці значки. Коли бачив їх на комусь, просто зривати був готовий…

— Ревнував?

— Напевно, — сказав, подумавши, Люк. — Усі говорили, що я шанувальник Лани. А я її вже тоді любив.

Люк ходив уздовж стелажів з ганчіркою. Ретельно витирав пил, якого тут було не так уже багато.

— Я б побоявся йти до Хазяїв, — сказав Люк, споліскуючи ганчірку в бляшаному цебрі.

— Вони зовсім не такі страшні, — сказав Дим.

— Звідкіля ви знаєте, чи страшні вони? Адже ви так і не зуміли їх зрозуміти?

— Так, — сказав Дим. — Ми говоримо майже на одній мові й навіть послуговуємося однаковими буквами… Але зрозуміти один одного ми не зможемо. Ніколи.

— Чому ж ви звеліли всім іти туди, до них? — запитав Люк з підозрою.

— Я нікому нічого не велів… Я розповів усе, що знав. Вони вибрали самі. Як колись вибрав Лідер…

— Ви вірите у цю історію про Лідера?

— Вірю, — серйозно відгукнувся Дим. — Мені здається, усе було саме так.

Люк закінчив наводити порядок на робочому столі. Витер руки ганчірочкою — обривком білого колись халата:

— А чому ви не залишилися в Хазяїв? Адже там можна жити, і жити непогано?

— Я не можу без стада, — сказав Дим з відразою.

— Може, це не завжди погано, — пошепки промовив Люк.

Руки його давно були сухими, але він досі м’яв і мучив нещасну ганчірочку. Летіли білі клапті.

— А яку тему диплома тобі зарізали? — запитав Дим.

Ганчірочка трісла; Люк опам’ятався. Обережно поклав у цебро обидві кошлаті половинки:

— Та так… Я розробляв альтернативу… маячкам.

— Розробив? — швидко запитав Дим.

Люк помовчав. Відвів очі:

— Ні. Коли стало зрозуміло, що ця навала… Я цілими днями сидів… я думав: зараз я знайду панацею — і прославлюся. Я буду… знаменитішим, ніж Діва Донна, — він невесело посміхнувся. — І вона мене полюбить…

— Не вийшло? — запитав Дим, заздалегідь знаючи відповідь.

Люк хитнув опущеною головою:

— Не вийшло. Знаєте, серед дослідників ходила така байка… що Арті-Польовий не видумав маячки. Що він здер ідею в якійсь старій книзі, а джерело потім знищив. Що з нашим рівнем технології неможливо додуматися до такого… що треба знати про фізіологію вовка в десять разів більше, ніж міг знати Арті. Тощо… І ось коли я сидів, і була паніка, повні вулиці біженців, їжі ні травинки… А я сидів у лабораторії і щосекунди все чіткіше розумів, що спроби мої смішні, і правильно мені зарізали тему… Я зневірився, і тоді мені здавалося, що ці плітки мали під собою ґрунт.

Дим оглянувся.

Стіни лабораторії раптом нависли над ним, як нависали колись безрозмірні простори Хазяїнів. Щільно загвинчені ємкості з реактивами, громіздкі прилади з тьмяними дисплеями, переплетення дротів і гори лабораторного посуду — все це видавалося фальшивим, муляжним, мертвим.

— Виходить, не було ніякої науки, — почув Дим власний голос. — Було наслідування… боязке повторення давно зробленого, давно пройденого… Гра в науку… Так?

— Hi, — люто сказав Люк і відвернувся. — Йдемо… я дещо вам покажу.

* * *

— Ей, — неголосно покликав Дим.

Ті троє, що лежали на купі ганчірок, в’яло поворушили вухами. До Дима повернулося три пари байдужих очей — скляні ґудзики, блискучі, але безглузді.

Дим ледве стримався, щоб не позадкувати.

— Це…

— Так, — промовив Люк за його спиною. — Це ті… яких стрижуть і їдять Хазяї. Це наші предки, точніше, наші невдачливі двоюрідні брати… Їх сюди привезли ще дітьми. Багато років тому. Було двадцять два. Залишилося троє…

— Навіщо? — по паузі запитав Дим.

— А як інакше? Біологія, медицина…

— Вони були тут увесь цей час? Коли нічого їсти…

— Я випорожнив матраци, — сказав Люк, ледве витримуючи його погляд. — Стара солома… І я своє віддавав.

— Їм?

Люк помовчав, начебто зважуючись. Нарешті, нервово потер руки:

— Це ще не всі… Йдемо.

Вони довго йшли вузьким коридором, який кепсько пахнув; піднялися стрімкими крученими східцями, і Дим побачив обнесену залізною сіткою споруду.

За сіткою, у ременях, у переплетенні шлангів…

Дим на повірив своїм очам.

У верстаті був щільно оповитий трубками, прикутий до залізної стійки облізлий вовк.

— Була наука, — сказав Люк, начебто хвора тварина у верстаті могла підтвердити чи спростувати цю істину. — Були… напрацювали матеріалу предосить. Ось тільки використати…

Вовк відкрив жовті очі. Дим мимоволі відсахнувся.

— Їй недовго залишилося, — тихо сказав Люк. — Вовчиці… Вона вмирає.

* * *

На площу вони прийшли найпізніше. Хтось уже розпалив багаття замість Дима; Лана, побачивши Дима і Люка разом, здивувалася і, здається, повеселіла.

— Може, ти поспіваєш? — запитав у неї Дим.

Вона похитала головою:

— Ні. Тепер не варто.

Вони сіли поруч, і Лана, колись небагатослівна в присутності Дима, почала раптом розповідати, докладно і відверто, хоча її ніхто про це не просив. Вона розповідала, як на неї раптово впала слава, як величезні юрби плескали і підспівували, і як вона втрачала голову від миттєвої влади над ними… Як значки з її портретом носив кожен другий, а плакати майоріли на всіх афішних тумбах, і заради того, щоб тільки торкнутися її, люди штовхалися ледве не на смерть…

І як потім сталася навала, і слава її станула, як кусочок масла.

І як їй доводилося битися в черзі за пайок.

Як її перестали впізнавати і пам’ятати, всі про неї забули, і як з’явився Люк…

— Усе-таки даремно ти перестала співати, — сказав Дим, коли Лана нарешті захрипла і замовкла.

— Ні… Усе правильно, — втрутився старий, що досі мовчав. — Розумні істоти не повинні ходити отарою… у тім-то й уся річ…

І Дим відчув, як усередині його закипає незрозуміле роздратування і протест проти цієї старої, незаперечної, банальної істини.

* * *

Вовки з’явилися на окраїнах. Збиратися вечорами на площі стало небезпечно; щоранку і щовечора — у сутінках — Дим запалював смолоскип і піднімався на дах.

Сусід праворуч — їх з Димом розділяли три спустілі двори — подавав своїм смолоскипом сигнал «усе в порядку». Прийнявши сигнал, Дим те ж саме повідомляв сусідам ліворуч, а ті відповідали, передаючи сигнал далі…

Одного холодного ранку — на білій шерсті Дима лежав товстий шар інею — сусіди ліворуч не відповіли.

На світанку Дим вийшов на вулицю — і відразу побачив вовчі сліди.

…Перед будинком уже стояли двоє хлопців із двору навпроти. Тупцювали, втягнувши голови в плечі, не зважувалися ввійти. Сніг перед будинком був утоптаний вовчими лапами, і входити, власне, було вже не потрібно.

Дим увійшов.

* * *

— Я нічого не залишив після себе, — сказав старий. — Чуєш, Димку… я міг би написати… щось на кшталт мемуарів. Тепер мені здається, що я багато знав, ще більше розумів і зміг пояснити б…

— Так, — сказав Дим.

Старий умирав. У цьому не було сумніву; Диму здавалося, що треба помовчати, про щось подумати, але старий не замовкав ні на хвилину.

— Димку… Ти зрадив справу Лідера. І це правильно, ти — молодчина… А, може, ніякого Лідера й не було? Тепер ніхто ніколи не довідається…

Він раптом притих. Очі його дивно змінилися.

— Я розумію тебе, хлопче, — не своїм, деренчливим, а низьким і глибоким голосом сказав раптом старий. — Тобі не хочеться бути таким, як усі… Але подумай… окрім того, що тебе виключать зі школи, виженуть із міста… крім того, ким були б ми, якби кожен…

Це були його останні слова.

* * *

Причаївшись на даху, Дим дивився на вовків.

Вовків було п’ятеро, і вони давно не їли. Легка здобич скінчилася; вовки протоптали круглу стежину навколо Димового будинку, але проникнути досередини не могли.

Дим дивився, тамуючи в собі дрижаки. Відчуття було кепське — востаннє Дима трусило напередодні стрижки.

Він бачив, як на п’яти старому, із рваним вухом ватажкові наступає молодий самовпевнений самець. Він бачив, що конфлікт зрів; так вийшло, що саме Диму довелось стати свідком розв’язки.

Вони зчепилися на старій клумбі, там, де давно — тисячу років тому! — мама Дима висаджувала гіркі запашні квіти. На міській вулиці, у палісаднику, билися на смерть сірі людожери; старий ватажок знав, що шансів у нього небагато, а молодий самець був сильний, але самовпевнений.

Три вовчиці сиділи на хвостах і дивилися, не виявляючи ознак хвилювання.

Молодий самець здох із гримасою подиву на морді — йому, напевно, здавалося, що це несправедливо. Що старість повинна покірно поступитися місцем агресивній молодості; слиняві жовті ікла, які зімкнулися на шиї в молодого, наочно доводили перевагу мудрості й досвіду.

Ватажок відступив на крок від подоланого супротивника — і упав на сніг, стікаючи кров’ю з розідраного боку.

Тоді вовчиці одночасно встали.

Напевно, вони були голодні — зжерли обох, не надаючи особливих переваг ні молодому, ні досвідченому м’ясу.

* * *

— Диме! Диме!!

Він прокинувся від того, що хтось гупав у двері знадвору. Глянув у щілину — темно; невже він проспав ранок? Невже хтось насмілився пройтися вулицями у темряві?

— Диме! Відчиніть… Швидше…

Він відімкнув засув. Двері відчинилися з темряви в темряву; у застояне повітря кімнати ринула крижана і свіжа ніч.

Увірвавшись до будинку, гість ледь не збив хазяїна на землю. Дим здогадався, що це був Люк тільки по голосу і запаху.

— Щось із Ланою?!

— Ні, — видихнув Люк. — Усе гаразд… Диме, — і Люк заплакав.

Дим узяв його за барки, струснув так, що тільки зуби в темряві клацнули:

— Що сталося, кажи!

— Я зрозумів, — прошепотів Люк крізь сльози. — Я знаю… Я знаю, як треба. Я здогадався. Сам.

* * *

— Потім ми все відновимо, — сказав Люк, ніби вибачаючись за розгром, який панував у лабораторії. — Згодом… У нас буде багато часу. Багато часу, багато їжі… І жодного вовка. Уявляєш, як ми житимемо?

Лана усміхалася під багатошаровою марлевою пов’язкою.

Дим одну за одною відкривав темні ампули, забруднені зсередини блідо-зеленуватою пудрою. Обережно висипав вміст у мідну посудину, за металом і формою схожу на дзвіночок.

— Оце у нас буде життя! — захоплено говорив Люк, розминаючи желатинові коржі. — Я, напевно, буду професором. Уявляєш? Уявляєш, що вони заспівають, коли довідаються…

І він засміявся крізь марлю.

— А для нас… це точно безпечно? — неголосно запитала Лана.

— Великий Лідере! Ну я ж тобі пояснював! Окрім того, я на собі раз сто перевірив…

— Ти перевіряв на собі? — ще тихіше запитала Лана, і в її голосі звучав такий жах, що Люк знітився.

— Ну… на собі я остаточний склад перевірив. А доти пробував на цих, лабораторних…

Лана стояла, ніби перед вовком — такий жах, така туга були в її очах.

— І як? — запитав по паузі Дим.

Люк зітхнув:

— Але ж… зовсім без похибок не виходить. Шлях пізнання — шлях помилок…

І винувато обійняв Лану, а та, грубо вирвавшись, стягнувши з обличчя пов’язку, кинулась геть. Люк чимдуж шугонув за нею, а Дим, акуратно підібравши з підлоги білий клаптик тканини, зрозумів, що посміхається, і в посмішці цій немає радості, але немає і злості, й почуття, яке володіє ним у цю хвилину, називається гострою сумною заздрістю.

* * *

— Все, — крикнула з даху Лана. — Йдіть!

— Пробач, — сказав Дим, дивлячись у розтоптаний мокрий сніг.

Він не міг себе змусити подивитися заручнику в очі — своєму невдачливому двоюрідному братові, стадній тварині, яка здатна, однак, повною мірою відчути жах смерті.

До чавунної огорожі був прив’язаний в’язень лабораторії, єдиний, який вижив. Уперше за багато тижнів він наївся донесхочу — наковтався брикетної трави впереміш із позбавленими запаху гранулами.

— Йдіть! — квапила Лана. — Уже час…

Іржавими залізними сходами вони піднялися на дах.

Сутінки остаточно загусли. Той, прив’язаний, здавався невиразною білою плямою на темному снігу.

Дим повернувся до Лани:

— Повертайся до будинку… Люку, йдіть обоє. Швидко.

Лана не заперечила. Люк допоміг їй пробратися слизьким дахом до слухового віконця; Дим чув їхній подих, і хлюпання багнюки під ногами того, хто намагався звільнитися від мотузки, що його сплутала; вовки були близько, їхню присутність відчували й Дим, і той, кому випала роль приманки.

Дим приносив у жертву живу істоту. Істоту, схожу на нього з точністю до волосини, до візерунка вен і судин, істоту, яка відчуває біль і наближення кінця.

Найкраще було зараз піти слідом за Люком і Ланою — але Дим залишився.

Далеко, осторонь від промислової зони, завили тонко і жалісно, й від цього суму Дим перетворився на тремтячу грудку, а той, прив’язаний, забився і закричав.

Дим оглянувся — нікого, крім нього, на даху не було.

Дим подивився вниз — вулиці здавалися заповненими чорною застояною водою. Залитими вночі; у якийсь момент йому привиділося, що темрява ворушиться, живе. Ні, тільки здалося.

Йдіть сюди, беззвучно сказав Дим. Йдіть. Ми чекаємо вас. І нещасна принада, чия доля вже визначена. І я… І всі ми, нащадки Лідера. Йдіть, усе готово…

І знову почулося виття — цього разу набагато ближче; голодні мисливці не помилилися у виборі маршруту.

— Йдіть, — сказав Дим пошепки. — Йдіть… Ми не кликали вас у наше місто. Що ж, тепер уже йдіть. Тут чекає сюрприз, який повинен вам сподобатися. Ну ж бо…

Той, призначений на роль приманки, зовсім збожеволів.

Він рвався і метався на прив’язі; він репетував, Дим знав, що ці крики чути й у будинку. Швидше, заблагав Дим, звертаючись до вовків. Не тягніть, давайте ж…

Крик раптом змінився хрипінням.

Дим перегнувся через край даху, але нічого не зміг розгледіти. Він готовий був заприсягтися, що вовки ще не прийшли на площу — але принада вже мовчала. Нерухома біла пляма… Ледь чутно хлюпнув розталий сніг. Тиша.

Дим чиркнув сірником. Руки тряслися.

Він розпалював ліхтар тільки в екстрених випадках — заощаджував олію. Але зараз був саме такий…

Під чавунною огорожею лежало обм’якле, брудне, маленьке тіло.

Оповите мотузкою, як мертвий плід пуповиною.

* * *

— Це дуже важливо — зрозуміти. Вони не стали його їсти, бо їх відлякав препарат?

— Вони не могли зачути препарат, — переконливо сказала Лана. — Вони… побрезгували трупом, ось чому!

— Тихо, — сказав Люк, сірий, розпатланий і смертельно втомлений. — Тихо… Це я винен. Треба було другу очистку… Я поспішав… Я ідіот, вовча сить!

— Заспокойся, — сказала Лана. — Ми все одно це зробимо. Ми придумаємо, як… Ти тільки заспокойся. Може, поспиш?

— А якщо провести другу очистку — думаєш, вони не занюхають? — запитав Дим.

Люк похитав головою:

— Другу… Якби… Ех…

Світло ледь пробивалося крізь запнуті вікна. Підлога була гладенькою і чистою — ні єдиної порошини, ні соломини. Солому давно з’їли, а пил і пісок щогодини вимітає Ланина матір. У неї просто психоз якийсь — совгає і совгає ганчіркою по чистій підлозі…

— Треба поспати, — повторила Лана. — Всім нам…

Усі ми, подумав Дим. Ми — всі…

Чиясь помилка. Чудесний дарунок — розум, — що дістався жуйній отарі.

Ті, що підспівують на площі, що копіюють одяг і зачіски, що тупо ходять один за одним. Які дорожать думкою лідера, однакові, приречені…

Вони сиділи біля саморобного вогнища — пліч-о-пліч.

Дим поклав праву руку на плечі Люка, а ліву — на плечі Лани. Лана обійняла матір, мати — хлопця, який сидів поруч, і ось уже щільне коло мовчазних, напівзнайомих сиділи перед саморобним вогнищем і дивилися у вогонь.

* * *

«Лідер казав: так склалося, що ми не можемо вижити один без одного; це не прокляття і не благословення.

Лідер казав: ми можемо зневажати один одного… Ми нерівні по відношенню один до одного, і ніколи не були рівними. Нас прив’язують один до одного наш страх, наш голод, наша дурість і наша любов.

Ми — це те, що нас поєднує».

(«Сказання про Лідера»)

* * *

Наближалася весна.

Подекуди на полі сніг уже зійшов, з таловин виповзла, як солома з матраца, торішня бура трава.

А під нею, якщо розгорнути — зелені паростки. Блідо-смарагдова новонароджена травичка.

Дим йшов полем. Відвиклий від неба над головою, звикнувши до низьких закіптюжених стель, він йшов, переборюючи запаморочення, і дихав на повні груди.

Вітер пропах вовками. Дим мрійливо посміхався.

Він згадував Хазяїна, з його непроникними щитками поверх пильних очей. «Ти не зрозумієш», — казав Хазяїн і співчутливо хитав важкою головою.

Я ж усе прекрасно розумію, мовчки відповідав Дим, продавлюючи п’ятою осідаючий сірий сніг. Я всіх розумію, а якщо не вмію сформулювати — що ж… Може, я просто не вважаю за потрібне. Зате ти, Хазяїне, точно не зрозумієш мене.

Ви не ходите отарою? Ваше щастя. Зате вам ніколи не зрозуміти одного… Втім, я вже зарікся пояснювати. Все одно навколо нікого немає, крім вогкої рівнини, солодкої трави в таловинах і вовчого запаху, що наближається.

А мені здавалося — як тільки я вийду в поле, вовки посипляться горохом. Їх не так багато, вовків, їм потрібен час, щоб знайти здобич… Воістину — в страху очі великі.

Хмари були такі ж сірі, як і сніг. І в хмарах теж були таловини, тільки замість боязкої зелені з них проглядала синява, а з однієї діри, яка роз’їхалась просто посередині неба, раптом бризнуло сонце. Дим замружився.

Ось так, Хазяїне. Паси свої отари, стрижи, збирай вовну; через декілька поколінь ти цілком можеш відправити їх на бойню, вони анітрішки не засмутяться… Вони підуть покірно, отарою, як ходили завжди, і тільки за мить до смерті дозволять собі злякатися…

Ні; Дим труснув головою, відганяючи зайві думки.

Отара зобов’язана пастися? Під поглядом пастуха чи вовка? А це ви бачили?

І Дим, розсміявшись, як підліток, показав сіро-синьому небу широкий непристойний жест.

Небо не знітилось.

Може, ми й худоба, думав Дим, по кісточки провалюючись у талу воду. Може… Але нашу долю вирішувати не тобі, Хазяїне. І не вовкам. Я розумію, що тобі глибоко начхати на ці мої розмірковання, ти ніколи навіть про них не довідаєшся… я сподіваюся тільки, що ти здивуєшся, довідавшись про відродження цивілізації. Нашої Цивілізації, тому що вона відродиться, Хазяїне, ого, ще й як…

Дим прищулився; здалося йому чи ні, ніби на близькому і лисому, неприкритому травою обрієві з’явилися сірі тіні?

Навіть коли зараз видалося — вовчий запах усе ближче. Вітер північний, і Дим йде на північ…

Він зупинився. Відсапався; все-таки він відвик від довгих прогулянок, від швидкого кроку. Все-таки він постарів, якось одразу, різко, це тим більше дивно, що ще кілька місяців тому йому приходило до голови упадати за дівчиною…

Серце стугоніло так, що груди ходили ходуном.

— Йдіть сюди, — сказав Дим. Набрав у груди повітря і крикнув з усієї сили:

— Ей, ви! Сюди!

Тиша. Шум вітру у вухах, та ще стукіт серця.

— Агов! Усі сюди!

Від напруження перед очима попливли хвостаті іскорки. Дим знову перевів подих. Всівся просто на сніг.

Серце билося, розносячи по крові винахід Люка. Його дипломну роботу — тричі очищений, недоступний навіть для найтоншого чуття препарат.

З кожною секундою кров Дима усе більше перетворювалася на смертоносний коктейль. Ситі вовки, нічого не підозрюючи, повернуться до своїх лігвищ і принесуть із собою смерть; уже через три дні з’являться перші трупи. Хвороба пройде степом, невидимою пожежею увірветься в ліси, і тільки ті з сірих звірів, хто завтра ж кинеться геть, — тільки ті, можливо, зуміють врятуватися…

Якщо вони здогадаються.

Прокльон отари на голову вовка. Ось що це таке; прокльон сумирних і м’яких, які не зуміли захистити себе ні самострілом, ні смолоскипом.

— Так буде, — сказав Дим.

Тому що він міг тільки вірити. Вірити дипломній роботі Люка, вірити тому, що й Арті-Польовий не вкрав свій геніальний винахід, тому що ті, хто розписує стіни будинку квітами, здатні і на власну ідею…

І вірити, що Лана і Люк залишаться разом. Не деталями простого механізму під назвою «продовження роду», не випадковими знайомими, не такими, що просто блукають пліч-о-пліч…

Він прищулився.

З пологого пагорба назустріч йому неслися…

Він розгледів їх одразу — і до дрібниць. Здавалося, під черевом найбільшого вовка Дим міг би пройти, не пригинаючись; ноги, з-під яких летіли лахміття розталого снігу, схожі були на вкриті вовною колони.

Смерть на смерть.

Як колись гасили степові пожежі, пускаючи одну стіну вогню на другу…

Смерть неслася на Дима, не підозрюючи, яким близьким є її власний кінець.

В останній момент він усе-таки побіг — тваринний жах узяв гору. Він біг, провалюючись і спотикаючись, і йому здавалося, що він утікає.

Що він досі продовжує бігти.

Останній Дон Кіхот

Повість на дві дії

Дія перша

* * *

…Залишився тиждень.

У чорних стрілках, що повзуть по старовинному циферблаті, було щось невловимо тарганяче. Хвилини падали з цоканням, як мідяки до скарбнички, кожна хвилина віддаляла від чоловіка — поки не в просторі, поки лише в часі.

Алонсо спав. Вона лежала, закусивши краєчок подушки, і мовчки проклинала його.

Якби ти любив мене, казала вона, ти б не залишав мене одну. Але ти любиш Дульсинею, а я — заготовка для її світлого образу. Я болванка; я не людина навіть, я — сировина, з якої незабаром зроблять Дульсинею. Ти будеш любити її, вигадану, на відстані; я залишуся тут майже без надії знову тебе побачити. А потім мені надішлють телеграму — забирайте, мовляв, труп вашого лицаря… Заберіть його з канави, де він умер… таку телеграму надіслали твоїй матері, так, твій батько вмер у канаві… Хто я для тебе, Алонсо?! Тільки чужу жінку можна ось так кидати — заради фантома. Ти не можеш простити моєї бездітності? ти не можеш мені простити, що ти останній Дон-Кіхот?!

— Ніколи не кажи мені таких речей, — сказав він раптом холодно і виразно. — Навіть коли думаєш, що я сплю.

Вона мовчала, міцніше закусивши зубами краєчок своєї подушки.

— Альдонсо, — промовив він м’якше. — Я повернуся.

* * *

Санчо роззирався, роззявивши рот; вперше в житті він переступив поріг настільки вражаючої, настільки дивної будівлі. Старий будинок Кіхано був схожий на кинутий мешканцями мурашник: ходи-переходи, порожнини і отвори, ледве не на вузол зав’язані гвинтові сходинки — і широкі сходи з масивним поруччям, гобелени на стінах, портрети в темних визолочених рамах…

Гніздо сімейства Дон-Кіхотів.

Санчо роззирався, роззявивши рот, а служниця, гарненьке дівчисько з ямочками на щоках, відверто любувалася його збентеженням.

Тут було якесь особливо щільне повітря. Тут пахло часом; чудовиськами нагромаджувалися книжкові шафи, важкими складками нависали портьєри, на великому гобелені витканий був портрет Лицаря Печального Образу, саме такий, яким і уявляв його собі Санчо: вузьколиций, украй пригнічений пан…

— Люб’язний Санчо, ви б мішечок поставили… Яке-таке золото у вашому мішечку, чи боїтеся, що потягнуть?

— Та-а-а, — він недбало труснув своєю немаленькою «торбиною», — харчів тут трішечки, люб’язна Фелісо: овочі, сальце, інше… Перчик, приправки… Ти не хватай, воно важке, арроба ваги набереться.

Дерев’яні сходи губилися в напівтемряві. Тьмяне світло із затягнутого в оксамит вікна падало на розвішану по стіні зброю, на темні обладунки, на курні лопасті вентилятора — чужинця і прибульця з-посеред інших речей; світлими плямами маячили лиця на парадних портретах.

— Ось вони всі, сеньйори Кіхано, — буденно повідомила Феліса. — Всі Дон-Кіхоти, дивіться тільки…

Портретів було багато, вони розвішані були на стінах і в простінках, на поруччі, на стелі; Санчо крутив головою так, що в нього заболіла шия. Усі шляхетні ідальго були заковані в обладунки, в кожного на кінчику підборіддя стовбурчилася борідочка, кожен дивився на Санчо з виразом шляхетної печалі — на цьому схожість і закінчувалося; серед сеньйорів Кіхано були тлусті й сухорляві, круглолиці і з обличчям, як голка, брюнети й шатени, і навіть, здається, один рудий.

— Фелісо, а ринок тут у вас хороший? Зі свого господарства живете чи ні? Хто на кухні за головного?

— Я, — Феліса випнула і без того круті, чималі груди. Санчо ледь втримався, щоб одразу не хапнути служанчине добро руками; Феліса була з вигляду як вертке червоне яблуко на черешку, який ще не встиг обірватися, найпривабливіше яблуко на гілці, стигле, але ще не надкушене, яке не знало ні червоточин, ні ударів граду, і тому самовпевнене. Санчо тихцем зітхнув: ех, затриматися б тут подовше, не поспішати б на велику дорогу, де багнюка під чоботями і тверде сідло під сідницею, де холод, вітер, небезпеки, де страви жорсткі, а служниці кощаві…

— Ти? — запитав він, недовірливо розглядаючи Фелісині перса. — Ти за куховарку?

Феліса насупилася:

— А що?

— Ну тоді навчу я тебе справжню олью готувати, — пообіцяв Санчо. — А то знаю вас, дівчисьок, такого наварите, хоч собакам вилий…

— Я сама будь-кого навчу! — образилася Феліса.

Санчо примирливо засміявся:

— Ну, чого надулася… як півтора нещастя, — він підійшов ближче, скосив очі, намагаючись зазирнути за виріз Фелісиного плаття; Феліса хихикнула. Відскочила. Стрельнула очима.

— А тут у вас весело в Ламанчі, — по паузі визнав Санчо. — Ну, розкажеш мені про сеньйорів Кіхано?

Дівчисько посміхалося:

— Про сеньйорів? А що про сеньйорів? Ось сеньйор Мігель Кіхано висить, усе про почесті мріяв… За ним, добродії, ви бачите Алонсо Кіхано-другого, по-простому його прозвали Дон-Кіхот повторювальний. Там, — Феліса ткнула пальцем кудись під стелю, і Санчо, задерши голову, розгледів закріплений під зводами портрет, — там висить Селестин Кіхано… він, щоправда, не сам справедливість установлював, а зібрав голоту і цілою юрбою попер на герцога. Хоча потім його помилували. Ось Алонсо Кіхано-третій, цей далі, ніж до трактиру, не пішов. Цілий тиждень здійснював подвиги в трактирі, а потім у напівбезпам’ятстві був доставлений додому… Його називають ще Дон-Кіхот розсудливий. Далі, добродії екскурсанти, ви можете бачити портрет Алонсо Кіхано-четвертого, котрого називають Дон-Кіхот фанатик; знаменитий тим, що, гніваючись, пристукнув песика якоїсь дами, і його згноїли в судах мало не до смер…

Феліса осіклася.

На сходах, за мить до цього порожніх, тепер височіла нерухома фігура.

— Ох… — видихнув від несподіванки Санчо.

— Доброго дня, любий Санчо, — сказала жінка. — Я бачу, Феліса розстаралась на маленьку екскурсію для вас. Тим часом на конов’язі ось уже півгодини реве якийсь віслюк… Не турбуйтеся, любий Санчо. Я подбаю про вас, а Феліса цієї ж миті подбає про віслюка.

— У світі так багато віслюків, і всі вони вимагають нашої турботи, — пробурмотіла йдучи Феліса.

* * *

Стоячи на широких сходах, Альдонса розглядала людину, яка з’явилась у її домі, точніше, його круглу маківку, тому що славний Санчо Панса саме зігнувся в низенькому поклоні.

— Рада вітати вас, найдобріший Санчо…

Такими є правила гри. Вона бачить його вперше в житті, але називає за традицією «найдобрішим».

Прибулець випрямився. Обличчя його було рожевим від припливу крові — занадто низько і довго кланявся; очі Альдонси зустрілися зі світлими, уважними, непроникними очима гостя:

— Низенький вам уклін, сеньйоро Кіхано…

Вона поморщилася:

— Називайте мене Альдонсою, любий друже. Ви втомилися? Ви просто з дороги — до нас?

Блакитні очі прибульця залишалися спокійними:

— Майже, пані Альдонсо. Спочатку я, зізнатися, заїхав до місцевої цирюльні — поголитися, помитися… А то з дороги, знаєте, ніби гуси за пазухою ночували…

Вона відвела очі. Непристойно так витріщатися на Санчо Пансу; терпи, терпи, Альдонсо, час іще не настав… Ключ підійшов до замка, а чи клацне — незабаром довідаємося…

— Отже, найдобріший Санчо, цей будинок готовий прийняти вас на ці кілька днів, що залишилися до двадцять восьмого липня, настільки значущого для сімейства Кіхано дня. Саме цього дня Лицар Печального Образу зробив свій перший виїзд; цього дня і ви з сеньйором Алонсо за традицією повинні рушити в дорогу… Впоравшись із віслюком, Феліса покаже вам вашу кімнату. Ви, певно, голодні?

— Я невибагливий, сеньйоро, — збентежившись, запевнив гість. — Не той голод, коли пузо не їсть, а той голод, коли вухо байку не слухає… Пробачте, — Санчо знітився. — У нашому роду… в роду Панса багато байок розповідають про сімейство Кіхано.

— І в цирюльні вам теж трохи набалакали, — доброзичливо вставила Альдонса.

Санчо невинно посміхнувся:

— Не без того, сеньйоро, не без того… Базік, сеньйоро Кіхано, не бракує, собака гавкає — вітер носить, від брехні, кажуть, і кишки переплуталися… Сеньйоро, а це і є Лицар Печального Образу?

Слідом за Санчо Альдонса поглянула на гобелен.

— Я таким його і уявляв, — повідомив Санчо не без задоволення.

— Таким і уявляли?

Альдонса потягла за шовковий шнур, на вигляд точнісінько такий, як для закривання портьєр. Зі скрипом завертілися незмащені блоки; гобелен із зображенням Лицаря Печального Образу розійшовся рівно посередині й роз’їхався в різні боки, а на його місці з’явився портрет, на якому Дон-Кіхот сміявся.

Стара людина регоче на все горло. Веселі зморщечки, біленькі зуби, дрібні, але міцні, без єдиної чорної плями. Лукаві очі. Настовбурчена борідка.

Санчо дрібними, боязкими крочками наблизився до портрета. Оглянувся на Альдонсу:

— Сеньйоро… ЦЕ Лицар Печального Образу?

— Цей портрет написано людиною, яка добре знала Алонсо Кіхано-першого, — сказала Альдонса. — Кажуть, що Лицар Печального Образу зовсім не був таким засушеним, як це зазвичай вважають. Кажуть, він любив життя. Кажуть… казали, що на цьому портреті він більше схожий на себе, ніж на решті портретів.

Санчо знову перевів погляд на портрет; вклонився Дон-Кіхоту — шанобливо, до землі.

Альдонса вичекала ще хвилинку — потім знову смикнула за шнур, і портрет сховався під гобеленом.

— А… чому ви його ховаєте, сеньйоро Альдонсо?

— Бо, — Альдонса секунду розмірковувала, як пояснити йому і чи варто пояснювати. — Бо, люб’язний Санчо, потаємне має бути прихованим, а свято, позбавлене обрамлення буднів, втрачає свою привабливість. Лицар Печального Образу — головоломка, яку ми розгадуємо щодня…

Вона хотіла ще щось додати, але цієї миті знадвору донеслися голоси, і грюкнули вхідні двері.

— Сеньйор Алонсо приїхав? — швидко запитав Санчо.

Весело затупавши, вбігла служниця:

— Сеньйоро Альдонсо, листоноша! Нові листи!

Різномасті, різного розміру конверти з кольоровими печатками. Ціла купа, штук десять; Альдонса склала їх, не розпечатуючи, на конторку:

— Ось, пане Санчо, чим ближче двадцять восьме липня, тим частіше нам пишуть… Добродії хочуть познайомитися з Дульсинеєю Тобосською, дами кличуть у гості Дон-Кіхота… Іноді трапляються листи ворогів, які читати смішно і сумно… Ось бачите, непідписаний конверт, конверт без зворотної адреси? Хочете довідатися, що там? Напевно це той самий анонім…

Хруснула під пальцями неприємна чорна печатка.

— «Алонсо, ти смішний. Ти паяц, ти ярмарковий блазень. Якщо ти все-таки наважишся вирушити у свій фарс-вояж…» Слово ж яке, — Альдонса кинула лист на кипу інших. — Ось, пане Санчо, так і живемо… До речі, той портрет, під яким ви зараз стоїте, зображує Дієго Кіхано, який доводиться батьком моєму Алонсо… нашому Алонсо, — додала вона не без гіркоти. — Саме з цим ідальго подорожував свого часу ваш гідний батечко…

Санчо всміхнувся, начебто перепрошуючи:

— Ні… То був мій дядечко Андрес Панса. Він, сеньйоро Альдонсо, повернувся з подорожі дуже розлючений і сказав своїм синам, що… коротше кажучи, сеньйоро Альдонсо, їхати із сеньйором Дон-Кіхотом випало мені, тому що мене звуть Санчо. Батько мій мене так назвав… усе мріяв, небіжчик, щоб я став губернатором на острові…

Санчо посміхнувся і розвів руками, ніби перепрошуючи за дурість батечка. Ніби кажучи: ну що поробиш, ми з вами розуміємо правила цієї гри, що там казати, Кіхано все одно не зможуть заплатити за послуги по-справжньому…

— Ви гідний нащадок свого знаменитого предка, — сказала Альдонса щиро, тому що звістка про непряме родичання Санчо і попереднього зброєносця-панси виявилася для неї приємною несподіванкою. — Вам дуже підходить ім’я Санчо. Той, найперший Санчо, який супроводжував Лицаря Печального Образу, був по-справжньому вірний… І хоч був простодушний і неписьменний, зате шляхетний серцем, дотепний… Фелісо, не треба стояти за портьєрою. Що тобі?

Дівчисько злегка почервоніло, але тільки ледь-ледь. Пройде зовсім мало часу, і, піймана на гарячому, вона буде зберігати незворушність; щойно піде Алонсо, я звільню її, подумала Альдонса і похолола від буденності цієї думки: щойно піде Алонсо…

— Я хотіла запитати, — крізь наліт зніяковіння повідомила Феліса, — коли накривати на стіл?

— Як тільки повернеться сеньйор Алонсо… Йди.

Цього разу вона, здається, дійсно пішла. Ну чому будь-яка служниця, варто їй призвичаїтися в домі, відразу починає шпигувати за панами?!

— Сеньйоро Альдонсо, — обережно почав Санчо, — пробачте селюка, я хотів би запитати…

— Запитуйте, — сказала вона якомога байдужіше.

— Гм… Сеньйор Алонсо читав лицарські романи?

Вона сухо посміхнулася:

— Усього кілька, в юності… Щоб випередити ваше запитання, повідомлю, що сеньйор Алонсо не вірить ні у велетнів, ні в злих чарівників і зовсім байдужий до пригод Амадіса Галльського.

— Сеньйор Алонсо… — блакитні очі мигнули. — Сеньйор Алонсо дійсно хоче нести у світ… щастя?

Слово «щастя» пролунало в його вустах якось сором’язливо і злякано. Начебто маленький хлопчик пробує на смак медичну назву статевого органа.

— А що таке? — запитала вона, внутрішньо зосереджуючись, але зберігаючи колишній недбало-люб’язний вигляд. — Що ви маєте проти щастя для всього людства, га?

Він посміхнувся, намагаючись зрозуміти, знущається вона чи просто жартує:

— Нічого… Як на мене — нехай, щастя для всіх — задарма, і нехай ніхто не піде скривджений… Але сеньйор Алонсо дійсно вірить у цю вашу легенду?

— У цю нашу легенду, — м’яко виправила Альдонса. — А ви, Санчо, ви в неї не вірите?

Зброєносець знітився:

— Ну як вам сказати…

— Скажіть, Санчо, — Альдонса пішла напролом, — а ви взагалі то хочете їхати із сеньйором Кіхано в цю… таку своєрідну… подорож?

Санчо відкрив рот — і закрив його знову. Альдонса чекала; від відповіді Панси так багато залежало, а вона чомусь була впевнена, що відповість він чесно…

…Гуркіт у серцях зачинених дверей. Кроки; Альдонса почула ЙОГО голос раніш, ніж на порозі кімнати з’явилася височенна фігура:

— Альдонсо! Він знову її б’є. Знову б’є Панчиту. А її власна мати не пускає мене до будинку! Сімейні, мовляв, справи, самі, мовляв, вирішать… Сміття з хати… Добре. Коли я одягну обладунок — нехай вона тільки спробує дзявкнути про сімейні справи! Ця худоба, її вітчим, він…

— Алонсо, — тихо сказав Альдонса, і тільки тоді він помітив гостя.

* * *

— Друже мій Санчо…

Сьогодні він вимовляв ці слова вперше в житті. Тобто ні — він повторював їх часто, розмірковуючи про майбутнє, лежачи вночі без сну; але тепер слова, у зверненні до живої людини, нарешті наповнилися змістом.

Зброєносець припав на коліно:

— Пошли Боже вашій милості щастя в Лицарських діяннях й удачі в боях…

— Друже мій Санчо! — Алонсо поспішив підняти його. — Ви… ви готові прийняти посаду губернатора на придатному для цього острові?

Так казав батько. «Насамперед закинем словечко за губернаторство і подивимося, як він відповість».

Санчо розсміявся. Без сарказму, без єхидства — радісно, віддаючи належне веселому жарту.

В Алонсо трішки відлягло від серця.

Той, який супроводжував батька, був гладкий і корисливий; коли йому нагадали про губернаторство, тільки кисло поморщився. Він постійно вимагав грошей — якоїсь платні, якихось «добових»; Алонсо не залишала думка про те, що саме через його зраду батько і загинув. Умер на узбіччі безлюдного шляху, всіма покинутий, захлинувся в брудній калюжі, побитий, не маючи сили піднятися… Люди, яким він хотів допомогти, кинули його в багнюці, а той Панса обмежився телеграмою додому…

Зусиллям волі Алонсо відігнав чорний спогад.

— А ми тут саме говорили про щастя для всього людства, — усміхнулася Альдонса.

Зброєносець крекнув:

— Угу… Про щастя добре поговорити перед вечерею, травленню, начебто б, сприяє…

— Ви голодні, — спам’яталася Альдонса. — Піду, дам розпорядження щодо вечері…

Алонсо м’яко піймав її за лікоть:

— Надягни, будь ласка, той кулон… мій улюблений. Нехай буде свято!

— Ланцюжок порвався, — сумно посміхнулася Альдонса. — Я віднесла його поремонтувати до ювеліра.

* * *

Алонсо перебував у прекрасному настрої. Добра прикмета — зброєносець прибув вчасно, і звали його Санчо, як і того, першого.

Зрозуміло, не уникнути візитів цікавих сусідів. Зрозуміло, вони усі припруться сюди під різними приводами, і першим з’явиться, звичайно, Карраско…

Феліса прислуговувала за столом. Наливаючи вино до келиха Алонсо, вона нахилялася так низько, що торкалася грудьми його руки; Алонсо не було неприємно, навпаки — він посміхався. Напевно, це тому, що я сьогодні добрий, думалося йому. У мене вистачить приязні на усіх, у тому числі на дурненьку Фелісу…

Він нишком поглядав на Альдонсу, але та, здавалося, із захопленням слухала Санчо і не звертала уваги на майже неприховані вільності, що нахабно діються під самим її носом. Щоправда, і Феліса вміла вибрати момент — наповнювала келих Алонсо тільки тоді, коли Альдонса відверталася.

— Пане мій, — почав Санчо зі збентеженою посмішкою. — Ви дозволите, я буду вже вас так називати? Відтоді як сімейство Панса переїхало під Барселону… про історію мандрівних Лицарів доводилося судити зі слів тих Панса, які поверталися з походу. Зізнатися… мій дядечко Андрес, який супроводжував у поході вашого батечка… він нарозповідав усяких дурниць, але його в нас на хуторі кожен собака знає як, пробачте, брехуна. Мій батько не такий, інакше не назвав би мене Санчо. Але ви все-таки скажіть, сеньйоре Алонсо, ваш батечко досяг значних успіхів у поході? Захистив кого-небудь? Врятував?

Алонсо подивився Санчо в очі; здається, він був щирий. Він був довірливий, як і годилося, та запитував без потаємного наміру, без шпички.

— Мій батько Дієго Кіхано, — сказав Алонсо повільно, — був зразком лицарської доблесті й справжнього милосердя… На жаль, промандрував він недовго. Мій батько заступився за працівників, над якими знущався хазяїн… а хазяїн пообіцяв працівникам гроші, якщо вони поб’ють батька. Й вони побили його, так він умер…

Алонсо замовк. Подивився на Альдонсу; та сиділа, пряма й незворушна, і він проклинав себе — навіщо знадобилося говорити про це саме перед від’їздом? Після всіх цих нічних сцен? І хтозна, що вона скаже сьогодні вночі… Чи про що промовчить, закусивши зубами краєчок подушки…

— Правда, кажуть, лиса, а кривда чубата, — кашлянув Санчо. — Бог їм суддя… Тільки от я дивлюся… така купа, пробачте на слові, шляхетних панів тут на портретах… Може, ви розповісте мені, зброєносцю, якусь… історію з гарним кінцем? Хто вдову захистив, хто за знедоленого заступився… так?

Мовчання.

Альдонса незворушно пила воду. Маленькими акуратними ковточками.

— Друже мій Санчо, ось історія роду Кіхано, — Алонсо обвів рукою портрети. — Всі ці добродії були спадкоємцями Дон-Кіхота, і кожен з них, досягнувши зрілого віку, надягав обладунки і вирушав у мандрівку. Про кожного з них складали легенди…

Алонсо зробив паузу. Ніби для значущості, а насправді, щоб з безлічі діянь своїх славних предків вибрати найпереконливішу «історію з гарним кінцем»…

— Ось, друже мій Санчо, ліворуч від сходів ви бачите портрет Алонсо Кіхано-четвертого. Ця людина була вимоглива до себе й до інших; деякі називали його фанатиком. Але неправда, що він закликав спалювати на багаттях усіх, хто не поділяє його переконань; це домисли, що їх багато навколо сімейства Кіхано… Алонсо-четвертий знаменитий тим, що врятував дитину від жахливого скаженого собаки!

Санчо дивно посміхнувся — і чомусь глянув на Фелісу.

Задеренчав дверний дзвіночок.

* * *

Альдонса пила, хоч її вже нудило від цієї води; Дієго Кіхано, нещасний батько Алонсо, дивився на неї з портрета.

Так треба, мовчки казав дон Дієго. (Альдонса чудово пам’ятала його — вони з Алонсо вже були сімейною парою, коли одного разу двадцять восьмого липня Дієго Кіхано пішов у свою мандрівку). Так треба, терпи. Будь гідною підставкою для статуї прекрасної Дульсинеї…

— Сеньйор Карраско, — повідомила Феліса.

Альдонса насупилася. Вдати хвору? Піти до себе?

Це було б слабкістю, в Альдонсиному роду не було слабачок. А як її свекруха, мати Алонсо, йшла за труною свого закатованого чоловіка? Пряма, як гвадаррамське веретено, з незворушним, ніби висіченим з мармуру обличчям…

І тієї ж уночі вмерла від серцевого нападу.

— Доброго дня, наймиліший Алонсо, — молодик Карраско уже стояв у дверях. — Добрий день, дорога Альдонсо… О-о-о, то це і є наш зброєносець?

— Це не зовсім ваш зброєносець, — відгукнувся Алонсо з недоброю посмішкою. — Це наш зброєносець, люб’язний Самсоне… Сідайте. Фелісо, ще один прибор… Санчо, це Самсон Карраско, друг сім’ї.

* * *

Карраско переминався з ноги на ногу:

— Ні, Алонсо, я не хотів би… у вас домашня, деякою мірою сімейна вечеря… Я всього на хвилинку, Алонсо, можна вас на пару слів?

— Я слухаю, — Алонсо знизав плечима. — Тут усі свої.

— Алонсо, — гість зам’явся, — ви скаржилися на безсоння, то я дістав для вас чудове снодійне! Набагато ліпше за звичайну цикорну воду!

Й урочисто замок, мабуть, чекаючи на похвалу.

— Він чудово спить, — холодно повідомила Альдонса. — Можете мені повірити, він спить, як дитина.

Карраско не знітився:

— Дуже добре, дорога Альдонса, це просто прекрасно… Але хвилювання, магнітні бури, зміна атмосферного тиску — це все дуже впливає на людей, подібних до нашого Алонсо. Я сам у такі дні погано сплю, що там казати про…

Він запнувся. Зітхнув; обернувся до Панси:

— Санчо, люб’язний Санчо! З вами мені треба теж переговорити… Потім, звичайно. Потім. Адже ви будете супроводжувати нашого ідальго в поході, а мандри Лицаря — це не прогулянка за грибами, тут може бути багато непередбачених випадків, ситуацій, травм — як фізичних, так і моральних… А я почуваю відповідальність за здоров’я Алонсо. За його душевне здоров’я.

Алонсо весело підморгнув:

— Самсоне, за останній тиждень ти схуд і погано виглядаєш. Не можна, щоб лікар, переживаючи за пацієнта, сам потрапив на лікарняне ліжко…

— Я заспокоюся тільки тоді, коли ваш похід благополучно завершиться, — відрізав Карраско, всідаючись до столу прямо навпроти Санчо. Дещо поспішно кивнув Фелісі, пропонуючи наповнити його келих. Випив; витер серветкою губи:

— Санчо… На вас лягає велика відповідальність. Я навчу вас деяким тестам.

— Рушав би ти з нами, — запропонував Алонсо, відсьорбуючи від свого келиха.

— Я радий, що ти ще здатен жартувати, Алонсо… — кисло всміхнувся Карраско. — Санчо, запам’ятайте: ви з вашим хазяїном повинні бачити те ж саме. Якщо ви побачите млини — Дон-Кіхот сміливо може з ними боротися. Але якщо ви бачитимете млина, а сеньйор Кіхано — велетнів, тоді терміново треба повертатися назад, це я вам як лікар кажу…

Санчо перевів наївний погляд з гостя на хазяїна і назад, зітхнув, розвів руками:

— Сеньйоре Алонсо, не розумію, чого від мене хоче цей пан…

Карраско насупився.

— Бачите, Санчо, — Алонсо примирливо усміхнувся. — Сімейство Карраско — друзі родини Кіхано… Ця дружба триває ось уже кілька сторіч.

Альдонса хмикнула.

— Я психіатр, — сварливо повідомив Карраско, — тобто я психіатр-початківець, але мій батько, теж Самсон Карраско, він був світилом психіатрії. Він оглядав ще дідуся нашого Алонсо і звичайно, він оглядав його батька… У мене є архіви двохсотлітньої давнини! Для психіатри дуже важливою є спадковість, і, знаючи історію родини Кіхано, я можу багато напророкувати… — тут він звів губи і скорботно похитав головою. — Спадковість… Ви розумієте? У родини Кіхано така спадковість, що…

І Карраско звів докупи брови, а Санчо обернувся до портретів на стіні — тепер він розглядав їх із підозрою, ніби намагаючись відшукати іскорку божевілля в сумних очах предків Алонсо.

— Санчо, не приймайте все це надто близько до серця, — вкрадливо сказала Альдонса. — Так звана психіатрія більше здорових зробила хворими, ніж хворих — здоровими. Насправді чутки про так зване божевілля Лицаря Печального Образу дуже перебільшені.

— Чи настільки вже перебільшені, дорога Альдонсо? — не здавався Карраско. — Ще в дитинстві батько змушував мене напам’ять заучувати уривки з медичних статей, зокрема таке ось визначення: «Божевілля Дон-Кіхота носить характер паранойяльного марення. При цьому марення носить систематизований характер. Мареннями є не ідеальні моральні устремління Дон-Кіхота, а форма і способи їхнього виконання. Можна подумати, що в шляхетного Лицаря наступило вікове зниження психіки, що виявляється в сентиментальності, неадекватному сприйнятті лицарських романів, нездатності реально оцінювати свої фізичні можливості».

— Це безграмотно, — скривився Алонсо. — Самсоне, я не знаю як щодо медицини, але в граматичному відношенні цей уривок не вартий жодної критики. Божевілля носить характер, марення теж носить характер… Хто кого носить?

— Ліпше вже чиряк на задниці, ніж лікар у домі, — незворушно додав Санчо. — Бо чиряк лопне, а лікар, доки не заморить — не відступиться…

Карраско глянув на нього з погано прихованим презирством:

— Добре, сеньйоре Санчо, «лікарям», як ви зволили висловитися, можна не довіряти… Але джерело, якому прийнято вірити… сподіваюся, зрозуміло, про яку книгу йдеться? Отож у цій книзі написано буквально наступне: «…мізки його висохли, і він зовсім збожеволів». Збожеволів! А сьогодні, у світлі досягнень сучасної науки можна сміливо стверджувати, що в нещасного прабатька Дон-Кіхотів мала місце повільно прогресуюча паранойяльна шизофренія, ускладнена атеросклерозом!

Якийсь час над столом стояла тиша. Санчо готовий був вставити приказку — але в останній момент стримався. Не наважився.

— Можливо, Лицар Печального Образу був дійсно оригінальний у вчинках, — м’яко сказала Альдонса. — Але ті повністю розсудливі люди, які знущалися з нього, блазнювали перед ним і грали у «Дон-Кіхота» — незрівнянно гірші.

Це вона дарма, подумав Алонсо. Самсона можна терпіти, іноді його товариство цікаве, але натякати йому на роль його предків в історії донкіхотства…

— Сеньйоро Альдонсо! — шиплячим шепотом почав Карраско. — Ось уже не в перше я чую, — він махнув рукою гобелену, начебто беручи його у свідки, — всі ці казки про те, що мій предок Карраско, на честь якого мене назвали Самсоном… що ця гідна людина ніби-то занапастила Лицаря Печального Образу — усе це неправда! — Карраско обернувся до Санчо, і вказівний перст ледь не вперся зброєносцю в груди. — Він урятував його! Він його рятував, немічного стариганя, рятував, повертаючи додому… Так, він якоюсь мірою блазнював, назвавшись Лицарем Білого Місяця, але Дон-Кіхота він здолав у чесному двобої! І що б не говорили деякі…

— Не хвилюйтеся так, — посміхнулася Альдонса. — Зрештою, хіба ви можете нести відповідальність за діяння своїх предків?

Санчо знічено похитав головою:

— Прошу пробачення, добродії… Нехай лікарі дурний народ — але ж і у сімействі Панса чули, ніби-то Лицар Печального Образу, рушаючи у свій перший похід, ось саме двадцять восьмого липня… що він був теж, як би…

І Санчо покрутив пальцем біля скроні, намагаючись при цьому, щоб жест вийшов якомога делікатнішим.

— Людям властиво називати божевільним усе, що виходить за рамки їхнього розуміння, — сухо відгукнулася Альдонса. — Коли людина вирушає в далеку важку мандрівку, щоб заступатися за скривджених, на яких, окрім нього, всім плювати… звичайно, таку людину легше уявити хворою.

Обличчя Карраско набуло нездорового багряного відтінку. Заливаючи образу, психіатр приклався до келиха — благо Феліса була напоготові й вчасно встигла його наповнити.

— Але ж наш сеньйор Алонсо, — повільно сказав Санчо, — адже він теж вирушає в далеку й важку… та небезпечну… й що там казати, яка таїть у собі масу колотнеч, подорож…, вирушає заради загального щастя. Подивіться на нього — адже він при здоровому глузді?

І всі подивилися на Алонсо, а він підняв свій келих і випив до дна.

— Здоровий глузд, — сказав він глухо, — душевне здоров’я… велить нам пройти повз матір, яка, обпоївши маковим настоєм немовля, тягне його збирати милостиню…

— Так, але… — обережно почав Санчо. — Але… чи зможе шляхетний ідальго замінити дитині матір? Нехай навіть таку кепську? І куди він діне маля — до притулку? Чи сам візьметься його виховувати? І скільки таких малят йому доведеться зрештою підібрати?

Карраско мовчки сопів, наливаючись вином; Алонсо зрозумів, що дав утягти себе в суперечку. Що йому важко стримати себе, що він не зможе зупинитися:

— Маленька Панчита, наша сусідка, яку щодня б’є її вітчим-тварюка… теж любить свою матір! А мати заступається за чоловіка, вигороджує цього… цю сволоту! А Панчита її любить! А ми терпимо, і проходимо щодня повз цей будинок…

— Алонсо, — тихо сказала Альдонса.

Алонсо опустив плечі:

— Ні, все гаразд… Санчо, друже мій Санчо, ну звичайно ж я не божевільний. Був би я божевільним — нізащо б нікуди не пішов, та й Самсон, — Алонсо ледь-ледь усміхнувся, — нікуди не пустив би мене… Ви думаєте, я не розумію, як виглядатиму зі сторони? Спис, обладунки, фамільний шолом? Я розумію, Санчо. Ті, за кого я заступлюся, не скажуть мені жодного доброго слова. Навіть ті, котрим я дійсно зможу допомогти. Ніхто. Вони плюватимуть мені вслід. Вони кидатимуть у мене каміння й грудки багнюки. Якщо я впаду — вони тупцюватимуть по мені, якщо спробую присоромити їх — вони реготатимуть і ляскатимуть у долоні. Знущання, приниження, кров і бруд — ось що чекає мене в дорозі, а зовсім не слава. А я при здоровому глузді. І чомусь іду? Чому, га?

— Чому? — тихо запитав Санчо. — Ви напевно вірите, мій владико, у цю стародавню легенду? Що з кожним кроком Росінанта… наближається нове Золоте Століття, і колись новий Дон-Кіхот зуміє захистити, ну, всіх несправедливо скривджених на світі. Що саме його ім’я буде вселяти, ну, жах у серця негідників… І настане час, коли не буде принижених злиденних бабів і покинутих дітей, і цих, ну, пасербиць, яких б’ють вітчими…

— Золоте Століття ніколи не настане, — жорстко сказав Алонсо. — Точніше… ні. Не так. Не знаю, чи настане Золоте Століття. Знаю, що повинен іти… Що на дорозі мусить бути Дон-Кіхот. Що він повинен любити Дульсинею…

Він набрав у груди повітря. Напевно, він сказав би щось дуже важливе — але його перебив Карраско, вже п’яненький, але досі переживаючи образу:

— До речі, щодо спадковості! Ми тут усі сперечаємося, чи був Лицар Печального Образу божевільним у медичному сенсі цього слова… Припустимо, це дійсно спірне питання. Але от спадковість Дон-Кіхота… Для того, щоб опинитися в зоні ризику, сеньйору Алонсо досить мати серед предків тільки сеньйора Кристобаля Кіхано!

Карраско встав і, погойдуючись, рушив до портрета за портьєрою. Смикнув убік важкий оксамит, відкриваючи поглядам бліде, одутле обличчя зі скляними очима; ще один портрет, ще один Дон-Кіхот, хоча й соромливо запнутий шторкою від сторонніх очей.

— Це, наймиліший Санчо, — з притиском вимовив Карраско, — прямий нащадок Лицаря Печального Образу, один із предків нашого Алонсо, який свого часу теж вступив на шлях дон-кіхотства… Це сеньйор Кристобаль Кіхано! Діагноз на діагнозі, примусове лікування провести не видавалося можливим, зрештою безумець загинув від аркебузної кулі… І ця людина — предок нашого Алонсо! А ви смієтеся наді мною, коли я пропоную сеньйору Кіхано щотижневі психіатричні тести…

— Феліса, ти не чуєш, хтось прийшов, — різкіше, ніж слід сказала Альдонса.

Карраско замовк. Можливо, зрозумів, що, протверезівши, пошкодує про сказане.

— Сеньйор Авельянеда! — оголосила Феліса.

— Доброго вечора, любі сеньйори, — радісно замурмотів сусід ще віддалік, у коридорі. — Ой… Хто це у вас? Невже прибув той самий Санчо Панса? Здрастуйте-здрастуйте, любий Санчо!

Як зворушливо він вдає подив. Ні сном ні духом, мовляв, про появу Санчо, а зайшли просто так, по-сусідськи…

— Алонсо, мій друже, я зайшов по-сусідськи… За стіл? Ні, ні, ніяково…

— Санчо, це наш сусід, сеньйор Фернандо Авельянеда, шляхетний ідальго… Сеньйора Авельянедо, зробіть ласку, сідайте. Фелісо, ще один прибор…

— Прошу-прошу вас, без титулів!.. Я зайшов на одну хвилинку. Незабаром двадцять восьме липня, я розумію, що у вас і без мене справ вистачає… Я, ось, приніс те, що ми з дружиною у вас брали читати: «Термін для Амадіса», «Пастка для Амадіса»… Приголомшливі книги! Приголомшливі! Неможливо відірватися, яке напруження, який розмах дії, який герой… А ось «Амадіс проти Фрестона» ми ще не читали, можна взяти? А для дружини — «Лицар моєї пристрасті». Вона дуже просила… Я на хвилинку, я зараз піду!

І, приказуючи таким чином, Авельянеда опинився саме там, де раніше Карраско — за столом:

— Мені ніяково… І мене чекає дружина…

— «Амадісом проти Фрестона» у мене синок зачитувався, — подав голос Санчо. — Все сімейство від Амадіса збожеволіло: «Капкан для Амадіса», «Меч Амадіса», «Амадіс на зоні»… Однак, милостивий сеньйоре, я з наївності своєї думав, що це для простих людей книжки. Що шляхетні добродії ними гидують… — Санчо дивився на Авельянеду настільки ж спокійно і щиро, як перед тим дивився на нього Алонсо, цікавлячись добрими діяннями Дон-Кіхотів.

Авельянеда розсміявся:

— Люб’язний Санчо, ви зачіпаєте давню суперечку… Я кажу і стверджую, що Лицарські романи, якщо їх розуміти правильно, не можуть принести шкоди, а, навпаки, приносять користь. Лицарські романи, друже мій, вічні. Ними захоплюються як простолюдини, так й ідальго, так і сам король… Вірите — одного разу, повернувшись додому, я побачив усе своє сімейство в сльозах — вони плакали, тому що Амадіс помер! І якими ж шляхетними та щирими були ці сльози… Лицарські романи розважають і пробуджують добрі почуття. Вони не обманюють людей, які втомилися від повсякденних турбот і роботи: добро в них неодмінно перемагає зло. У них описується, як має бути влаштоване життя, а не як воно влаштоване насправді — у цьому їхня незаперечна перевага!.. Зрозуміло, якщо не вірити в них беззастережно, як зрештою повірив, — Авельянеда, зітхнувши, поглянув на гобелен, — наш Лицар Печального Образу…

— А, власне, коли Лицар Печального Образу взявся наслідувати Амадіса, — без задньої думки завів мову Санчо, — чому дотепер мені не траплялися книженції «Дон-Кіхот проти велетнів», «Повернення Дон-Кіхота», «Клітка для Дон-Кіхота», «Пристрасть Дульсинеї» і так далі?

Авельянеда запнувся. Крекнув:

— Люб’язний Санчо… Це були б надто сумні книжки. Життя надто сумне саме по собі, щоб читати романи з поганим кінцем… Читаючи книжки про Амадіса, ми радіємо його подвигам, а відтак отримуємо заряд позитивних емоцій, — сусід напутливо підняв палець. — Окрім того… адже, якщо відверто, сам «Дон-Кіхот» написаний геть погано. Таке враження, що автор його жодного разу не перечитував… Зброєносець Санчо з’являється в п’ятому розділі, а прислів’ями починає сипати в дев’ятому! А як змінюються персонажі протягом роману? На початку і наприкінці — це ж абсолютно різні люди! Де авторський, вибачите мене, непрофесіоналізм, невміння розкрити характер героя… І ці нудні вставні новели! Ні, романи про Амадіса пишуть професіонали, вони думають про читача, і читач платить їм довірою і любов’ю…

— Книжки про Амадіса забуваються на другий день, — сухо заперечив Алонсо. — А Дон-Кіхота пам’ятає кожен, хто хоч раз чув про нього.

Авельянеда прищулився:

— А навіщо тоді, сеньйоре Алонсо, ви збираєте вашу чудову бібліотеку? Чи не данина це традиції, заснованій вашим відомим предком? Чи все-таки самі часом почитуєте? Га? Не ніяковійте, сеньйоро Альдонсо, усі ми грішні слабкістю до Лицарських романів, і тільки сноб відмовляється зізнатися в цьому… До речі, щодо Дон-Кіхота, як він «живе в пам’яті народній». Знаєте, що мені сказали мої десяти- й одинадцятирічний племінники, коли я одного разу запитав їх, хто такий Лицар Печального Образу? Вони сказали — «такий божевільний смішний старий, що носив на голові таз для бриття»!

Серед мовчання Альдонса раптом розсміялася:

— Браво, сеньйоре Авельянеда. Вустами дитини, як кажуть… тільки поясніть мені, куди подіти ті листи, які пачками надходять до нас напередодні двадцять восьмого липня? Люди зі всієї Іспанії захоплюються сімейством Кіхано і просять нового Дон-Кіхота освятити своїм перебуванням їхній дах…

— Але ж надходять й інші листи, — посміхнувся Авельянеда.

— Звідкіля ви знаєте? — щиро здивувалася Альдонса.

Авельянеда закашлявся:

— Це природно… Де слава — там і огуда… Особливо коли слава сумнівної якості. Покоління моїх предків, що носили прізвище Авельянеда, жертвували на притулки, на лікарні, на будинки піклування… Подавали милостиню бідним… Уявіть, скільком людям допомогло моє сімейство за століття своєї історії! Скільком людям воно реально, по-справжньому, допомогло! Безкорисливо — не заради слави, не заради листів від захоплених шанувальників…

Авельянеда встав. Демонстративно витер губи:

— Дякую за прийом… Виходить, «Амадіса проти Фрестона» можна у вас попросити?

— Фелісо, знайди для сеньйора Авельянеди «Амадіса проти Фрестона», — з милою посмішкою дала розпорядження Альдонса.

Авельянеда вийшов, розкланюючись і сопучи.

* * *

Цикади за вікном.

Гладенький дерев’яний стіл, з якого Феліса вже зібрала посуд; волога стільниця, запах мокрого дерева, і річні кільця лежать вигадливим візерунком, і можна простежити кожен рік, прожитий деревом перед тим, як його перетворили на стіл…

Порожньо. Гості розійшлися, і Санчо теж пішов до своєї кімнати.

Цикади.

— …Як їх усіх дратує Дон-Кіхот… коли він не хоче з власної волі займати місце блазня. Як дратує… Альдонсо, ти мене чуєш?

— Чую, — по довгій паузі.

Алонсо потягнув за потайний шнур, і гобелен

із зображенням сумного старого поступився місцем портрету Дон-Кіхота, який всміхається.

— Ти знаєш, Альдонсо? Що я хотів сказати… Чому ось він, Лицар Печального Образу, чому він перевершив славою всіх своїх нащадків? Які, відповідно до традиції, теж відправлялися в дорогу?

— Тому що він був першим.

— І це теж… Але все-таки, Альдонсо… ось подивися на нього. І подивися на них, — Алонсо обвів рукою кімнату, вказуючи на портрети предків. — Марнолюбний Мігель Кіхано, наслідувач Алонсо Кіхано-другий… Селестин, Кристобаль, Алонсо-третій… Дієго… А Лицар Печального Образу був одночасно фанатиком, осередком шляхетності, дурнем, мудрецем, божевільним, філософом, честолюбцем… Альдонсо, як я йому заздрю.

— Ти теж хочеш бути усім на світі… в одному флаконі? — запитала вона нарочито цинічно.

— Ні… Я заздрю йому, тому що він, рушаючи у дорогу, вірив.

— У велетнів?

— У шляхетність, Альдонсо. І у своє високе призначення. Він ішов на подвиги, а я… йду на приниження.

Стало тихо. Беззвучно сміявся з портрета Лицар Печального Образу.

— Альдонсо?

— Що ти хочеш, щоб я тобі сказала?

— Альдонсо… Я себе почуваюся жахливо старим. Вижилим із часу. Раніш людям хотілося щастя. Тепер їм хочеться задоволень, комфорту… приємності. В епоху Дон-Кіхота, — Алонсо кивнув на портрет, — над Лицарством уже сміялися. Але зараз… зараз стократ гірше, Альдонсо! Я вирушаю в дорогу. Ні, я виходжу на манеж… у масці клоуна. Чорт, чорт… Адже ти знаєш, я не боюся смерті. Я боюся приниження. Яке обов’язково буде. Тому що це шлях Дон-Кіхота, інакше не можна… Вибач, що я тобі все це кажу. Але з кимось же я повинен поговорити перед відходом?

Альдонса мовчала.

— Не мовчи… Скажи щось.

— Що?

— Що хочеш.

Альдонса над силу посміхнулася:

— Як ти думаєш… Якби Лицар Печального Образу знав, на що йде і яким буде його шлях насправді — він осідлав би Росинанта?

— Це зайве запитання, — сказав по паузі Алонсо.

Альдонса кивнула:

— Ти хочеш, щоб я вмовляла тебе? Вмовляла їхати? Після усього пережитого, після того, як загинув твій батько?

Він похитав головою:

— Я хочу, щоб ти мене… йдучи, я повинен знати, що ти мене розумієш.

Вона підійшла. Поклала руки йому на плечі.

Але знову не сказала — нічого.

* * *

Будинок продовжував його дивувати, і Санчо подобалося дивуватися. У ту саму кімнату можна було йти довго, через переходи і коридори, повз ряд вікон-бійниць, спускаючись і піднімаючись гвинтоподібними сходами — і можна було потрапити в одну мить, просто відсунувши непримітну портьєру. Будинок, що слугував житлом багатьом поколінням Дон-Кіхотів, не міг не перейняти деякої дивності, божевільності; кожен новий хазяїн щось прибудовував і перебудовував, проламував стіни і замуровував двері. Будинок мав на собі сліди цього хаотичного будівництва — і разом з тим на ньому лежала печать бідності, старості, запустіння, що насувалося.

Санчо вивчав характер будинку, розуміючи, що досконало зрозуміти його облаштування не встигне; однак йому здавалося, що, якщо він зрозуміє таємницю житла Кіхано, то йому буде легше зрозуміти і самого сеньйора Алонсо.

І будинок зіграв із ним веселий жарт. Випадково звернувши в незнайомий коридор, Санчо опинився в ніші, відділеній від вітальні тільки запиленим оксамитом; у вітальні стояла напівтемрява, і було так тихо, що Санчо здригнувся, коли, виглянувши через портьєру, побачив у кріслі сеньйора Алонсо нерухому фігуру хазяїна.

Алонсо не почув і не помітив Санчо — не тільки тому, що той намагався пересуватися безшумно, але головним чином через свою замисленість. Кілька секунд Санчо міркував, обізватися до хазяїна чи вшитися з Богом, і уже відкрив було рота, щоб попросити пробачення за те, що потурбував — коли в коридорі почулися легкі кроки, і Санчо ледве встиг пірнути за портьєру, як у дверях з’явилася Феліса з величезною щіткою і цебром у руках.

Санчо сидів у задушливій темряві, що пахла нафталіном, і чомусь не поспішав іти. У портьєрі знайшлася спершу одна дірочка, маленька, з незначним оглядом, а потім і друга — широченна, навіть непристойна діра, видно міль у цьому будинку не тратила дарма часу… Через цю діру Санчо бачив, що Алонсо ніяк не відреагував на появу служниці. Як сидів, так і сидить, не відриваючи погляд.

— Пробачте, що потурбувала, сеньйоре…

Жодної реакції.

— Я приберу тут, сеньйоре?

— Що? Прибери…

Дзвякнула, падаючи, дужка цебра, застаралась-заскребла по підлозі тверда щітка, засопіла дівчина. Спідниця заважала їй — і ось, безсоромно задерши поділ, вона заткнула її за пояс, скинула туфлі, мокрою підлогою ступають дві сильні маленькі ніжки, оголені майже до стегна…

Санчо затаїв подих. Мокра підлога була як дзеркало, дівчисько спеціально тупцювало по мокрому… Чи вона невинна до ідіотизму, але навряд чи, наскільки Санчо встиг розпізнати Фелісу — навряд чи…

Алонсо припинив свої роздуми. Відірвав очі від портретів, глянув на служницю, шкода лише, Санчо зі своєї схованки не міг розгледіти, ЯК САМЕ глянув…

— Сеньйоре Алонсо, — Феліса наблизилася до самого крісла. — Отут під крісло пробка закотилася від вина, дозвольте, я дістану…

— Що?

— Пробка від вина, — вперто повторила Феліса. — Я дістану. Пробка. Від вина.

— Пробка?

— Від вина! — тепер Феліса незрозуміло чому зраділа. — Ви сидіть-сидіть… Я так дістану…

І, нахилившись, служниця полізла під крісло, і тонка тканина спідничини небезпечно натягнулася на її розкішному задку.

На те і було розраховано.

— Знайшла? — глухо запитав Алонсі, і Санчо знову не міг зрозуміти, з яким виразом він дивиться на круглі Фелисині сідниці.

— Ось, — Феліса вилізла нарешті з-під крісла, і в руках у неї дійсно, здається, була пробка. — Ось… Пробка. Від вина.

— Від вина, — механічно повторив Алонсо.

— Сеньйоре, — Феліса продовжувала стояти перед ним на колінах, — а хочете, я її з’їм?

Алонсо мовчав, і дівчисько, скривившись, спробувало відкусити від пробки шматочок. Відкусила! Жує!

— Перестань, — у голосі Алонсо прозвучав переляк. — Кинь негайно! Ти що!

— Сеньйоре, — сказала Феліса тихо, — вам правда буде шкода, якщо я вмру?

— Що ти мелеш, — роздратовано кинув Алонсо.

— Ні… Сеньйоре! Будь ласка… не дивіться на мене так суворо! Якщо я винна, покарайте мене…

Тепер вона говорила так тихо, що Санчо доводилося напружувати слух, щоб розрізнити слова між зітханнями.

— Сеньйоре… покарайте мене, але не йдіть… ось так. Ви не можете… ось так піти, не залишивши… спадкоємця. Не кинувши насіння в родючий ґрунт… а не на камінь, сеньйоре Алонсо! Так не можна! Так неправильно! Повинен бути новий Дон-Кіхот… Повинне бути ваше продовження у світі! Що ж ви за чоловік, якщо не залишите сина! Це несправедливо… вам не пробачать ваші предки!

Тиша; Санчо бачив тепер тільки широку чоловічу спину, маленьку ручку Феліси, що лежить на коліні сеньйора Алонсо, рожеву щоку з локонами, що звісилися на неї, блискуче і гостре, як у птаха, око…

— Сеньйоре Алонсо, — схлипнула Феліса. — Вірність дамі серця — непорушна Лицарська… Але вірність Дульсинеї! А не сеньйорі Альдонсі! Сеньйоре… я люблю вас так, що заради вас готова хоч килимком під ногами. Ви скажете — «Фелісо, з’їж цю пробку» — я з’їм… і буду посміхатися… Руку в камін, ногу в капкан…

Долонька на чоловічому коліні обережно йорзала туди-сюди, а де була друга Фелісина рука — Санчо не бачив.

Хвилину тривало мовчання. Санчо чекав, і спиною його струменів піт; сеньйори Альдонси не було вдома, і Санчо поняття не мав, яке продовження може мати це миття підлог…

Важка рука опустилася дівчиську на потилицю. Потягнула за вухо; стисла сильніше й смикнула так, що Феліса скрикнула.

Сеньйор Алонсо підвівся і вийшов.

Феліса проводжала його поглядом і слухала затихаючі кроки, а коли спам’яталася й оглянулася — у кріслі вже сидів Санчо, сидів сумний і замислений, як доти хазяїн. Дивився на портрети.

— Ой!

Санчо мовчав. Супився. Важко зітхав.

— Як ви сюди… що це взагалі за нахабність? Я тут мию підлоги… А ви натоптали!

Санчо лагідно глянув на Фелісу. Відвернулася; дівчисько занервувало не на жарт:

— А що такого? Я підлогу мию, ясно?

— Пробка, — загробним голосом сказав Санчо. — Від вина… Бита ти дівка, лисицею підшита, а псом підбита!

Феліса зробилася червоною, як мулета перед мордою бика. Якийсь час йорзала ганчіркою по підлозі; Санчо все сидів, і вона не витримала:

— А вам усе одно ніхто не повірить.

Санчо багатозначно мовчав.

— Нічого ви не бачили. Подумаєш, пробка! То й що?

Санчо мовчав. Феліса драїла підлогу; нарешті відставила щітку:

— Санчо, — голос її звучав тепер вкрадливо, як дзюрчання. — Санчо… А хочете шоколаду? У мене є… Хочете?

— Совість мою купити? — огризнувся Санчо.

Феліса спересердя жбурнула шваброю об підлогу:

— Яку совість! Чого ви хочете від мене! Це не ваш будинок, це чужий будинок… Хазяїн у будинку може робити що завгодно, ясно вам? Що завгодно і з ким завгодно!

— Порадимося із сеньйорою Альдонсою, — покивав Санчо. — Тут тобі й жаба цицьки дасть…

— При чому тут… жаба… при чому тут сеньйора Альдонса! Вона й так усе знає!

— Що — усе? — здивувався Санчо.

Якийсь час вони дивилися один на одного, не відриваючись.

— Вам усе одно ніхто не повірить, — пошепки повторила Феліса.

— Подивимося, — з охотою відгукнувся Санчо.

— Санчо, чого ви від мене хочете?

— Нічого, — Санчо відвернувся.

— Ну будь ласка, Санчо! Скажіть!

Санчо знову подивився їй в очі. Феліса з останніх сил стримувала сльози.

Тоді він визнав за можливе усміхнутися.

Вона піймала його посмішку — і боязко, з надією, усміхнулася у відповідь.

Тоді він насупився і відвернувся; вона почала схлипувати, тоді він подивився на неї знову — і поманив пальцем…

Вона підійшла.

* * *

До від’їзду залишилося п’ять днів.

Жахливо мало. Вічність.

— Я ходила до них, — сказала ввечері Альдонса. — Панчита знову в синцях… Я говорила з матір’ю.

Вона замовчала — надовго.

— І що? — запитав нарешті Алонсо.

— Нічого. Каже — він поки тверезий — роботящий і добрий чоловік, а що пасербицю б’є сп’яну — значить, любить. Виховує.

— А вона? — запитав Алонсо. — Мати?

Альдонса знизала плечима.

— П’ять днів, — глухо сказав Алонсо.

— Вона сказала, якщо ти ще раз до них прийдеш — вона покличе алькада…

— Хоч десяток алькадів.

— Пане мій, — не до ладу втрутився Санчо, — а ви пам’ятаєте, що було з цим Андресом, тим хлопчиком, якого Лицар Печального Образу… ну, за якого заступився? Так його хазяїн ще гірше… зірвав на ньому злість. Як би з цією Панчитою… ну, того ж не вийшло.

Тиша.

— Санчо, — голос Альдонси пролунав напружено, — а ви б самі сходили до цих сусідів… поговорили б… без погроз, але по-сусідськи. Якось… га?

— Так-так, сеньйоро, звичайно, — закивав Санчо. — Я сходжу… може і не знадобиться, списом-то… може, по-доброму вийде. Кажуть же — почервоніти не почервоніє, а подобріти, якщо хоче, то подобріє…

Алонсо скептично хмикнул.

— Я піду, — Альдонса піднялася. — Піду спати… Алонсо, не засиджуйся довго, гаразд?

— Я зараз прийду, — кивнув Алонсо.

Насправді він сидітиме допізна. Поки не стануть злипатися очі і не упаде на груди важка голова.

Бо слухати мовчання Альдонси в темряві спальні — незмога.

— Санчо… адже у вас теж є дружина?

— Звичайно, пане мій.

— І що… вона вас спокійно відпустила? Ніяких… відпустила?

— Так ну, — Санчо безтурботно махнув рукою. — Поплакала, звичайно… баба є баба… тільки пацани мої вже підросли, у господарстві впораються, гарні хлопці… А баба, вона усі вуха мені продзижчала, щоб якоїсь платні просив. Що зброєносці платню отримують. Баба…

— Скільки? — тускло запитав Алонсо.

— Що?! — радісно перепитав Санчо, не вірячи своїм вухам. Він подумав було, що пан його дійсно намірився призначити йому платню.

— Скільки у вас синів? — перепитав Алонсо.

— А-а-а… — Санчо спробував приховати розчарування. — Четверо.

Алонсо мовчав. Ранні зморшки на його обличчі позначилися чіткіше; Санчо стало його шкода.

— Дарма, сеньйоре Алонсо… Бог дітей або дає, або не дає. Це не наша справа, це його Божий промисел… Бог старий хазяїн — більше дотримує, чим роздає…

— Останній, — сказав Алонсо. — Я — останній Дон-Кіхот…

— Сеньйоре Алонсо, — Санчо наліг на стіл ліктями. — Ви мене пробачте, дурного мужика. Але от… шкода, звичайно, шкода, що перервався… Шляхетний рід — завжди шкода… Але ось в чому лихо?.. Хто про нього плакатиме, про Дон-Кіхота? Той погонич мулів, якому Дон-Кіхот нізащо ні про що розвалив голову на постоялому дворі?

— Санчо, — сказав Алонсо по паузі. — У губернаторство на острові ти не віриш… Платню я призначити тобі не можу — ні з чого, вибач… Чому ти зі мною йдеш?

— Так… це… — Санчо розгубився. — Традиція… Батечко мене так назвав, Санчо… Традиція, каже… І, знову таки, всі Панса, що з Лицарями йшли, додому живісінькі поверталися… на відміну від самих Лицарів. Щоправда, ось, один мій родич без ока повернувся, іншому внутрішні органи всі відбили… А одну ногу переламали, так до кінця днів і кульгав… але нічого, головне — живісінький… Ось. А про губернаторство… Так легенда все-таки звідкілясь узялася? Ми от думаємо, що легенда — брехня, а раптом вона не брехня? А раптом таки обломиться мені губернаторство, а я в похід не пішов, на печі залишився… От кривдно буде, так?

Якийсь час Алонсо дивився на нього, а потім розреготався — весело, щиро. І Санчо підхопив цей сміх, і так вони сміялися, обоє страшно задоволені один одним, коли Алонсо раптом осікся і насупився:

— Хто це там? Альдонсо, ти?

У глибині кімнати пливла височенна біла фігура, пливла, то відкриваючи, то знову закриваючи собою зоряне небо за вікнами.

— Альдонса? — непевно перепитав Алонсо.

Він прекрасно бачив, що це не Альдонса. Це хтось високий, ростом з нього, Алонсо; світлий плащ спадає до підлоги, обличчя закрите складками каптура, голова опущена, хода дивна, нерівна, начебто людина п’яна чи поранена і ось-ось упаде…

Санчо оглянувся і подивився туди, куди напружено дивився його хазяїн.

— Що? — перепитав здивовано.

— Та хто там ходить? — Алонсо встав. Санчо схопив його за рукав:

— Хто ходить? Де ходить?

— Ти осліп? Та он же!

Санчо дивився на нього тепер злякано:

— Сеньйоре Алонсо… Немає там нікого. Що ви…

— Як немає?! Я своїми очима…

У глибині кімнати дійсно нікого не було. Порожньо. Секунду назад був — і ось пропав…

Алонсо скинув руку зброєносця і ступнув назустріч ночі за вікнами. На нього дмухнуло пряними запахами запущеного парку; він прислухався — за вікном розкошували цикади, але їхнє сюрчання розбивалося об стіни будинку, як розбиваються хвилі об борт надійного корабля, а тут, у будинку, стояла обімліла сонна тиша…

Тоді йому стало страшно.

Адже він чітко бачив високу фігуру, яка брела в темряві. Він чітко бачив…

Сорочка прилипла до спини. Погляд — мимовільний, марновірний — на шторку, що прикривала мутноокий портрет божевільного Дон-Кіхота, сеньйора Кристобаля Кіхано…

— Санчо… — сказав він і здивувався, як жалібно звучить його голос. — Ти тут нічого не бачив?

Зброєносець був уже поруч. Торкнувся його руки:

— Сеньйоре Алонсо… У вас будинок такий, то сходи скрипнуть, то протяг пройдеться… Може і привидітися всяке. Чого ви занервували?

— Привиділося, — сказав Алонсо, застидавшись свого дитячого страху. — Привиділося, Санчо… Буває.

* * *

Алонсо брів, піднявши свічку, і мріяв тільки про одне — швидше добратися до спальні, коли в темряві йому привидівся не подув навіть — так, коливання повітря, полум’я свічки здригнулося і ледве не згасло.

Протяг… буває.

Буває… Але потім йому привиділося обережне скрипіння мостини. Не випадкове скрипіння підлоги, яку давно варто б полагодити — а саме неголосний, приглушений звук, так скрипить мостина, коли по ній йдуть навшпиньках.

Він легкодухо оглянувся — йому здалося, що наприкінці коридору метнулася тінь.

Нікому тут метатися. Феліса спить, і Санчо пішов до себе в кімнату…

Здалося. Буває.

* * *

Феліса хрюкала від сміху. Затикала собі рот подолом сорочки — і все одно сміялася, синіючи; у якийсь момент Санчо злякався, що вона задихнеться чи проковтне язика.

— Яке в нього було обличчя! Ні, ти бачив, Санчо! От сміхота… Ти дивився на його обличчя? Я б що завгодно віддала, щоб ще раз його побачити…

— Побачиш, — сказав Санчо знехотя. — Тільки… те саме повторювати не треба. Тепер, приміром, перевести годинник… Чи звук який-небудь, шелест…

— А ходити за ним уже не треба?

— Треба. Ходити будемо по черзі — ти, я…

Феліса хвилину стримувалася, а потім знову покотилася зі сміху. Біля її ніг лежали саморобні ходулі і старе лляне простирадло.

— Ні, ну як згадаю його обличчя… Не можу!

— А ти його не любиш, — сказав раптом Санчо, сказав, сам не знаючи навіщо. — Ти йому брехала.

Феліса відразу ж перестала сміятися. Уп’ялася в Санчо поглядом і покрутила пальцем біля скроні:

— Чого це ти? Ясно, я його люблю. Чого це я його не люблю?

— Ти його не шкодуєш, — сказав Санчо повільно.

— Добридень, — сказала Феліса. — Чого його шкодувати? Ми ж балуємося, граємось… До речі, ти мені не сказав, навіщо тобі все це треба?

— Навіщо? — Санчо прищулився. — Така вже я весела людина, пожартувати люблю. Понура свиня, кажуть, глибоко копає, зате веселій свині жолуді самі в рот валяться…

Феліса прищулилася теж:

— То, може, нічого страшного, якщо я сеньйору Алонсо — зізнаюся?

Санчо посміхнувся:

— Так? А якщо я скажу сеньйорі Альдонсі про «пробку від вина»?

Феліса презирливо закопилила губи:

— А що такого?

— А нічого такого, нічого особливого… Сеньйору Алонсо я і сам зізнаюся. Тільки потім. А то весь смак від жарту пропаде… От у мене старший синок теж пожартувати любить, дядькові своєму одного разу у вбиральню пачку дріжджів кинув…

Кажучи це, Санчо наче ненароком простягнув руку і намацав м’який Фелісин бік; дівчисько відсторонилося:

— Мацалки прибери…

Санчо образився:

— Вже і помацати не можна?

Феліса насупилася. Відвернулась.

— Слухай, недоторко… А спадкоємця сеньйору Алонсо скоро родиш чи ні? Кинули насіння в родючий ґрунт — чи поки не зібралися?

— Тобі яке діло? — запитала Феліса вороже.

Санчо знизав плечима:

— Слухай… Ти що, серйозно хочеш, щоб твій син був Дон-Кіхотом? Щоб тягся, як опудало горохове, на Росинанті, одержував стусани і штовхани, валявся в гівні та блювотині… заради якоїсь там сумнівної слави? Слави дурника-божевільного?

Феліса посміхнулася:

— Ну, кому як… Комусь усе одно, була б слава, а яка — не важливо… Он, сеньйор Мігель Кіхано за славою в похід ходив. Дурниць накоїв надміру, зате потім його впізнавали усюди, де б не заявлявся. Автографи давав… Пісні про нього складали… Пісні, правда, поганенькі, до наших днів жодна не дожила. Вмер щасливою людиною — знаменитістю…

— Звідкіля ти все це знаєш?

— Це всі знають, — засміялася Феліса, — це історія роду Кіхано…

— А ти, отже, на славу поласилася? Прилетіла як муха на мед?

— Дурень ти, — повідомила Феліса. — Слава, Лицар, донкіхот… Хто тобі сказав, що мій син попреться… у цю їхню блазнівську мандрівку?

— Тобто? — Санчо насупився. — Він же буде спадкоємцем Дон-Кіхота? Повинен…

— Винен був мірошник моїй матінці, — зло сказала Феліса. — Мій син… якщо тільки в мене буде син… буде спадкоємцем Кіхано. А зовсім не донкіхотом. Буде ідальго… навіть якщо бастард, а все одно єдиний спадкоємець. Я в нотаріуса запитувала..

— У нотаріуса? — сторопів Санчо.

— За дурепу мене маєш? Звичайно… навіть якщо Алонсо з подорожі не повернеться — є зараз спосіб довести, що малий — його син. Береться шматочок шкіри трупа і кров дитинчати — і під мелкоскопом порівнюється… І тоді будинок, титул, усе переходить малому. Зрозумів?

Санчо мовчав.

* * *

— …Фелісо! Це ти?!

Тиша.

— Фелісо!!

Здалеку, з кухні, далеке:

— Що?

— Хто тут?!

Тиша. Феліса на кухні, Санчо в стайні, Альдонси немає вдома. Але хтось же щойно тут був? Хтось ішов за ним по п’ятах? Шепіт, метушня, дивний скрегіт…

Здалося?!

Тиша. Мороз по шкірі.

* * *

Більш за все на світі він боявся втратити розум; батько нинішнього Карраско, старий сеньйор Карраско, дивився в його зіниці, прикушував губи, хитав головою і заспокоював — настільки ненатурально і фальшиво, що краще б мовчав…

Алонсо було тринадцять; його мучили страшні сни. Йому ввижалася чорна людина, яка причаїлася під ліжком. Потім сни стали явою: будинок, колись знайомий до останньої тріщинки в порозі, раптом виявився населеним чудовиськами. Алонсо нікого не хотів бачити, замикався в собі, ховався наодинці з власними страхами. Йому здавалося, що вчителі до нього чіпляються, що мати його не любить, що сеньйор Карраско хоче спеціально засадити його до божевільні…

— Може, переросте, — говорив матері сеньйор Карраско. Мати втирала сльози.

Він переріс.

Згадуючи потім свої страхи, він не міг не дивуватися мужності Дон-Кіхота. Ану спробуй виступити проти велетнів, навіть якщо велетні існують у твоїй уяві; все одно для тебе вони реально існують, ти бачиш їх у дрібних деталях, від їхньої ходи здригаєтся земля…

— Дай Боже, щоб божевілля оминуло вас, — казав за тиждень до власної смерті старий Карраско. — Може, й омине… але врахуйте: ви можете деградувати відразу і безповоротно, за кілька тижнів, і тільки раннє виявлення і сильні медикаменти… можуть сповільнити процес. А зупинити його, якщо воно надумає початися, зупинити не зможе ніхто… Це такий меч, що висить над вашою головою, така ваша доля. Мужайтеся…

…Йому здавалося, що предмети на його столі лежать не так, як він їх залишив. Може, Феліса знахабніла настільки, що полізла до його столу?

Він чомусь не наважився запитати. Хотів грізно накричати на неї — але в останній момент злякався незрозуміло чого…

Відтоді, коли він уперше побачив білу фігуру, якої насправді не було, якої не бачив Санчо, — з цього самого моменту дрібні, а потім усе більші безглуздості зачастили одна за одною, складаючись у симптоми.

Йому видавалося, що хтось гукає його на ім’я. Пошепки.

Він оглядався.

Немає нікого. Тіні.

* * *

До від’їзду залишилося три дні.

Симптоми складалися в систематичну картину, і Алонсо тепер чітко розумів, що божеволіє. Повільно, але невблаганно.

Здійснилося те, чого він боявся з дитинства.

«Набирайтеся мужності», — говорив тоді старий сеньйор Карраско.

Алонсо набирався. До двадцять восьмого залишалося три дні, а він скрипів зубами і набирався мужності; час то розтягувалося неймовірно, то стискався так, що день перетворювався на секунду.

Йому здавалося, що за ним стежать. Що його ні на мить не залишають без уваги. Він розрізняв скрадливі кроки позаду, одного разу він виявив легкодухість, покликав Фелісу і звелів їй обшукати будинок…

Нікого, зрозуміло, не знайшли.

Уночі тіні плазували по стінах, у їхньому танці вбачалося мертве обличчя батька, обличчя матері, закам’яніле від горя і помутнілий погляд божевільного дона Кристобаля.

Сам Лицар Печального Образу з’являвся у Алонсовім сні — божевільний, з липкою доріжкою слини, по щоці.

* * *

— Досить, — похмуро сказав Санчо. — Годі, дівко, пожартували — пора і честь знати. Здається, ваш сеньйор Алонсо жартів не розуміє…

Феліса здивувалася:

— Так? А я ляльку саме зробила потішну, неначебто повішеник, хотіла сеньйору за віконце підвісити…

— Досить, я сказав…

— …А потім швидко зняти, ніби привиділося… був повішеник — нема повішеника…

— Досить!

— Добре… Не потрібний повішеник? Шкода. Скажи хоч зараз, навіщо все це тобі було потрібно?

Санчо глянув на Фелісу так, що та прикусила язик.

* * *

— Алонсо, — вночі Альдонса розбудила його, коли він стогнав. — Алонсо… Це сон. Це усього лише сон. Перестань… Що з тобою?!

Він прекрасно розумів, що з ним, але сказати Альдонсі не наважився.

Хвороба набирала розгону, як пущений схилом камінь. Алонсо бачив те, чого не бачать інші; він бачив, як небезпечно хитається над головою стеля, як просідають порохняві балки.

— Альдонсо… вийди з будинку. Тут небезпечно.

— Алонсо, що з тобою?!

Він стримувався з останніх сил, але хвороба брала гору, і тоді він запросив Карраско.

— Сеньйоре Алонсо! Невже?!

Юний психіатр був блідий, як та примара, що привидівся Алонсо в темряві вітальні; губи його тряслися, коли він оглядав Алонсо, стукав по колінах, заглядав у зіниці:

— Сеньйоре Алонсо… Треба заспокійливого. Ось таблетки… Негайно починаємо посилений курс… Отож, вам здається, що вас переслідують? За вами хтось ходить? А перед цим вам не здавалося, що до вас погано ставляться?

Алонсо поморщився; Карраско закивав:

— Так… Манія ставлення, манія переслідування… Це параноя! Шизофренія! Наступний етап — ви з особи, яку переслідують, перетворитеся в агресора, ви будете дуже, дуже небезпечні для навколишніх… Сеньйоре Алонсо, батечко попереджав мене… вам треба на стаціонар!

— Дон-Кіхот у божевільні, — сказав він з тяжкою посмішкою. — Ні, Самсоне… ти не турбуйся. Божевільний Дон-Кіхот більше не вийде на дорогу. Дон-Кіхот — не безумець, як заведено вважати! Ні, хто завгодно, але тільки не безумець. Я обіцяю тобі… Якщо я відчуватиму… якщо я зрозумію, що це все… я сам себе заспокою. Мені більше нічого втрачати… Як нерозумно — прямо перед двадцять восьмим… Самсоне… Може, ще минеться? Га, Самсоне?

Карраско пішов, закусивши губи і хитаючи головою. На столі залишилася ціла гора уїдливо-яскравих капсул.

* * *

Вона ненавиділа цього самовпевненого молодика. Вона би без розмов викинула його з будинку — але треба було терпіти. Терпіти і посміхатися.

— Так, я помітила. У нього з’явилися деякі дивні відчуття… Але це ще ні про що не говорить!

Збентежена мордочка Карраско вкрилася плівочкою світової скорботи:

— Говорить. Сеньйоро Альдонсе, фахівцю це говорить багато про що. Наш сеньйор Алонсо…

— Він не ваш сеньйор Алонсо! — вона все-таки не стрималася. — Ви вже не перший день стоїте в нього над душею, ви навіюєте йому, що він божевільний! Що він неодмінно збожеволіє! Якщо з ним… якщо не дай Боже з Алонсо станеться… нещастя — вам це так не минеться, Карраско! Земля буде горіти у вас під ногами!

— Сеньйоро Альдонсо, — белькотів молодик. — Я розумію… Таке нещастя на ваші плечі… Але, сеньйоро Альдонсо, весь рід Кіхано несе на собі це прокляття…

— Не меліть дурниць, — сказала вона зарозуміло. — Алонсо здоровий.

Карраско зморщився, начебто збираючись заплакати:

— Я розумію… Ви не можете зізнатися навіть собі… Але будьте мужні, Альдонсо! Ось…

І він витрусив на стіл вміст мішечка, який увесь час м’яв у руках.

Альдонса не відразу зрозуміла, що це. Спершу гидливо придивилася; потім швидко взяла в руки, розгорнула…

Гамівна сорочка з безвільно опущеними рукавами. Довгими, довгими рукавами…

Карраско хотів ще щось сказати, коли Альдонса хльоснула його довгим рукавом — по обличчю:

— Геть.

Він сторопів. Хотів щось сказати…

— Геть з мого дому!

Зляканий тупіт ніг. Був Карраско — немає Карраско.

У пічку. У пічку цю гидоту…

На півдорозі їй стало зле.

Вона не спалила сорочку — заштовхала кудись до купи ганчір’я.

Вона подумала: а що, якщо Карраско має рацію?!

* * *

Він терпів.

Таблетки Карраско так і лежали гіркою — незачеплені. Колись підлітком йому довелося випробувати дію таких ось, у яскравих капсулах, ліків; тепер він боявся цих таблеток. Він вирішив для себе, що поки в нього вистачить сил терпіти — він потерпить, і тільки коли вже стане зовсім несила…

А вранці над головою раптом розгорнулися крила вітряного млина. Заскрипіли, загрожуючи підчепити Алонсо і розмазати його по стіні; він метнувся, намагаючись утекти, але за вікном уже зловтішно вищирялася пика чаклуна Фрестона.

— Йди геть! Геть!!

Його будинок не міг його захистити. Та й не до лиця Лицарю ховатися, ніби жінці, треба зібратися духом і зустріти смерть зі зброєю в руках.

Йшли велетні…

— Що з ним, що з ним, сеньйоро Альдонсо?!

…від їхньої ходи здригався будинок.

І якось одразу виявилося, що Алонсо у вітальні, сидить навкарачки, обхопивши голову руками, що поруч б’ється Альдонса, голос її долітає до нього крізь гуркіт катастрофи:

— Алонсо… Алонсо, глянь на мене! Нічого немає, тільки наш дім, усе на місці, все гаразд, тільки я, тільки Санчо та Феліса… Алонсо, подивися на мене! Тримай мене за руку, я тебе витягну!

Він стис долоню Альдонси так, що, здається, хруснули кістки.

— Я тебе витягну, Алонсо! Не йди від нас! Пропади все пропадом… Усі донкіхоти… прокляті божевільні… проклятий рід… Алонсо, я тебе витягну, ти тільки не випускай руку! Не йди… Алонсо! Алонсо!!!

Він побачив, як повільно й урочисто руйнується його будинок. Як обвалюється стеля. Падають усі до одного портрети, розповзається клаптями гобелен, але замість усміхненого Дон-Кіхота за ним — напіврозкладене, перекошене гримасою обличчя.

— Він іде. Він іде. Він божеволіє. Алонсо… Господи, Алонсо… Худоба! Дон-Кіхоти — вилупки! За що його? За що йому?! Він-то — за що?! Санчо, він іде…

І тоді Санчо Панса закричав.

Цей крик на секунду втримав згасаючу свідомість Алонсо.

— Це я! Це я! Це ми з Фелісою! Це вона ходила за вами, це я звелів їй за вами стежити! Це вона була примарою, вона загорнулася в простирадло… Фелісо, принеси ходулі, швидко! Покажи сеньйору Алонсо свої ходулі! Покажи йому! Ну! Алонсо, це я тебе зрадив, я! Мене підкупили! Коли я тільки прийшов у цирюльню найпершого дня! Мені всунули до кишені записку! Там були гроші, багато! Там… ось ця записка, подивися! Прочитай! — пальцями, що трусилися, вивернув кишеню, відтіля випав складений учетверо блакитнуватий аркуш, Санчо підхопив його біля самої підлоги, розгорнув. — «Якщо Алонсо Кіхано ніколи не одягне лати і залишиться вдома, Санчо на додачу до задатку одержить ще вдвічі більше»! Ось цей лист, дивіться! Дивіться, я не брешу! Я підмовив Фелісу! Це ми, це я, це я… Прочитайте! Ось гроші! Ось ці прокляті гроші, я зроду не бачив стільки грошей одразу! Ви не божевільний! Це неправда! Ось, Феліса принесла ходулі… покажи, як ти на них ходила! Покажи швидко, дівко, бо я тебе своїми руками задушу!.. Ось, дивіться, ось ваша примара. Ось… Алонсо, це я. Це я, а ти не божевільний. Я тебе зрадив! Дивися, ось лист! Ось гроші! Ось я! Убий мене! Ну!

Алонсо прикрив очі.

Який дзенькіт у вухах. Дзенькіт у вухах. Дзвін.

Дія друга

* * *

Ранок.

Крізь діри в старих шторах в’язальними спицями пробивається сонячне світло.

Нерухома фігура біля ліжка.

— Альдонсо?

Алонсо не бачив її обличчя, але відчував запах. Запах висохлого поту, ночі, пережитого жаху…

— Альдонсо… яке сьогодні число?

— Двадцять шосте, — сказала вона по паузі.

Алонсо посміхнувся.

Тіло ще не до кінця слухається, ще важке, оніміле, ніби не своє тіло. Але голова — своя. Чисто і ясно в голові, й спокійно, як у літньому небі.

— У нас мало часу, — він піднімав своє тіло, як піднімають гаками тушу полеглого мула. Він знав, що варто перебороти перший опір м’язів і сухожиль, перетерпіти перше запаморочення, а далі буде легше. — Уже двадцять шосте… Залишилося два дні… Росинанта підкували? Де Феліса?

— Ховається, — відгукнулася Альфонса по паузі. — Росинанта підкували, Феліса ховається…

— Дурниці, — у його голосі з’явилося звичне здорове роздратування. — Двадцять шосте… Залишилося два дні! Подумати тільки… Де мої чоботи? Де одяг? Де Феліса? Чому вона не приготувала сніданок?

— Сніданок приготував Панса, — все так же після паузи сказала Альдонса. — Твій одяг перед тобою, на стільці…

Він завмер, дивлячись прямо перед собою незрячими очима:

— А де цей лист?! Альдонсо… де?!

Кинувся ворушити одяг. Обшукувати кишені…

— Де лист? Де воно? З грошима?

— Він в Панси, — рівним голосом відгукнулася Альдонса.

— Так? Я хочу довідатися… а хто все-таки замовив… хто заплатив за мене. От чортівня… ну чому мене цікавить така дурниця?! Так мало часу, так багато справ… і от ця дурниця… Я хочу це знати, Альдонсо. Хто хотів звести мене з розуму?

Альдонса мовчала.

Важко перевалюючись з ноги на ногу — ступні були як дерев’яні — він підійшов до вікна і зірвав фіранку.

І, коли очі притерпілися до сонця, що раптово нахлинуло, — побачив нарешті, що Альдонса зовсім не сидить біля ліжка, як йому здалося спочатку, що вона стоїть на колінах, і обличчя її — як віск.

— Що ти… Альдонсо? Чому ти на колінах? Уставай…

Тільки розширені зіниці видали її біль, коли вона спробувала піднятися. Проігнорувала його спробу допомогти, встала сама, рушила до дверей…

Біля дверей ледве не впала. Вхопилася за притолоку. толоку.

* * *

Вона сказала собі: якщо цілу ніч ось так простояти на колінах біля його ліжка — божевілля обмине його; вже через кілька годин нічного неспання в неї, здається, не було ніг. Тільки тупий пульсуючий біль.

Алонсо метався, стогнав крізь зуби і бурмотів нерозбірливо чи то благання, чи то погрози; Альдонса стояла, як уклінний надгробок, готова не сходити з місця і рік, і два, і до смерті.

Потім Алонсо потроху заспокоївся. На тумбочці догоряла свічка, Альдонса бачила, як обличчя чоловіка розгладжується, як забуття переходить у сон. За вікном стихали цикади; прийшов світанок, але штори були щільно запнуті, і тільки тонкі промінчики, повзучи надщербленою підлогою, нагадували Альдонсі про час.

Алонсо поворухнувся.

Розплющив очі.

У першу секунду її вразив безглуздий, як у дитини, погляд; мертвіло, наливалося сивиною волосся у неї на скронях. Довга секунда пітного сморідного жаху…

— Альдонсо? — вимовили його запечені губи.

Жах досі жив у ній. Трясся в кожній жилочці.

— Альдонсо… яке сьогодні число?

Вона заплющила сухі очі:

— Двадцять шосте.

Він посміхнувся. Викапаний хлопчисько, який прокинувся рано-вранці у день своїх іменин:

— У нас мало часу… Уже двадцять шосте… Залишилося два дні… Росинанта підкували? Де Феліса?

Оце й усе, сказала собі Альдонса. Не треба гнівити Бога… Він дійсно піде. Нічого не змінилося… Не треба гнівити. Він здоровий…

— Ховається… Росинанта підкували, Феліса ховається…

— Дурниці… Два дні! Подумати тільки… Де мої чоботи? Де одяг? Де Феліса? Чому вона не приготувала сніданок?

Усе як колись, подумала Альдонса. І посміхнулася — в думці, бо посміхатися по-справжньому було боляче губам.

— Сніданок приготував Панса. Твій одяг перед тобою, на стільці…

Він раптом завмер, ніби прислухаючись:

— А де цей лист?! Альдонсо… де?!

Кинувся трусити одяг. Обшукувати кишені…

— Де лист? Де він? З грошима?

— Він у Панси, — рівним голосом відгукнулася Альдонса.

— Так? Я хочу довідатися… а хто все-таки замовив… хто заплатив за мене. От чортівня… ну чому мене цікавить така дурниця?! Так мало часу, так багато справ… і ось ця дурниця… Я хочу це знати, Альдонсо. Хто хотів звести мене з розуму?

Він вибрався з ліжка і прошкутильгав до вікна. Лишенько, не треба світла, встигла подумати Альдонса.

Ударило сонце. Альдонса сховала обличчя; слід було підвестися з колін, а їй не хотілося вставати при світлі. У присутності чоловіка. Не треба свідків…

— Що ти… Альдонсо? Чому ти на колінах? Уставай…

Злість додала їй сил. Ривок…

Власне, нічого страшного. Головне тепер — утримати рівновагу. Якщо ноги від колін — чужі панчохи, набиті піском…

Біля дверей вона все-таки впала.

* * *

— …Я говорив з цим, котрий Панчити вітчим. Годину тому говорив. По-свойски, — Санчо, посміхаючись, потер правий бік, якому, зізнатися, здорово дісталося від кулаків невгамовного п’яниці. — Вірите, пане мій, пообіцяв мені, собака така, що пасербицю свою більше пальцем не зачепить. Ні в жисть. Ніколи. Язиком хоч що твори, а руки при собі тримай… Так що не хвилюйтеся, з Панчитою все залагоджено, дівчинка гарна, шустра така, ух, очиська! Кажу: підеш за мене заміж? А вона забентежилася, почервоніла, як яблучко… Ех! У нас у селі теж був такий, як нап’ється, давай дружину мотузить… Так дід мій, царство йому небесне, головатий був старигань… Порадив їй позаду під спідницю цеглу прикріпити. То-то, забіяка, усе на стусани був гаразд… Так дав їй стусана, зламав палець на нозі, скульгавів… і все. Любилися як голуб’ята, до старості. Ось так…

Санчо говорив, не замовкаючи, і намагався триматися ближче до дверей. Щоб одразу, як тільки сеньйор Алонсо надумає висловити все, що про зрадливого зброєносця думає — щоб одразу хода, верхи на Сірого і навскач з двору.

Санчо не один раз і не двічі збирався вшитися вкупі з Сірим. І тільки сором поки стримував його — втекти тепер означало остаточно втоптати в болото честь славної родини Панса.

— Що ти під дверима тупцюєш? — запитав нарешті сеньйор Алонсо. — Йди сюди… Сядь.

Санчо занервував:

— У нас у селі ще так кажуть — ви б сіли, щоб підлоги не висіли… Я тут постою, добре?

Алонсо подивився йому в очі.

Погляд був важкий, але нестрашний. Того презирства, якого так побоювався Санчо, тієї відрази, якої він, звичайно ж, був зараз гідний, в очах хазяїна не було.

Підійшов. Намацав сідницею самий край ослону:

— Сеньйоре Алонсо…

— Ти поїдеш із мною, Санчо?

Він роззявив рота:

— Так оце, сеньйоре Алонсо… Хіба ви ще кудись поїдете?

Брови хазяїна, що зімкнулися на переніссі, змусили Санчо шльопнути себе по губах:

— Ні, тобто я… Я не те мав на увазі! Може, ви поїдете… два дні ж залишилося, багато справ… у крамницю, чи до коваля, то я про це запитую. І кажу: а хіба ви поїдете? Тобто поїдете в крамницю чи до коваля, чи…

Зусиллям волі він змусив себе заткнутися.

— Ти поїдеш зі мною, Санчо? — повторив Алонсо.

Санчо зрозумів, що заплутався. Що уклепався в клопіт, не треба було попадатися хазяїну на очі, треба було сховатися, як розумна Феліса…

Алонсо встав — Санчо теж встав і позадкував до дверей; Алонсо рвонув на себе стіл, Санчо в якийсь момент здалося, що зараз його строгий хазяїн, як п’яний велетень у корчмі, почне шпурляти меблями…

На зворотній стороні стільниці теж був портрет. Ніс цього ідальго здавався величезною краплею, що готова скотитися з обличчя, але чомусь в останній момент затрималась. Прищулені очі дивилися холодно й відсторонено.

— Це Кіхано-Відступник, — сказав Алонсо. — Федеріко Кіхано… Він теж мій предок, тому я тримаю його портрет у вітальні. Він теж подався в подорож… але не заради допомоги знедоленим! Він зрадив і продав усе, що можна. Він соромився своєї Дульсинеї і зрештою відрікся від неї. Він без мила ліз у палац, заводив дружбу з герцогами і маркізами, пнувся зі шкіри, щоб на нього звернули увагу… Його зброєносець був йому до пари — п’яниця, ненажера і зрадник.

Санчо здригнувся і відступив ще далі.

— Я не називав зрадником тебе, — повільно сказав Алонсо. — Я хочу пояснити тобі… Санчо. До від’їзду залишилося два дні. Я не боюся більше нічого; божевілля змилувалось наді мною, а отже, у світі не залишилося сили, що здатна мене утримати.

Санчо, сопучи, поставив як годиться меблі, підібрав з підлоги свічки, що розсипалися, заново постелив скатертину, розгладив складочки:

— Сеньйоре Алонсо… Я таки зрадник. Я… купився, сеньйоре Алонсо. Але коли я купився… я ще не знав вас. Я думав… що ви просто залишитеся вдома. Що це нічого, нічого особливого. Я не хотів, щоб ви божеволіли! Я готовий зжувати ці прокляті гроші. Сеньйоре Алонсо, що мені зробити, щоб ви мене пробачили?

Алонсо помовчав. Посміхнувся:

— Ти поїдеш із мною, зброєносцю?

Санчо опустив очі:

— Сеньйоре Алонсо… Оце так… Вас не даремно прозвали — Алонсо Кіхано Добрий. Куди я дінуся, сеньйоре Алонсо… Поїду.

Секунду Санчо дивився на простягнену долоню, як на дивину; потім підхопився і потиснув її обома руками.

* * *

…Лицар Печального Образу посміхнувся б і кинув блакитненький, складений учетверо листок — у грубку.

Його батько Дієго Кіхано не посміхався, а лист утопив би в нужнику.

Отже виходить, він, Алонсо, слабший духом? Дріб’язковіший? Яке йому діло до цього брудного листа, до цих липких грошей? Чи мало заздрісників надсилають свої творіння поштою, чи мало язиків плещуть в цирюльні ім’я Кіхано…

Букви друковані, виведені зумисне так, щоб не впізнати почерк. Блакитненький папір…

Хтось зі своїх, подумав Алонсо, і чим далі, тим важче було переконати себе.

У грубку, ну! Доки не пізно! Два дні залишилося до виїзду. Хіба мало інших справ…

— Так, я заходив до цирульні, — сказав Санчо, ховаючи очі. — Порозпитував обережненько… Цирульник нічого не знає… чи робить вигляд, що не знає. Та швидше за все… хлопчик у нього працював, відвідувачам прислужував. Пам’ятаю це хлоп’я, усе навколо мене крутився… Він уже п’ять днів, як не працює. Мати забрала. Я не полінувався, сходив за адресою… Нікого немає, і будинок продається. Переїхали… Я от думаю — швидше за все, хлопчина той мені конверт і підкинув… І не довідатися тепер, хто йому доручив…

Алонсо вертів у руках учетверо складений аркуш:

— Вважаю нижче своєї гідності проводити це… розслідування. Соромно.

Санчо подався вперед:

— Пане мій… А давайте я проведу? Адже я теж, ну, постраждав, ім’я моє чесне, совість… І взагалі. Мені от цікаво, яка така скотина вважає Санчо — продажним! Вам, розумію, бруднити руки неохота, а мені — чого там! Рости трава для пса, якщо кінь здох!

Алонсо мовчав.

— А давайте так, начебто ви нічого не знаєте, — сказав Санчо на тон нижче. — Ви тільки віддайте лист…

Алонсо мовчав і дивився на Санчо; зброєносець акуратно дістав складений учетверо листок з його ослаблених пальців:

— Сеньйоре Алонсо, ви ж мій пан! Ви можете віддати мені лист, наказавши його спалити, наприклад… А до того як спалити, я порозпитую трішки. У мене і досвід є певний… Якось у мене на сараї написали… — Санчо, нахилившись до хазяйського вуха, докладно повідомив, що саме написали, і Алонсо, здригнувшись, подивувався своєрідності народного гумору. — Ножиком вирізували, — радісно продовжував Санчо. — То що я зробив? Я того ж дня зібрав у себе всіх, на кого мав підозру, ну, ніби ненароком… І от коли всіх їх зібрав — по пиці зра-азу здогадався, чиїх рук справа… І що ви думаєте? Ще до вечора слова зішкребли і сарай мені пофарбували…

— Дай, — сказав Алонсо.

— Що?

— Лист… дай.

Санчо завагався і простягнув йому складений учетверо листок.

«Якщо Алонсо Кіхано ніколи не одягне лати і залишиться вдома, Санчо на додачу до завдатку одержить ще двічі по стільки»…

Алонсо зім’яв папірець у кулаці. Зіжмакав сильніше; розтиснути б зараз долоню — а немає нічого, попіл…

Санчо тупцював поруч. Чекав.

— На, — Алонсо повернув йому паперову кульку, витер руку об полу куртки. — На… візьми.

Повернувся і швидко пішов геть.

* * *

— Отже, добродії, сьогодні останній вечір… Коли ми разом. Завтра рано-вранці я виведу Росинанта… А славний мій зброєносець Санчо Панса виведе свого вірного ослика. Й ми подамося… і я вірю, що коли ми повернемося нарешті додому, світ стане кращим. Вип’ємо, добродії!

Мовчки підняли келихи.

Цирульник не прийшов, відмовившись хворобою, а нотаріус уже два тижні у від’їзді. Отож, нотаріуса відкидаємо відразу, а цирульник… Цирульника теж відкидаємо. Саме тому, що конверт підсунули під час гоління, ну не дурень же цирульник, щоб от так підставлятися…

Алонсо скреготнув зубами. У переддень великого дня він думає про низьке, дріб’язкове, брудне. Ці підозри… Зрештою, цирульник жодного разу не давав приводу вважати його негідником!

За столом, окрім Алонсо, Альдонси і Санчо Панси, сиділи фігуранти, і обоє невеселі: Карраско виглядав заклопотаним, Авельянеда — той узагалі насупився як хмара…

Чи варто було влаштовувати перед самим від’їздом цей… фарс?

Що сказав би батько?

Та тепер уже пізно. Тепер нічого не зупиниш…

Він повинен дізнатися правду.

* * *

— Їжте, добродії, — прислужувала, носячись навколо столу, Феліса. — Їжте, прошу вас…

— Та тут вже такі сидять, — відгукнувся Санчо, — які добре їдять… За вухо мабуть не понесемо, а просто до рота!

Самотньо розсміявся Карраско. Блідо посміхнулася Альдонса.

— Добродії, а ось ця олья — за рецептом любого Панси… Їжте, їжте! Смакуйте, сеньоре Алонсо, із завтрашнього дня невідомо ще, де і чим поживитися доведеться…

— А ти не хвилюйся за нього, — обернувся Санчо. — Зі мною він кору гризти не буде… Я в жмені олью вмію готувати! А також щипанку, крученики, завиванці, кендюхи, бабки, варенуху, мокруху, спотикач з імбиром і контабас на додачу…

Гості схвально переглянулися; Санчо по-хазяйськи кивнув Фелісі:

— А тепер, дівко, неси фірмове блюдо.

І Феліса винесла круглу тацю, накриту хусткою, і поставила перед Санчо.

— А це що таке? — нервово запитав Карраско. Авельянеда тільки похмуро зиркнув.

— А тут, добродії, у нас підлість із приправою, — весело повідомив Санчо і зірвав хустку.

Перехоплена гумкою пачка грошей. Складений учетверо, акуратно розгладжений аркуш паперу.

Санчо впився в їхні обличчя.

Обоє занервували. Обоє роблять вигляд, ніби не розуміють, що відбувається; котрий усе-таки з них? Карраско чи Авельянеда?

Напружене мовчання затягувалося. Санчо відчував, як гуляє над підлогою холодний протяг, змушує щулитися від холоду, підтягувати пальці ніг…

— Як це зрозуміти, люб’язний Пансо? — озвався Авельянеда.

— А ніяк, — Санчо безтурботно посміхнувся. — Це мені грошима пособили, щоб я провернув одне дільце… Але не вигоріло дільце, зірвалося. Як чесна людина, думаю грошики сьогодні повернути.

З-під коміра Авельянеди виповз зрадницький рум’янець, рушив нагору по товстій шиї, до щік, до чола; Санчо дивився, не відводячи погляду. Тоді Авельянеда демонстративно знизав плечима і схилився над тарілкою; якийсь час над столом висіла напружена тиша.

У цій тиші Алонсо підвівся знову.

— Добродії… Завтра я рушаю в дорогу, якою, кожний у міру своїх можливостей, пройшли багато поколінь моїх предків… Шлях, прокладений для нас Лицарем Печального Образу, людиною, що незримо присутня за цим столом…

Тоді їхні погляди мимоволі звернулися до портрета Дон-Кіхота. Того, що до часу ховався під гобеленом; того портрета, на якому Лицар Печального Образу щасливо сміявся.

— Добродії… Сьогодні я щасливий. Ні підступ… людей, здатних на підлість… ні навіть… божевілля не змогли мене зупинити. Чуєте? Завтра я виступаю.

Авельянеда засопів і криво посміхнувся. Санчо як і раніше не зводив з нього очей.

Алонсо вийшов з-за столу. Зупинився перед підвищенням, на якому, відповідно до традиції, були розкладені його лати, шолом і спис:

— Так, я надягну цей обладунок. Я не бачу в цьому нічого смішного; я не бачу нічого смішного в тім, що хоч одна людина серед усього цього прекрасного і несправедливого світу вирушить у дорогу не заради власної вигоди, а заради тих, кому крім Дон-Кіхота — ніхто не допоможе…

— Сеньйоре Алонсо, — не витримав Авельянеда. — Сьогодні ми бачимо вас, може, востаннє… Чи не поговорити нам про щось приємне? Про погоду? Про політику? Про пригоди Амадиса Галльського, зрештою?

— Сеньйоре Авельянедо, — з посмішкою мовив Санчо. — Чули прислів’я? Гість хазяїну не указ, гість як невільник: де посадять, там сидить… І чому це ви вирішили, що бачите сеньйора Алонсо востаннє? Ой, не дочекаєтеся, сеньйоре Авельянедо!

Авельянеда спалахнув і часто задихав:

— Добродії… Пан Карраско. Ви б… як фахівець… Якщо людина надягає на голову таз для бриття, якісь обладунки, бере якийсь спис… і при цьому стверджує, що діє в інтересах людства — по-моєму, це саме натуральне божевілля, ви мене пробачте, я не медик, я не маю права ставити діагнози… Я щиро сподівався, що хоча б трагічна історія вашого батечка, сеньйоре Алонсо, змусить вас узятися за розум. Я вважав, що ваша мандрівка — така собі гра… Що ви пограєтесь у мандрівного лицаря — та й одумаєтесь… Що поробиш, інфантилізмом нині страждають до сорока років і до п’ятдесяти, ніхто не хоче дорослішати, дорослішати незручно, дорослішати неприємно… Але ви ж ви, сеньйоре Алонсо! Я так на вас розраховував… А тепер я бачу, що ви всерйоз збираєтеся гасати світом у погоні за химерами, всім добрим людям, знайомим і незнайомим у насмішку. І який гуманістичний пафос! Яка пишномовність! Нікому ви не потрібні, крім себе самого та, пробачте, сеньори Альдонси… яку ви своїми ж руками робите назавжди нещасною!

Стало тихо, і в цій тиші чутно було, як незворушно, за дві щоки, із плямканням поїдає олью Санчо Панса.

— «Я Лицар, — повільно сказав Алонсо, — і, якщо на це буде милість Всевишнього, помру Лицарем. Одні люди йдуть широким полем зневажливого честолюбства, інші — шляхом низького і рабського ласкательства, треті — дорогою облудного лицемірства, четверті — шляхом щирої віри; я ж, керований своєю зіркою, йду вузькою стежкою мандрівного лицарства, заради якого я знехтував мирські блага, але не знехтував честі. Я мстив за образи, відновлював справедливість, карав зухвалість, перемагав велетнів, зневажав чудовиська… Усі мої прагнення завжди були спрямовані до шляхетної мети, тобто до того, щоб усім чинити добро і нікому не чинити зла».

З портрета на нього дивився, посміхаючись, Лицар Печального Образу.

Авельянеда, блазнюючи, зааплодував:

— Браво… Браво! Бравісимо!

— «Нічого більше не кажіть у своє виправдання, сеньйоре мій і пане», — сказав раптом Санчо, — «тому що нічого кращого не можна ні сказати, ні придумати, ні зробити. І хіба те, що цей сеньйор стверджує, що на світі не було і немає мандрівних лицарів, не доводить, що він нічого не розуміє в тім, що каже?»

— А ви, добродію, мовчіть, — роздратовано кинув Авельянеда. — Сеньйора Спадковість і про вас сказала своє слово, і мені вас шкода. Яке це: бути нащадком поколінь зброєносців, яким покоління Дон-Кіхотів ось уже століття обіцяють… подарувати острів!

— «Я той самий, — незворушно відгукнувся Санчо, — і острів я заслужив не менше за всякого іншого. Я з тих, про кого сказано: „йди за добрими людьми, і сам станеш добрим“… чи ще: „хто під добрим стане древом, доброю огорнеться тінню“. Я пристав до гарного хазяїна… і, коли Бог дозволить, стану сам ніби він; і нехай пошле Господь довгі роки йому і мені»!

Санчо підняв келих і в повній тиші випив; Авельянеда сопів, Алонсо ступив назустріч зброєносцю:

— Санчо… Санчо, вважай, що цієї миті я тебе остаточно за усе простив!

— Не ликом шиті, — сказав задоволений Санчо. — Зізнайтеся, хазяїне, а ви думали, що всі Панса тримають «Дон-Кіхота» на поличці, але ніколи не читають! Ви думали, що всі Панса, як їх достойний прабатько, узагалі не вміють читати, а підписувати своє ім’я навчилися, розглядаючи напис на мішках із зерном? А от вам! Чотири класи закінчили геть усі, яка б там не була, а таки освіта!..

І вони обійнялися.

Санчо подумав, що знає цю людину усього тиждень, і за цей час устиг один раз зрадити його й один раз врятувати, і що тепер згоден віддати руку за його благополуччя, та що там руку — голову…

І що тепер він з новим жахом дивиться в майбутнє, тому що одне — хоч яка неприємна поїздка з чужою людиною, і зовсім інше — бути свідком невдач, нещасть, принижень близького друга.

Авельянеда встав, ледь не перекинувши важкий стілець:

— Добродії… пробачте. Сеньйоро Альдонсо… пробачте! Я не можу бути свідком… усього цього. Бути байдужим свідком — значить бути співучасником…

Ага, задоволено подумав Санчо. Не втримався. Пробило тебе перед обличчям доказу…

Алонсо посміхнувся:

— Сеньйоре Авельянедо… Гніваючись, ви вимовили фразу, гідну самого Лицаря Сумного Образу. «Бути байдужим свідком — усе одно що бути співучасником». Згадайте, скільки разів у житті вам доводилося бути байдужим свідком! Як ви можете спокійно їсти і пити, коли зараз, цієї самої миті, десь умирають від голоду діти! І не в далеких країнах — поряд, за півгодини спокійної ходьби!

— Сеньйоре Алонсо, — подав голос Карраско, який досі мовчав. — Ми з вами тисячу разів говорили… Допомога, про яку вас ніхто не просив — теж злочин! Втручання в чужі справи, які вас не стосуються — теж злочин!

— Даремно витрачаєте слова, — махнув рукою Авельянеда. — Цьому сеньйорові здається, що він при своєму розумі… Що ж, не буду вам заважати. Прощавайте!

— Одну хвилину, — сказав Санчо, коли Авельянеда був уже в дверях. — Одну хвилину… Я хочу повернути вам ваші гроші.

Авельянеда підняв брови:

— Що, люб’язний Пансо?

— Ваші гроші, — голосно повторив Санчо і взяв зі столу тацю. — Ті самі, що ви анонімно заплатили мені за те, щоб Дон-Кіхот ніколи не рушив у путь. Тут усі, забирайте-забирайте.

І, вклонившись, як лакей у трактирі, простягнув Авельянеді тацю.

Авельянеда довго дивився на пачку грошей, на лист, а всі дивилися на Авельянеду. Він надувався, ставав схожим на бурдюк із вином, на один із тих огидних бурдюків, з якими боровся ще Лицар Печального Образу.

— Як людина ощадлива, — холоднокровно продовжував Санчо, — кажу вам: заберіть грошики, у господарстві згодяться. Хто за копієчку не тримається, той сам ні гроша не вартий. Беріть.

І знову мовчання. Надутий і червоний сусід стояв як на арені цирку — під багатьма поглядами.

Нарешті, Авельянеда засичав. Засичав, засвистів, як пробита повітряна куля, і тільки потім спромігся на членороздільну мову:

— Ви… Ви! Ідіоти! Безумці! Та щоб я! Свої гроші! Витратив на цього! На це! Свої гроші! Та ви збожеволіли тут усі! Це образа, я матиму право, як чесний ідальго, зажадати п’ятсот суельдо за образу! Та якщо якомусь ідіоту цікаво витрачати свої гроші, щоб цей, — він ткнув пальцем у бік Алонсо, — щоб цей божевільний, щоб цей дон Дурень залишався вдома… То заради Бога! Але щоб платити гроші цьому Санчо, треба бути двічі ідіотом, тому що якщо за цим, — знову хамський жест у бік Алонсо, — стоять покоління божевільних ідеалістів, то за цим, — він ткнув пальцем Санчо в груди, — стоять покоління повних дебілів, що ризикували шкірою навіть не заради ідеї — а заради «губернаторства на острові»… Ви, нездари, що привласнили облудним шляхом чужу славу! Славу добрих і чесних людей, що у поті чола свого трудилися на благо суспільства… а не вешталися дорогами! Ви, що поїхали мізками на одній-єдиній книжці, занудній, брехливій і до того ж погано написаній! «Хитромудрий ідальго Дон-Кіхот»! І щоб я платив свої гроші, щоб вас утримати? Та скатертю дорога! І нехай на вас упадуть усі побої, всі приниження, весь бруд, уся гнойова рідота, яку так щедро отримував у своїх мандрівках Лицар Печального Образу. У десятикратному розмірі!

І Авельянеда пішов.

Санчо подивився на тацю у своїй руці. Подивився вслід Авельянеді.

Якщо припустити, що лист написав не сеньйор Авельянеда… А судячи з його реакції, так воно і є…

Чи він гарний актор?

Хто його знає. Але якщо лист написав усе-таки не сеньйор Авельянеда…

Санчо подивився на Карраско.

І Алонсо перевів погляд на Карраско.

І Альдонса дивилася на Карраско, і Феліса, причаївшись біля дверей, дивилася на Карраско; минула хвилина, друга, Карраско шкварився під цими поглядами, ніби на повільному вогні, але робив вигляд, що нічого не помічає. Героїчно запихав собі в глотку шматок за шматком…

Похлинувся.

Закашлявся.

Устав. Оглядівся, ніби загнана в куток миша; часто задихав:

— Алонсо? Алонсо?! Ви ж знали мого батька! Ви ж знаєте мене з дитинства! Ви ж знаєте… І тепер ви дивитеся так, начебто я… Та як вам не соромно! Нехай цей Санчо знає мене усього тиждень… нехай сеньйора Альдонса терпіти мене не може… але ж ви?! Як ви могли… подумати?! Про мене?! Що мені тепер робити, після того, як на мене впала така підозра? Що мені, повіситися? Так, я не хотів, щоб ви йшли! Я і зараз не хочу! І чесно можу сказати вам в очі: краще б вам нікуди не ходити! От ви не говорите вголос про цю легенду, легенду вашого роду, але я знаю, ви в неї трішечки вірите… Як наївний Панса трішечки вірить у своє губернаторство. А ви кажете собі: нічого, що всі мої предки зазнали невдачі. Нічого, що історію Дон-Кіхота називають «блискучим і докладним звітом про крах ілюзій». Нічого, думаєте ви, я спробую, може, у мене вийде… Але це теж ілюзія! Бути оптимістом у наші дні — це так принизливо… Сеньйоре Алонсо, мені буде боляче, якщо вас затопче якось череда свиней! Я люблю вас… а за дружбу, за співчуття… ось така плата. Та, може, цей Санчо все придумав, сам лист написав і морочить вам голову! А ви… Прощавайте.

І він швидко, майже бігцем, вийшов.

* * *

Алонсо тільки зараз відчув, наскільки він утомився за ці дні.

Він уразливий сьогодні. Не треба було влаштовувати цього прощального вечора; він піддався слабкості. Йому захотілося побачити викритого аноніма…

А може, він переоцінив свою силу. Тому що, піддавшись ейфорії, повірив, що зможе запевнити, зможе переконати навіть їх — Авельянеду, Карраско — у правильності свого шляху.

Споконвічно нездійсненна задача. Вони і не повинні розуміти Дон-Кіхота. Дон-Кіхоту призначено долею бути непочутим…

А тепер ще і зрада, яку він, ідучи, залишає за спиною.

Але невже зрадник — усе-таки Санчо?!

— Ні, — сказав під його поглядом Панса. — Сеньйоре Алонсо… Адже я зроду не бачив стільки грошей одразу. Я міг би залишити їх собі… Нічого вам не казати… Сеньйоре Алонсо, я клянуся моїм батьком, що дав мені ім’я Санчо, я клянуся моїм островом… якого в мене ніколи не буде… клянуся моїми пацанами, що залишилися вдома… що я не збрехав вам. Цей лист написав не я…

Алонсо мовчав.

— Заради Бога, сеньйоре і пане мій… Ви справді могли подумати…

— Лист написав не ти, — крізь зуби сказав Алонсо, — але, якщо відкинути убік підлість і підкуп… Усі ви готові підписатися під цим листом. Усі ви не хочете, щоб я йшов. Ти, Санчо, йдеш із мною без радості — тільки тому, що ти вірний… Авельянеда заздрить, Карраско співчуває… Ніхто не розуміє, навіщо Дон-Кіхоту вирушати в мандрівку… Таз для бриття на голову — смішно? Смішно… «…Він підійшов до Дон-Кіхота, вихопив у нього спис, поламав його на шматки та одним із них заходився так бити нашого лицаря, що, незважаючи на обладунки, змолотив його, як зерно на млині. Він брав у руки один шматок списа за іншим і ламав їх на спині нещасного, розпластаного на землі лицаря…»

— Фелісо, — ласкаво запитав Санчо, — а в тебе ніколи не виникало думки втримати чимдовше любого хазяїна?

Феліса кинула швидкий погляд на Альдонсу.

— У мене зроду не було таких грошей, люб’язний Санчо. Так що я тут ні до чого, і не думайте…

— «Величезне хрюкаюче стадо, налетіло і, не виявивши жодної поваги ні до Дон-Кіхота, ні до Санчо, пройшлося ногами по обох… Своїм стрімким набігом полчище свиней привело в сум’яття і потоптало сідло, обладунки, Сірого, Росинанта, Санчо Пансу і Дон-Кіхота»… — неголосно проговорив Алонсо.

— Досить, хазяїне, — Санчо задрижав. — Не варто… Зрештою, зовсім не обов’язково, що нас топтатимуть свині. Можливо, просто парою стусанів діло й обійдеться…

— «Чи не ліпше сидіти спокійно вдома, ніж мандрувати світом у пошуках пташиного молока, ви ж знаєте — часом збираєшся обстригти вівцю, дивишся — тебе самого обстригли…» — продовжував Алонсо. — Альдонсо… Скажи, ти теж не розумієш — навіщо все це? Скажи…

* * *

І вона сказала.

— Я люблю його. Усі чули?

Мовчання. Притихла в куточку Феліса.

— Я люблю його… таким, який він є. Я люблю Алонсо, а не Дон-Кіхота! А він піде в мандри, щоб любити Дульсинею, якої не існує.

Вона бачила, як напружився Алонсо.

І прекрасно розуміла, що має зараз над ним… так. Можливо, саме зараз, вперше в житті, вона має над ним реальну владу.

— Дульсинеї не існує, — голосніше повторила Альдонса. — Дульсинея — міф… «Краса її надлюдська, тому що всі неможливі і химерні атрибути краси, якими поети наділяють своїх дам, у ній стали дійсністю: її волосся — золото, чоло — Єлисейські поля, брови — небесні веселки, очі — сонця, ланіти — троянди, вуста — корали, зуби — перли, шия — алебастр, перса — мармур, руки — слонова кістка, білизна шкіри — сніг…» — Альдонса перевела подих. — Ім’ям прекрасної Дульсинеї нам — Альдонсам, Терезам, Люсиндам — призначено бути колись покинутими. Це несправедливо, але, можливо, це правильно. Ми — це ми, а Дульсинея — втілена туга за недосяжним…

— Вона перевела подих. Алонсо чекав.

— Вони всі, — Альдонса обвела широким жестом портрети, — вони усі… пам’ятали про Дульсинею. Якої немає. Донкіхотство… людина зі списом, яка бреде дорогою… та це та ж Дульсинея для людства. Те, безглузде… часом красиве до божевілля… без якого не може жити людина, якщо вона, звичайно, не скотина… Алонсо, якщо ти не повернешся, мені не варто буде жити… Власне, це все, що я хотіла сказати. Ще запитання будуть?

Усі мовчали.

— А якщо запитань немає, — буденно повідомила Альдонса, — то пропоную розійтися спати. Час пізній, завтра рано вставати… Санчо, ми разом перевіримо поклажу. Фелісо, прибирай зі столу. Та швидше… Очевидно, таємницю листа, який спокусив нашого Санчо, нам так і не судилося викрити. Давайте вважати, що його написав злий чарівник, який заздрить нашому лицарю, — вона втомлено посміхнулася.

* * *

Завтра…

Ні, вже сьогодні.

Йому страшно? Так, трішечки. Як і годиться перед великими починаннями.

Його предки дивилися на нього з портретів. Божевільний Кристобаль Кіхано, наслідувач Алонсо Кіхано-другий, честолюбець Мігель Кіхано, вічний революціонер Селестин Кіхано, розсудливий Алонсо Кіхано-третій… обличчя, обличчя… його власний батько теж дивився.

Тільки Кіхано-Відступник, зрадник і паршива вівця, дивився в підлогу, прибитий цвяхами до зворотної сторони стільниці.

Алонсо усміхався. Сьогодні — його остання ніч з Альдонсою. Сьогодні він скаже їй те, про що мовчав усі ці дні…

Про що він ніколи не говорив їй ось так, у вічі.Про що вона, як він сподівався, і сама знає, але тепер він іде, а йдучи — не можна залишати недомовленого…

Гарячий подих. Тонка фігура в півмороку вітальні.

— Сеньйоре Алонсо… Вбийте мене. Вбийте. Я так перед вами завинила… Я остання погань. Я скотина…

— Що ти, — промурмотів він невдоволено. Йому не сподобалося, що його піднесені роздуми перервали такими от несподіваними…

Гарячі груди важко лягли йому на коліна. Феліса була майже гола — і гаряча, ніби з лазні:

— Сеньйоре Алонсо… Я принесла батіг — можете мене відшмагати. Ходімо у мою кімнату, відшмагайте мене, щоб я більше не страждала душею… Ну, йдемо. Будь ласка. Я заслужила. Ось батіг… Йдемо. До мене в кімнату…

Вона бурмотіла і тягла його за руку, і він зрештою піднявся зі свого крісла; Фелісині очі, здавалося, світились у темряві, а запах напівоголеного тіла забивав ніздрі.

— Сеньйоре Алонсо… Сеньйоре Алонсо, сеньйоре і пане мій… Це ж останній шанс… завтра ви поїдете, і що? А як же ваші спадкоємці? Вам потрібен син, вам треба, треба…

Гарячі губи; щоб добратися до обличчя Алонсо, їй довелося зависнути в нього на плечах.

— Ваш синочок… він хоче, щоб ми його зачали… Ну давайте, ну йдемо, йдемо…

Йому хотілося закричати на повен голос; йому хотілося задушити це маленьке стерво, але доти вкласти тут, на столі… і розірвати навпіл. Розчавити собою. Розірвати; секунда зупинилася, затріпотіла метеликом на шпильці. Безодня часу вмістилася в просторі між двома вдихами…

— Не так жваво, Фелісо, — мовив зі сходів крижаний голос Альдонси.

І мара минула. Залишився сором.

Альдонса йшла неквапно, ступала, ніби несучи на голові високий глечик з вином. Колись, коли вона жила в будинку батька, багатого винороба, їй і доводилося носити…

Альдонса зупинилася перед Фелісою. Владно простягнула руку; дівчисько, ніби загіпнотизоване, подало їй батіг, який, виявляється, дійсно мала при собі.

Альдонса коротко розмахнулася; Феліса вискнула, вхопившись за обличчя.

— Геть, — кинула Альдонса.

І вдарила ще раз.

— Якщо я ще хоч раз у житті тебе побачу, я закопаю тебе живцем, дівчинко моя… корово. Пішла геть, погань. Зараз, у чому стоїш. Ранком я пожбурю за ворота твої лахи.

Феліса відступила на крок. Вищирилася швидше жалібно, ніж загрозливо:

— Не так жваво, моя пані… Не так жваво! Пані Альдонсо, дочко виноторговця, дівуле хамського походження, та ще й з порожньою утробою!

Новий удар; цього разу Феліса уникла удару батогом і побігла геть, тупаючи босими п’ятами:

— Порожня утроба! Пустоцвіт! А я от розповім пану Алонсо, звідкіля взявся блакитний листочок, цей самий лист… Розповісти?

Зі свічою у руці вбіг Санчо;

— Що тут у вас… Ах ти маленька погань!

— Фелісо, — глухо сказала Альдонса. — Негайно забирайся геть, а то…

— А то — що? Я і так не залишилася б! Мені й так… Тільки тоді я б промовчала про блакитний лист, тому що я вас, сеньйоро Альдонсо, жах як люблю… А тепер не промовчу.

— Заткнись! — гаркнула Альдонса голосом, якого Алонсо ще ніколи не чув від неї.

— Не заткнусь! Сеньйоре Алонсо, слухайте… саме перед тим, як люб’язний Санчо прибув, сеньйора Альдонса послала мене до крамниці… за папером! А оскільки білого паперу не було, я купила дорогий, блакитний, з водяними знаками! Крамар ще вихвалявся, який цей папір рідкісний, він його щойно привіз, і ніхто до мене його ще не купував, тому що дорогий! А тепер подивіться на цей листочок… подивіться! Ще можете в крамаря запитати, чи його це папір, кому продавав, для кого… Чи навіть не запитуйте, а подивіться тільки на сеньйору Альдонсу? На її обличчя? Чого це вона плямами вкрилася, як леопард? Га?

Альдонса нерухомо стояла посеред кімнати — пряма, начебто гвадеррамське веретено.

— …А ще запитаєте в неї, куди подівся кулончик з камінчиком? Єдина коштовність сеньйори Альдонси, бабусин подаруночок? Куди він утік? До ювеліра утік, інакше звідкіля в сеньйори Альдонси такі грошики… Ось так — бабусиного подаруночка, улюбленої цяцьки сеньйора Альдонса не пошкодувала!

І тоді Алонсо вихаркнув Фелісі в лице одне-єдине важке слово:

— Геть.

* * *

Кулончик із камінчиком був її єдиною коштовністю. Вона прийшла до будинку Алонсо в єдиному ситцевому платті — і з кулоном на грудях.

Коли вона була маленькою, цей кулон був для неї забороненою — і тому найулюбленішою — іграшкою.

Бабуся її балувала.

Коли її батько сказав, що вона може йти до будинку «цього божевільного Кіхано» негайно, ось так, у чому стоїть, і ні копійки приданого, а замість благословення їй дуля — тоді кулон був єдиною річчю, яку вона забрала із собою. Бабусі тоді вже не було в живих, а кулон належав їй, Альдонсо, а не батьку…

Кулончик із камінчиком — хіба це велика втрата, щоб урятувати кохану людину? Байдуже якою ціною?

Всі вони дивилися на неї.

Якщо зараз вона розсміється і скаже, що маленька мерзотниця бреше — Алонсо повірить, зрозуміло, їй, а не цій… паскуді.

За Фелісою давно зачинилися двері, минуло вже, здається, досить часу, а ніхто досі не зронив ні слова.

Мовчить, забившись у куток, Санчо.

І мовчить, стоячи посеред кімнати, Алонсо.

— Алонсо… — голос видався їй чужим. — Я не брехала тобі.

Мовчить.

— Алонсо… Я не Дульсинея. Я просто жінка. Ось… тепер ти знаєш усю правду про мене. Ми з тобою стільки пережили… Але тепер ти знаєш про мене усе. Я боялася тебе втратити… Тепер усе це нічого не варте, бо я й так тебе втратила. Я не прошу в тебе прощення… хоча, звичайно, я не знала, що це буде так жорстоко… цей розіграш із твоїм вдаваним божевіллям. Я думала, Санчо зуміє переконати тебе, чи вкраде Росинанта… чи хоча б відмовиться йти сам… так мало що з розпачу могло прийти мені в голову, адже я зневірилась, що зможу втримати тебе… Але я не прошу прощення. Якби усе повторилося знову — я знову вчинила б так, як учинила. От і все. Це моя правда. Тепер можеш мене судити…

І вона усміхнулася.

Будинком гуляв протяг… десь забули зачинити вікно. Посилювався вітер, хиталися штори, і погойдувалися, блимаючи очима, портрети проклятих Кіхано.

* * *

…Погойдувалися портрети, Алонсо здавалося, що він чує чи то гудіння далекої площі, чи то шурхіт тисячі крокуючих ніг, чи то оплески…

Ні, він не боявся збожеволіти.

Тепер усе життя — решта життя! — він навіть напитися як слід не зможе. Він буде тверезий; він буде стриманий. Він буде говорити тихим, рівним голосом, ніколи не закричить, ніколи не засміється.

Як там казав Карраско, «докладний і яскравий звіт про катастрофу ілюзій»?

Краще і не скажеш.

Підлога його будинку завалена трупами ілюзій, трупами, що гниють. Здохлі фантазії, підстрелені химери, напіврозкладена віра, і, звичайно, цей жалюгідний дитячий оптимізм, що окляк у підсохлій калюжці.

Його таємничий будинок змінюється на очах. Сповзають покриви таємниці; шматками, як тліюча плоть, відпадають оксамит і позолота, і ось це вже просто старий будинок, що давно вимагає ремонту, жалюгідна халупа невдахи. Якому б господарством зайнятися і грошей назбирати, а не думати про принижених і ображених цілого світу…

Він зупинився перед узвишшям, на якому, як і заведено на ніч перед виходом, лежали лицарські обладунки. Взяв у руки фамільний шолом. Подивився на перекошене обличчя, яке відбилося на його сталевому боці:

— Санчо, цей мотлох… вигрузиш у мішок і… продаси лахмітнику. Гроші візьмеш собі як платню… Ти заслужив. А тепер…

І він узявся знімати зі стін портрети.

Божевільний Крістобаль, честолюбивий Мігель, шляхетний Дієго…

— …Дульсинея мертва. А якщо немає Дульсинеї — навіщо все це? Навіщо все? Бруд заради 6руду? Пошукайте іншого дурня, добродії хороші, й нехай він, цей дурень, рушає з щенячою радістю у свій фарс-вояж. Я, Алонсо Кіхано, не божевільний. При здоровому глузді й при пам’яті… я залишаюся вдома, добродії!

Наслідувач Алонсо-другий і розсудливий Алонсо-третій, і революціонер Селестин. Для того, щоб зняти портрет останнього, знадобиться дуже велика драбина…

— …Дон-Кіхота більше немає, Дон-Кіхот — картинка в старому підручнику… Господи, який я зараз радий, що в мене немає сина. Це правильно, це справедливо…

Гепнув на бік стіл. Обламуючи нігті, Алонсо зірвав із внутрішньої сторони стільниці портрет Федеріко-віступника.

— …Що б я сказав своєму синові? Що його батько жалюгідний дурень? Що за ним стоять покоління предків-невдах? Hi-і… Мене переконали. Мене довго і всебічно переконували, і от я вже…

Він скорчився від різкого болю, але боліло, як не дивно, зовсім не серце. Біль був у хребті — колись він бачив, як ламають хребет величезній рибині. Щуці…

Тепер він буде плазувати, як напівпаралізована собачка, волочачи за собою важкі задні лапи.

Він сповз на підлогу. Жестом зупинив Санчо, який кинувся до нього на допомогу; Альдонса не зрушила з місця, хоча лице в неї було…

Краще не дивитися.

Усе правильно.

Дон-Кіхот з перебитим хребтом; Дон-Кіхот, перерубаний лопатою черв’як…

Скрипнули двері. Алонсо осікся; на порозі стояла бліда, не схожа на себе Феліса.

Мовчання. Як? Як вона посміла повернутися сюди?! Негоже стояти перед служницею на колінах; стримуючи стогін, Алонсо підвівся…

Дівчисько перевело подих:

— Сеньйоре… Алонсо. Я прийшла, щоб сказати… я зараз піду. Справа в тому, що Панчита тільки що… вітчим її знову побив… і Панчита тільки що… повісилася.

* * *

Світало. Ранок двадцять восьмого липня — священний для Кіхано день.

Панчиту не повернеш. Світловолосе веснянкувате дівчисько дванадцяти років, з худенькими плечима, обвітреними губами і невпевненою зляканою посмішкою. Дитина, яка встигла звідати голод, побої, трошки ласки від тітки Альдонси, щиру любов до саморобної ляльки — і останні хвилини в безглуздій петлі, що затягнулась…

Де ж ти був, Дон-Кіхоте?!

— Сеньйоре і пане мій, — глухим шепотом сказав Санчо. — Ну ж бо… Їдьмо. Ранок, чуєте, як заклично реве в стайні мій Сірий… Їдьмо! Беріть спис, надягайте обладунки… все готово. У путь… Ми рушимо з вранішньою прохолодою, потім устане сонце… І ви побачите — ще до вечора ми встигнемо когось урятувати. Ми врятуємо! Ми всіх урятуємо! Ми більше нікому не дозволимо загинути! Поїхали, мій Дон-Кіхоте… Давайте, вдягайтеся… Ну!

І Алонсо, ступаючи дивною, розчепіреною ходою, ледь пересуваючи ноги, наблизився до розкладеного на узвишші обладунку.

— Ну ж бо! — казав Санчо. — Ну! Дон-Кіхот… повинен бути! Усе це дурня, все це суєта, надягайте свій шолом… Хто може нас утримати, які перешкоди, які чарівники, які вороги… Ніхто нас не утримає! Надягайте шолом! Беріть спис!

Алонсо на секунду зашпортався. Вхопився руками за край узвишшя; пригрозив небу кулаком… Простягнув руку, щоб узяти спис…

Забрав.

Потягнувся до шолома… Потримав його в руках…

Впустив.

— Це ж не шолом, — сказав здивовано. — Це… це таз… для гоління. Як же я… надягну його? На кого я буду схожий? На опудало?!

Санчо хотів ще щось сказати, але змовчав, ніби йому заткнули рот.

— Я не вірю, — з жахом сказав Алонсо. — У мене начебто віру… видалили. Вирізали, як гланди. Я не можу! Усе…

І тоді він ліг обличчям на купу обладунків і заплакав.

* * *

Вона стояла і дивилася на справу рук своїх.

Ця нова, незнайома, надломлена людина не могла ступити й кроку, Санчо майже на руках перетягнув його в крісло. Щось бурмотів, застерігаючи, умовляв, повторюючи благу неправду про те, що все минеться, що вони вирушать пізніше, що треба відпочити й отямитися, що усе буде добре…

Ось тепер усе, що він казав, стало правдою. Тепер і тільки тепер Дон-Кіхот дійсно мертвий…

Дон-Кіхот мертвий і переможений.

Дон-Кіхот ніколи не вийде на дорогу.

Не стане виголошувати пишні промови про справедливість, не візьметься тішити своїми витівками пастухів і погоничів мулів, не буде провокувати владолюбців на жорстокі містифікації…

І, зрозуміло, на допомогу Дон-Кіхота нікому сподіватися не доведеться. Її і так було мізер, цієї «допомоги»…

Світ без Дон-Кіхота.

Пустеля. Гарячий вітер, земля, що потріскалася. Білі кістки… І стерв’ятники, стерв’ятники в небі, орди стерв’ятників, на всіх не вистачить жертв…

Ця людина, що скорчилася в кріслі. Ця нова жалюгідна людина… усе, що залишилося від її Алонсо.

І що, тепер нічого не можна зробити? Колишнього Алонсо не повернеш, як не повернеш Панчиту?!

Альдонса побачила, що стоїть перед узвишшям, на якому розкладені обладунки. А поруч валяється таз для бриття…

Який так довго служив славним шоломом, що гріх його залишати ось так, на підлозі.

Вона подивилася в очі власному відображенню, яке глянуло на неї з того боку полірованої сталі. І, коли шолом ліг на її голову, вона майже не відчула його ваги.

Нагрудник…

«Вірю».

Наплечники…

Вам смішно? Смійтеся. Дурна жінка рушає в героїчний похід? Верхи на Росинанті?! У лицарських обладунках?! Шляхом, який і не всякому здоровому чолов’язі до снаги, а до того ж — безглуздий?!

Вона повернула голову — і зустрілася очима із Санчо.

Так, зброєносець зовсім очманів; у нього був такий дурнуватий вигляд, що вона не витримала і розсміялася.

Взяла до рук списа… Примірилася… Нічого, здолає. Збити парочку велетнів — якраз.

Підняла підборіддя:

— Алонсо… Я повернуся. Розумієш… що б там не було, але Дон-Кіхот… Прощавай. До побачення, Алонсо.

* * *

Санчо дивився, як їде Альдонса…

Санчо дивився, як рушає в мандрівку славний лицар Дон-Кіхот.

Що це? Трагедія? Фарс?

Алонсо теж дивився їй услід. Дивився, затамувавши подих.

Дон-Кіхот їде без Санчо Панси?!

Зручніше розмістивши в кріслі свого бідного хазяїна, Санчо поспішив до вікна. Виглянув саме, щоб побачити, як Альдонса сідає в сідло… Сідає легко, незважаючи на вагу збруї…

— Еге! — вирвалося в нього. — А така ж жінка, вона… Пробачте, хазяїне, але вона хоробро поскакала! Батько у неї не приборкує коней?

Алонсо мовчав.

Санчо поспішно витер чоло рукавом:

— От, як… Ух…

Метнувся до дверей; повернувся назад. Клякнув перед кріслом на коліна:

— Ну, як вам, сеньйоре Алонсо? Краще?

Алонсо кивнув.

— Сеньйоре Алонсо… я… Жінки, вони непослідовні, як… Немає такої тварини на світі, щоб з нею порівняти. Весняний вітер у порівнянні з жінкою — педант, він просто зразок послідовності… Флюгер на даху в порівнянні з жінкою — зануда. Та вона честю готова пожертвувати, щоб чоловіка при собі втримати… А от коли чоловік залишився — він її, пробачте, неначебто і недостойний… Ні, брешу, чого це я… То висне якорем, то надувається вітрилом — така вона, жінка… Куди там тій Дульсинеї, ви мене пробачте на слові, пане Алонсо, але ваша сеньйора Альдонса будь-якій Дульсинеї сто очок фори дасть… Кажуть, де чорт не справиться, туди бабу пошле!

Він піднявся з колін. Поклонився, пригорнувши руку до серця:

— Не згадуйте лихим словом, сеньйоре Алонсо… Усе буде… усе буде гаразд. Ми незабаром…

Підбіг до вікна. Розчинив важку раму; навалившись животом на підвіконня, закричав назустріч сонцю:

— Пані моя! Сеньо-оро! Заждіть! Зброєносця забули-и! Егей!

Махнув рукою і, підхопивши на ходу дорожній мішок, поспішив сідлати Сірого.

* * *

Біль у хребті притупився.

Незабаром зовсім мине.

Це від нервів.

Він зміг піднятися. Прошкутильгав до вікна…

Вдалині на дорозі маячили дві фігурки. Одна вища, верхи на худому коні. Інша — низенька, верхи на товстопузому ослові.

Над їхніми головами висіло невисоке сонце, нанизуючи на себе вістря довгого списа.

Він простяг руку.

Йому здалося, що долоня його росте і росте. Що вона зависає над подорожанами — будиночком, який захищає їх від дощу та граду і від людської підлості…

Подорожани віддалялися, і ось уже дві чорні точки видніються на обрії, а сонце набирає силу, б’є в очі.

— Коли ти прийшла до мого будиночку, — пошепки сказав Алонсо. — Коли ти не злякалася ні гніву рідні, ні глузувань, ні пліток… Коли ти повірила мені, коли ти довірилася мені… Коли ми довідалися, що в нас не буде дітей, але ми трималися один за одного… Пам’ятаєш? Альдонсо. Ти знаєш… я викуплю в ювеліра твій кулон, і він чекатиме тебе. Альдонсо… Нехай будь-яка ілюзія рано чи пізно розбивається, а щирими побажаннями вимощена дорога до пекла… Але ж не означає це, що не можна вірити ні в що на світі, й не варто навіть намагатися бажати комусь добра?! Нехай наш світ неможливо змінити на краще… але якщо ми не спробуємо цього зробити — ми не варті й цього, недосконалого, світу! А доки Дон-Кіхот іде шляхом… є надія.

Він примружив очі. Темних точок уже не видно, тільки шлях, що веде за обрій, нескінчений порожній шлях…

Зійшло сонце — і сіло сонце. І знову зійшло; тіні поменшали і виросли знову, і пожовкла трава, і зазеленіла знову, і знову потьмяніла під дощем…

— Люди, — сказав Алонсо пошепки. — Якщо ви колись зустрінете Дон-Кіхота…

ЗАВІСА

Емма і Сфінкс

(повість)

Пролог

У лісосмузі пахло по-осінньому. До настання вічності залишалося не більше півгодини.

Хлопчик витяг із кишені складний ножик, узяв напоготів довгий зручний ціпок і заходився розгортати траву та пріле листя в найпідозріліших місцях.

Він любив шукати гриби. Це було схоже на риболовлю, майже так само цікаво. Тут водяться маслюки і красноголовці, а порохняві сироїжки — ну їх до біса…

Минуло півгодини, а може, година, а може, й цілі дві; сонце висіло ще високо, у хлопчика затерпла шия — весь час дивитися униз. Він випростався — і побачив попереду, за кілька кроків, повалене дерево.

Він не пам’ятав, щоб тут росли такі дерева. Не помічав раніше. Воно було старше за лісосмугу, старше за дорогу, старше, напевно, за все їхнє селище.

Воно було величезне. І тепер лежало на боці, наставивши на хлопчика круглий і світлий зріз.

Хлопчик підійшов.

Пень був завбільшки як столик. Зріз лежачого стовбура сягав хлопчикові до пояса. Деревина була геть сира, видно, спиляли недавно і дуже охайно — начебто по маслу ножиком, подумав хлопчик.

І на пні, й на зрізаному стовбурі чітко виднілися річні кільця. Хлопчикові одразу ж закортіло дізнатися, скільки їх; він почав лічити — і збився, почав знову — і збився знову.

Кілець було не менше ста. А може, більше.

Хлопчик сів на край величезного пня і подумав: цілий рік — із канікулами, зимовими та весняними, з Дідом Морозом, із довгим літом уміщується в одному кільці. Відрахувати десять кілець — і вийде все його життя.

Дивно.

Він провів долонею, ледь торкаючись пня. Від середини, де кільця майже зливалися, до краю. Дерево жило сто років, подумав хлопчик. А тепер я бачу, як воно жило. Кожну його хвилину.

А хто його зрізав?

Сонце сховалося за хмарину.

Хлопчикові раптом здалося, що все навколо змінилося. Стало дуже тихо; ще мить тому шелестіло гілля та виспівували птахи, оце зараз — як у безлюдному будинку, як на контрольній.

Він аж ніяк не був страхопудом. Але страх прийшов, увіллявся в шкіру сотнями голочок, підняв коротко стрижений чубчик на маківці.

Треба було оглянутися. Переконатися, що ніхто не дивиться в потилицю, ніхто не ховається за поваленим стовбуром.

Він знав, що треба оглянутись, але не міг. Не поверталася шия. І чим довше він сидів завмерши на широкому пні, тим ясніше йому ставало, що позаду в нього хтось (щось?) є.

Чому, адже він завжди вірив, що все погане в житті трапиться не з ним?!

Чому ж це трапляється? Вже майже трапилося?

Ніколи раніше на нього не навалювалася така тривожна, така незбагненна паніка. Хоч крихтою розуму він усвідомлював, що причини — немає, що в лісі він один…

Напевно.

Усе, що він устиг зробити — закричати і зірватися, перекидаючи кошик, з місця. І кинутися через ліс з розпачливим «Мамо!»

Частина перша

Емма

* * *

Другого листопада Еммі Петрівні виповнилося тридцять п’ять років.

Відзначали в театрі. Емма принесла велику сумку з бутербродами, купила в сусідньому магазині належну кількість вина, горілки й одноразових стаканчиків. Після денного спектаклю («Лісові пригоди», казка для дошкільників) у великий гримерці накрили стіл.

Усе вийшло надзвичайно пристойно та навіть дуже мило. Поки Емма переодягалася, поки змивала заячий ніс, губу й тонкі вусики, завтруппою вже встигла розкласти бутерброди і розрізати торт. Потім прийшли гості — всі, хто був зайнятий сьогодні вдень, а з ними старенька костюмерка та помреж. Виголошували тости, зичили здоров’я, називали людиною вірною, сумлінною, чесною, доброю і взагалі гарною. Подарували порцелянову вазу. Принесли букет листопадових — дрібних, але дуже запашних — айстр. Усе сказали, з’їли й випили приблизно за годину з чвертю, а потім дівчатка, сусідки по гримерці, допомогли Еммі зібрати посуд і спорожнілі пляшки назад у сумку.

Швидко смеркло. О п’ятій годині за вікном було майже зовсім темно; ті, що були зайняті у вечірньому спектаклі, ще не прийшли, решта розійшлися по домівках. Емма залишилася в гримерці сама.

Це була давня звичка. Вона завжди йшла пізніше за всіх. У школі. В інституті. У театрі. Повільно розбираючи, повторюючи роль, ще раз програючи її подумки, здійснюючи своєрідний ритуал, жертвуючи Улюбленій Справі додаткову годину-півтори або хоч тридцять хвилин.

І сьогодні вона затрималася скоріше за звичкою, аніж через необхідність. Дбайливо склала в стіл коробки з гримом, пачку лігніну, мильницю, рушник і крем. Застібнула пальто, зав’язала шарф, узяла сумку, ступила в сутінь коридору.

Попрощалася з черговою на вході.

Повітря було холоднішим, ніж уранці. З неба сипало останнє листя — найстійкіше, найжовтіше. Налипало на мокрий асфальт.

У чорних калюжах віддзеркалювалися поодинокі яскраві зірки і тьмяні листопадові ліхтарі.

Неподалік від службового входу ріс великий каштан. На одній голій гілці збереглося засохле суцвіття — травнева «свічка».

Чомусь цим квітам не дано було стати плодами, обрости колючими кульками каштанів і впасти у вересні на асфальт. Для білої пірамідки донині продовжувався травень; правда, квіти засохли і зморщилися, однак навіть кістяк суцвіття виглядав зухвало, залишившись один на голій-голісінькій гілці.

Емма відвела погляд від «запізнілої свічки». Вивантажила в урну пластиковий пакет зі сміттям. Поправила шарф.

Сьогодні їй виповнилося тридцять п’ять. І вона в тридцять п’ятий раз зіграла Матінку-Зайчиху.

Вона завжди вважала почесною, мало не священною справою працювати для дітей. Вона переграла в півсотні різних спектаклів — білок і лисиць, зайчих, зайчат, дівчаток, хлопчиків, курочок, жаб, дерев’яних солдатиків, стражників, шахових фігурок, метеликів і навіть корів.

Її завжди називали як приклад, коли говорилося про серйозне ставлення до професії.

Вона жила, начебто під розгорнутим крилом. Вона знала — зі шкільних років — що її завзятість і відданість неодмінно будуть винагородженні. Ні, вона старалась не задля винагороди, однак десь усередині неї завжди жила віра в чудо, що незабаром трапиться. Повертаючись додому пізніше за всіх, утомлена, заглиблена в себе, вона несла повз вечірні вітрини свою таємницю — таємницю Попелюшки, яка знає, чим закінчиться казка.

Їй було приємно до дрібних деталей продумувати крихітну, нічого не варту роль. Нехай навіть у поганому спектаклі. Була в цьому якась насолода; Емма вигадувала біографію лисичці, що з’являлася на п’ять хвилин у зграї інших звірів. Чи їжачкові, у якого за весь спектакль було три слова. Але зате як вона проживала ці зони мовчання!

Приходила не за сорок хвилин до початку — за півтори години, гримувалася, хвилювалася, чекала. І знала: справжня любов не буває безмовною. Усе в неї буде — і ролі, і режисери, і визнання… Хіба в долі немає очей?

Сьогодні їй виповнилося тридцять п’ять.

Сьогодні вона вкотре бачила, як п’ятдесятилітня Ірина Антонівна скаче по сцені, трясе подвійним підборіддям, зображуючи хом’ячка. Дітям, напевно, подобається? Що може бути шляхетніше, ніж грати для дітей?

Сьогодні Емма вперше зрозуміла, що через півтора десятка років вона гратиме на цій же сцені, того ж хом’ячка. Чи — у кращому разі — чиюсь бабусю. Діти в залі будуть мінятися, Емма на сцені буде старіти. І колись в антракті її наздожене інфаркт, і її одвезуть у лікарню, не встигнувши змити зі старечих щік намальовані гримом заячі вусики…

Над мокрим асфальтом пливли чорні силуети перехожих. Сумка з дарованою вазою зробилася раптом важкою, як цемент. Що почувала б Попелюшка, якби їй довелося зістарітися в домі мачухи, серед чужих дітей та онуків?

Навколо стояв листопад — прекрасний час для тих, хто любить себе пожаліти.

* * *

У понеділок у театрі був вихідний. Емма витратила короткий день на прання, віник і блукання продуктовими магазинами; темрява застала її на кухні, на самоті, за ранньою вечерею.

Яєчня витріщала жовті підсолені очі. Маленький телевізор безгучно гортав кадри якоїсь, очевидно, мелодрами, і Емма дивилася на екран заворожено, а водночас байдуже, як дивляться у вогонь каміна. І в цей час гримнув телефонний дзвоник.

— Алло?

— Еммочко, з днем народження! Бажаю всього-всього! А здоров’я найбільше! Як ся маєш, як святкуємо?

Іринка, стара Еммина приятелька ще з інституту, завжди відрізнялася чудовою недбалістю в усьому. Вона завжди спізнювалася на репетиції, губила гроші, речі та документи, забувала текст ролі, плутала не тільки чужі дні народження, навіть про свій якось забула, і на вітальну телеграму від матері довго дивилася, витріщивши очі.При всьому цьому Іринка благополучно працювала в академічному театрі, одержала «заслужену» у двадцять п’ять років і незабаром, через місяць-другий, має стати «народною».

— Дякую, Ірочко, — сказала Емма, мимоволі посміхаючись. — Учора відсвяткувала.

— А-а-ай! — затягла Іринка. — От голова в мене, завжди забуваю, ти вже пробач дурепі, адже ліпше пізно, ніж ніколи… Слухай, тим краще. Позаяк гостей у тебе сьогодні немає, може, виберешся до нас? У нас із Ваньком майже ювілей, п’ятнадцять років і одинадцять місяців як одружені… Винце є гарне, тортик, те-се, спектаклю немає, коли таке буває? Давай, чуєш?

— Ні, дякую, — сказала Емма майже злякано. — Вані вітання, звісно, але в мене сьогодні… От якби заздалегідь… Ні, ні, дякую, але сьогодні справді не вийде ніяк.

* * *

До Іринки з чоловіком — півгодини їхати маршруткою. У відповідь на дзвоник за дверима почулося спершу утробне «Гав! Гав!», потім рішуче Іванове «Фу!», потім сміх Іринки, далі гавкіт віддалився і стих так раптово, начебто пес провалився в пекло. На мить стало темним світле вічко на дверях; клацнув замок, і ось Іринка, висока, пишногруда, у східному шовковому халаті до п’ят розкрила назустріч Еммі обійми.

— Поздоровляю, — сказала Емма, тицяючи їй у руки букет осінніх айстр. — Усе-таки п’ятнадцять років і одинадцять місяців…

— Це ми тебе повинні вітати!.. — голосно зраділа Іринка. — У нас і подарунок є!.. Боже, ну ти так рідко заходиш, я розумію, життя це довбане, закручена, але треба ж собі робити свята, якщо сам себе не потішаєш, то хто?.. Нумо до столу, до столу, ми тут з Ваньком уже пляшчину — ось, а тортик жде, не різали, тебе виглядали…

Іван, Іринчин чоловік, колись учився з Еммою на одному курсі, але в театрі не працював жодного дня — в нього виявилися стихійні здібності до підприємництва, і за кілька років він устиг пройти шлях від «човника» з цератовими сумками до глави великої та шанованої фірми.

— Привіт, Ван, — Емма усміхнулася. Іван галантно тикнувся губами в її руку; у нього були тверді лоскітливі вуса.

— Зараз Офелію випущу, — сказала Іринка. — Еммочко, ти, головне, різких рухів не роби. Нехай вона обнюхає, освоїться…

Офелія народжена була для ролі Собаки Баскервилів. Емма ніколи не боялася її — може, тому, що не уявляла достоту, на що собачка здатна. А чоловіки уявляли — і тому перший вихід Офелії до гостей завжди супроводжувався тисячею застережень.

Емма дала себе обнюхати. Потім Офелія, з голосним сопінням і тупанням, прочовпала в далеку кімнату і там, судячи з гуркоту, вляглася.

Стіл був накритий прямо на кухні — добре, що кухня в подружжя була завбільшки з невеликий стадіон. У центрі столу містився якийсь багатоповерховий, перспективного вигляду тортик кілограмів на п’ять.

— Яку ти хочеш музику? — поспитала Іринка.

— А… більше нікого не буде? — розгублено запитала Емма. Вона знала, що вечірки в цій квартирі влаштовувалися зазвичай велелюдні.

— Ти ж бо розумієш, усе експромтом, під настрій… Мигаєви ще збиралися, але в них Санько занедужав, напевно, грип, — Іринка перебирала диски під настінною лампою, відблиски від маленьких круглих дзеркал сновигали по стелі. — Ось, це новеньке… Ставити?

— Давай, — погодилася Емма.

І залунала музика.

Іван краяв торт. На широкий світлий ніж налипали шоколадні шматочки крему. Іринка говорила й говорила, мова її поєднувалася з музикою, дві звукові доріжки — інструменталка та балаканина — перепліталися, не заважаючи одна одній.

— А як Ігорчик? — спитала Емма, коли в Іринчиному монолозі трапилася невелика пауза.

— Чудово, — озвався Іван. — Вступаємо ось… Серйозно вступаємо.

— Цього року? — здивувалася Емма. — Уже?

— Уже, — Іринка зайняла своє місце за столом. — А ще вчора, здається, під ногами крутився… Ну, давай — за Емчин день народження.

І, перш ніж Емма встигла погодитися чи заперечити, келихи продзвеніли і тост був реалізований.

— Будь здорова, Еммочко! — виголосила Іринка, облизуючи напомаджені губи. — Сама знаєш, як ми з Ваньком тебе любимо… Ну, розповідай, що нового?

— Нічого, — сказала Емма. — Хіба що казку на Новий рік репетируємо. Чесно кажучи, фіґня рідкісна. Краще б «Дванадцять місяців» узяли.

Іринка погодилася:

— Авжеж… Знаєш, Лопатова заміж вийшла?

— Та ти що?!

Якийсь час вони їли торт, обговорюючи життєві перипетії давніх друзів і ворогів, ближніх і далеких знайомих, їхніх дітей, племінників і зятів.

— Дурниця! — Іринка енергійно підстрибнула на стільці. — Ігорчик і гадки не мав — який там театральний, ти що… Він же серйозний мужик у нас… Він фундаментальний мужик, добре знає, чого хоче, уже зараз програми пише недитячі… Математику любить, — Іринка чомусь притишила голос. — Репетитор у нього — один дуже цікавий мужик. Бере він, звичайно, бабок неміряно… Але — гарантує. З гарантією працює. Причому вступають не банально, по блату, — ні. Всі, за кого він брався, усі з математики мають п’ять, куди не тикнися… От і зараз сидять, трудяться. Тричі на тиждень, понеділок-середа-п’ятниця…

— У мене з математики трояк був, — зізнався Іван. — Коли дивлюсь, які Ігорець задачі бере — кайф ловлю, присягаюсь.

— А наш Росс і справді цікавий мужик, — вела далі Іринка напівголосно. — Ростислав Вікторович. Не від цього світу, знаєш, як у книжках. Божевільний учений, щось таке. Пише книги якісь, подейкують, у них академіки ні біса не тямлять, ті, що кумекають, — чуби рвуть. Від щастя. Начебто геніальний він. Визнають — Нобеля дадуть…

— Нобеля математикам не дають, — сказала Емма.

— Хіба? — здивувалася Іринка. — Ну, тоді інше щось дадуть… А якщо й не дадуть — у нього і так бабок доста, на «чурпачках» заробляє. Отож мужик він цікавий, цікавий… ну що, за що тепер підіймаємо келихи?

Емма відчувала легку ейфорію. У такі хвилини їй приємно було думати про людей, які літають і танцюють, про крилатих, які не торкаються землі, про тих, що сміються, співають, про добрих…

— Давайте за Ігорчика, — запропонувала вона. — Щоб він був здоровий і поступив.

— За Ігорчика! — в один голос погодилося подружжя.

Не встигла Емма поставити на скатертину наполовину спорожнілий келих, як у коридорі почулися голоси, і Офелія ще здалека радісно виснула. За мить до кухні зазирнув Ігор — пелехатий губань-підліток, дуже схожий на матір.

— Драсте, тітко Еммо…

— Здоров! А ми тут за тебе п’ємо! — зраділа Емма, здається, надто голосно.

Іринка підвелася:

— Ігорчику, ти Ростика Вікторовича не дуже заморив? Ану…

Іван знову налив по вінце Еммин келих.

— Ростиславе Вікторовичу! — долинув Іринчин голос уже з передпокою. — Сподіваюсь, вас можна запросити на чарчину? Ван торт купив, дуже смачний. Може, кави?

І щось відповів чоловічий голос.

— На двадцять хвилин! — рішуче наполягала Іринка. — Ігор почекає. Через двадцять хвилин вийдете разом… Що? І Офелія почекає. На вулиці холод, змерзнете, треба теплого перед дорогою…

Офелія розчаровано заскиглила.

На порозі кухні постала спершу Іринка, а за нею — чоловік років сорока, чорнявий. Обличчя в нього було трикутне, вузьке, з гострим підборіддям. Очам і бровам, здавалося, було тісно на цьому обличчі без щік, тому брови стовбурчилися, а очі, ясно-сірі, дивилися відчужено й дивно.

— Добрий день, — сказав чоловік, зупиняючись у дверях.

У готичних романах, що їх Емма любила підлітком, у таких випадках повідомлялося: «Його пройняло передчуття». Колись Емма думала, що «пройняло» — книжковий вислів, а «передчуття» — усього лише неясний здогад; тепер їй здалося, що її не боляче, але цілком відчутно штрикнули голкою під ребро.

— Це Ростислав Вікторович, — Іринка чомусь посміхнулася до Емми. — А це Емма Петрівна, наша з Ваном близька подруга ще зі студентських років… Чудова людина, прекрасна акторка. Працює в дитячому театрі. Та ви сідайте, Россе!

Репетитор сів на запропонований стілець. Уважно подивився на нову знайому; вираз його прозорих очей змінився. Дивні очі, подумала Емма. Начебто власник їх знає щось важливе, доступне тільки йому. І, зрозуміло, нікому не скаже ні за які пряники.

Начебто у відповідь на цю Еммину думку — вона саме усміхалася до репетитора, трішки, втім, натягнуто — дивні очі раптом потеплішали, й Еммі на мить здалося, що вона давно знайома з цим чоловіком, що вона знає його багато років.

Той, що сидів навпроти відвів погляд, начебто знітившись.

— Так рідко щастить отак посидіти! — Іринка знову запустила свою легку «звукову доріжку». — Ми — артисти, постійно варимося у своєму соку… Знаєте, що? Давайте вип’ємо за улюблену роботу! От Еммочка наша просто-таки живе в театрі, це не всяка людина може зрозуміти, але ми — артисти, ми особливі люди… Россе, ви думаєте, це портвейн? Це чудо, а не портвейн, це колекційне вино! Ване, годі спати, ми вже п’ємо!

Емма знову піймала на собі погляд великих прозорих очей. Цього разу репетитор дивився начебто здалеку, начебто крізь бінокль; першою зніяковіла Емма. Тим часом Іван підібрався з пляшкою до келиха гостей, Емма чомусь подумала, що математик відмовиться од вина, тим самим відповідаючи образу «геніального вченого не від світу цього». Але репетитор узяв келих за тонку ребристу ніжку, підняв, і Емма підняла свій. Метнулися медвяні відблиски портвейну, маленька хвилька лизнула кришталеві стінки, залишаючи на них слід, що обпливає; Емма посміхнулася. Запах вина вдарив у ніздрі й змусив їх щасливо здригнутися.

Іринку охопило натхнення. Її вмінню оповідати позаздрив би який завгодно естрадний монстр; нескінченні театральні історії змінювали одна одну, і майже завжди виявлялося, що все це сталося або з Іринкою, або на Іринчиних очах, або на очах її партнерів, які брехати не вміють.

— …А в фіналі її виносили на сцену вже «мертву», у мішку. Ну і, зрозуміло, народну артистку просто так у мішок не запхаєш, ну і сунули в цей мішок дівчинку-гримерку, і Павло наш, поки ридав над тілом у мішковині, устигав цю дівчинку ласкавенько щипнути. І попестити. Кілька разів. Вона, пам’ятаю, скаржилася, але не дуже. Усе-таки Павло був ого-го чоловік, та ще артистище запеклий, баби за ним у чергу ставали… А якось на гастролях ця дівчинка занедужала. Що робити? Засунули в мішок хлопця-монтувальника, він вутлий був і зросту невеликого. От. А Паша не знав… Коротше кажучи, фінал, героїню виносять у мішку, всі ридають… Паша ридає, у залі жінки в хусточки схлипують, катарсис… Раптом труп підхоплюється, так як матом зареве, таким матом! Пашине обличчя… Ну, ви уявляєте собі, так? Помреж три хвилини завіси не міг дати — реготав за кулісами… Йому, до речі, догану потім оголосили. А за що?

Математик сміявся, змахуючи з очей сльози, що навернулися. Емма подумала, що він гарний глядач. Є такі тати, що, привівши дітей у театр, регочуть голосніше за всю глядачеву залу… І працювати для них куди приємніше, ніж для тих, котрі щасливо засинають у першому ряду… І Еммі теж захотілося щось розповісти — а тих історій та байок вона знала чимало.

Іринка великодушно поділилася з нею роллю оповідачки. Зав’язалася така собі роду дуель побрехеньок: поки одна розповідала — друга підстрибувала на стільці від нетерпіння, чекаючи своєї черги.

— …що, мовляв, без польотів у труні працювати не буде. Вбухали в цю труну половину всього бюджету! Прем’єру зіграли — резонанс. Зал повний. Шостий спектакль, сьомий, десятий… Аншлаги! А на одинадцятому наші умільці, монтувальники, восьме березня відзначали. Це ж треба було додуматися — поставити «Вій» на восьме березня! Коротше кажучи, Оленка Дроздова, що у першому складі Панночку грала, злітає у своїй труні…

Ігорчик раз і два зазирнув на кухню. Потім Емма чула, як він вийшов з квартири разом з Офелією — видно, зрозумів, що репетитора не швидко дочекається.

Іван пішов покурити на балкон. Господарка з гостею, ніби не помітивши цього, гаряче змагались за увагу Ростислава Вікторовича.

— …А оце було геть не смішно… На дванадцять фей мало не весь жіночий склад зібрали. А тринадцяту — відьму — грав Олександр Іванович Манько, характерний такий, народний артист… Усю першу сцену король-батько сидів на троні. А коли зайшла відьма — тривала пауза, всі завмерли, Олександр Іванович зловісно так увіходить… Отут, відповідно до мізансцени, король підводиться з трону і ступає відьмі назустріч. Робить три кроки… І зверху падає падуга! І на трон! І трон — на друзки! Щастя, що ніхто в цей час поряд не стояв… Коротше, тиша така — в залі, на сцені, за кулісами… І в цій тиші Олександр Іванович своїм рипучим голосом промовляє: «Іншим разом, Ваша Величносте, переляком не одбудешся». Король дивиться на трон, де щойно сидів, і непритомніє без жодного слова. І тут — завіса. Це був найкоротший спектакль за всю історію театру…

Іван повернувся з балкона й приніс із собою запах свіжого вітру, листопадового вечора та гарних сигарет. Іринка, не завдаючи собі клопоту, закурила прямо на кухні; Емма теж закурила — вона бралася за сигарету лише у виняткових випадках. Тепер їй хотілося курити — вперше за кілька місяців, мабуть, вона була дуже схвильована, та й вино її розбуркало єство.

— …У фіналі усі завмерли в патетичних позах, хто з лопатою, хто з кресленням, у будівельних касках, дивляться в зал… Музика така відповідна, це ж двадцять років тому було… І пішла падуга вниз, а на ній мав бути задник — ця сама гребля, що вони весь спектакль будували, під червоними прапорами. А робітник падуги переплутав… Коротше кажучи, всі завмерли в позах, і опускається позад них статуя Свободи зі смолоскипом у руці. Зі спектаклю про Чапліна…

Диск із музикою давно закінчився, Іван вивудив зі стопки перший-ліпший CD, скормив музичному комбайну; гримнула неймовірно низька, несамовита гітара. Репетитор здригнувся. Іринка махнула рукою:

— Ванько! Викинь ці Ігорчикові цяцьки, постав те, що було, тільки спочатку!

— А от ще, слухайте! — Емма підняла руку, ловлячи погляд репетитора. — Слухайте… Розстрілюють одного разу Овіда. Солдати стріляють мимо, як водиться… А в залі — діти, батьки, школярі з учителями… Кульмінація! — Емма перевела подих. — Офіцер на солдатів горлає, трибуналом погрожує, сам вихоплює пістолет і… — вона зробила коротку наповнену паузу і розвела руками, ледь не змахнувши на підлогу свій келих. — Немає пострілу! У помрежа порох розсипався. Немає пострілу! Солдати стоять, глядач сидить… Овід стоїть… Треба сцену продовжувати, а пострілу нема! Уявляєте?

Емма витримала довгу паузу. Їй подобалося, як репетитор зачаровано на неї дивиться.

— Ну, офіцер, щоб хоч якось паузу заповнити, вирішив у дуло трошечки подути… От так, — Емма зобразила вказівним пальцем дуло пістолета. — А в цю мить, тільки-но він дуло до губ підніс… постріл!

Репетитор реготав. Емма — невідомо звідки — знала, що йому приємно слухати її. Що його щиро цікавлять її розповіді. Який дивний, думала Емма, безумовно, дивний, але — яка приємна людина!

Тут зі столу впало знесене чиїмось ліктем блюдце. Дзенькіт видався Еммі різким, аж надто голосним; Іван побіг по віник, Іринка, нітрохи не засмучуючись, завела чергову історію про невдалий постріл, а Емма раптом піймала на собі погляд репетитора — у ньому не було ні іскри сміху. Народний артист позаздрив би такому переходу: щойно людина втирала веселі сльози, і раптом дивиться серйозно, ледве не сумно, а за мить він знову вже щиро збентежений, виявляється, розбите блюдце — його робота…

Хоч яка розігріта вином, хоч яка весела була Емма, але в цю мить у неї по спині наче пробігли мурашки. Нюх, а нюх у неї завжди був чудовий, куди там слинявій Офелії — підказав їй, що в поведінці того, котрий сидить навпроти, є незначна, непомітна для ока неправильність.

Утім, через хвилину, коли скалки від блюдця були охайно зметені в пластиковий совок, Емма вже забула про свій миттєвий дискомфорт.

— …і він мав вийти на сцену — в нього єдина репліка була, «Іван Іванович застрелився». А з пострілом — накладка… Ну, він вирішив виявити спритність, та й спектакль закінчувати треба… Ми на сцені сидимо, томимося, якісь слова вигадуємо… Він виходить і каже: «Іване Іванович утопився в ставку!». У цей час бах — постріл. Він розгубивсь і додає: «…і застрелився».

Ігор з Офелією давно повернулися. Чайник охолов, його закип’ятили знову.

— А ось іще в нас було!..

— Так, постривай, я своє розповім…

Була вже одинадцята година, коли вони згадали про час.

* * *

Ростислав Вікторович пішов проводжати Емму. Стояв туман, такий густий, що страшно було дихати.

Горіли ліхтарі — через один; радісне Еммине хвилювання ущухло, тануло, як хмарина пари з рота.

Світла кухня з дзюркотливою музикою, вино в келиху, сміх та шоколадний торт — усе це відсувалося з кожним кроком; глядач гарний, коли він сидить у залі й ловить кожне слово. Спектакль закінчений, усім треба відпочити, глядач іде своєю дорогою, артист — своєю…

Переставши бути глядачем, репетитор зробився Еммі чужим. Його присутність ставала дедалі більш обтяжливою, репліки, якими вони обмінювалися — дедалі напруженішими.

— …Ні, я не викладаю в школі. Так склалося…

Емма з задоволенням обійшлася б без провожатого. Але Іринка, як завжди, влаштувала все по-своєму. Прощаючись, вона десять разів нагадала, що Ростислав неодмінно проведе Емму, що час пізній, а з Россом Еммі не буде страшно. І якось по-особливому зазирнула Еммі у вічі…

— …Ні, у вузі я теж не викладаю. Колись намагався… мабуть, це не моє…

Не буває нічого темнішого від листопадової ночі. Не буває нічого довшого та плутанішого від шляху од під’їзду до автобусної зупинки, лисого шляху, сяк-так прикритого перукою фальшивої розмови.

— …Так, я люблю працювати для дітей. Треба бачити їхні палкі очі…

Прокляте вино. Іноді так хочеться пожити іншим життям, стати розкутішим, легшим, яскравішим, ніж ти є насправді…

От і Емма — попалася.

З тим самим текстом можна зіграти і суд, і шлюбну ніч, і весілля, і похорон. Уся справа в режисурі… А дійові особи не завжди навіть здогадуються, що відбувається. Ось як і вона, Емма, тільки тепер, заднім числом, зрозуміла раптом, що саме сталося та навіщо.

Невже всі, крім неї, всі, включаючи й цього Ростислава, знали, з якою метою Іринка влаштувала вечірку-експромт?

Немає гірших ворогів, ніж кращі друзі. Згадуючи веселе застілля, Емма дедалі більше переконувалася: так. Вона щойно побувала в гостях у свахи, яка влаштувала невимушені оглядини…

Попередня розповідь про «цікавого мужика». До речі, а що Іринка розповіла Россу про Емму? Крім «чудовий друг, прекрасна акторка»?

Емма мигцем подивилася на Росса — і зустріла погляд-відповідь прозорий, дивний. Короткозорий він, чи що? Ні, у короткозорих інші очі. В Емми на курсі була одна дуже короткозора дівчинка, що принципово не носила окулярів…

Цікаво, і що ж Росс про неї думає? Мабуть, він упевнений, що вона теж посвячена в усі подробиці. Що вона дала згоду на оглядини. Що зараз вона, можливо, плавно переведе розмову на обставини особистого життя… А може, запросить у гості. Не сьогодні, звісно. Потім. У перспективі.

Перспективний наречений… Імовірно, з Іринчиної точки зору він саме той, хто потрібний Еммі. «Не од цього світу». Наша Еммочка сама трішки «не цього світу»… Але глибока, дуже глибока особистість, не хухри-мухри. Математик оцінить, хто, якщо не математик?!

Еммі зробилося смутно і смішно водночас. Невдоволення Іринкою зникло без сліду. Ну, така вона щедра, що свого щастя їй замало. Не для неї роль споглядальника. Не чекає милостей від світу, бере все, до чого може дотягтися, ще й іншим роздає. Ох, Іринко…

Її супутник кахикнув, і Емма збагнула, що на цілих три хвилини геть про нього забула. Ступала поруч, занурена у свої роздуми. А тепер вони стояли на зупинці, де, крім них, нікого не було, зате недалеко світила фарами й наближалася маршрутка.

— Дякую, Ростиславе Вікторовичу, — сказала Емма, посміхаючись у самісінькі прозорі очі на трикутному обличчі. — Рада була познайомитися. Усього найкращого.

Якщо він здивувався, якщо він чекав від неї інших слів, якщо розраховував провести її до дверей квартири — виду не подав ані на мить.

— І я радий був познайомитися, Еммо Петрівно, — сказав він і чемно вклонився. — До побачення.

І, грюкнувши за собою незручними дверцятами маршрутки та зазнавши поштовху майже через космічне прискорення, коли маршрутка різко рушила з місця, — Емма зрозуміла, що пригода закінчилася, не почавшись.

* * *

Новорічну казку відрепетирували за півтора місяці, причому автор — молодий, украй амбітний драматург — не пропустив жодної репетиції, і це було жахливо. Драматург пам’ятав свій текст напам’ять, для підстраховки всюди тягав із собою роздрукований примірник п’єси, та будь-які, навіть мікроскопічні зміни в безсмертному тексті викликали в нього шалений спротив.

За кулісами його прозвали «наш маленький Чехов».

Постановник казки, п’ятикурсник інституту, не вмів з «Чеховим» порозумітися, тим більше, що той був у прекрасних стосунках із головрежем, і всі чудово розуміли, чим закінчиться для п’ятикурсника спроба зчинити бунт.

— Чому от ви, Кощею, говорите «Ось потанцюю на твоїх кісточках», коли отут ясно написано «Ось потупцюю на твоїх кісточках»? Ви що, не розумієте різниці?

Кощей розумів.

Над «чеховим» сміялися майже відверто, але він не помічав глузувань. Емма спочатку намагалася в чомусь його переконати, але зрештою упокорилася, розраховуючи на те, що вже спектакль інспектувати — тричі на день — автор ніяк не зможе, і канцелярський текст казки можна буде наблизити до зрозумілої дітям мови.

Вона була права. Уже на третій день — до дев’ятого спектаклю — від авторського тексту не залишилось і сліду.

Діти йшли потоком. Учителі ледь устигали вивести попередніх, а у фойє вже збиралися нові глядачі; три спектаклі — о десятій, о першій та о четвертій. І ще один вечірній, для старшокласників, о сьомій. І так — дванадцять днів без перепочинку.

Емма приходила за годину. Переодягалася стражником (обшитий парчею «шолом» і така ж «кіраса») і зустрічала глядачів у фойє. Водила масовку — танці навколо ялинки, конкурси тощо. За чверть години до спектаклю відкривали зал, діти починали вмощуватися, а Емма поспішала в гримерку, вдягалася Черепашкою, гримувалась і йшла на сцену.

Її героїня була зайнята майже безперервно цілу першу дію — сорок п’ять хвилин. В другій дії в неї були ще й танці — аж три.

Перед другим спектаклем, о першій годині дня, масовки водила Снігурка, а Емма обідала бутербродами та чаєм із термоса. Поролоновий панцир черепашки невдовзі пропах потом, його доводилося збризкувати парфумами. Дівчатка-сусідки по гримерці називали Емму не інакше як «Ніндзя».

Перед третім спектаклем вона знову надягала кірасу та шолом: «Здрастуйте, діти! Ви хочете пройти в казкове королівство? Я — стражник біля воріт!»

Відігравши втретє, вона довго лежала на канапі, не переодягаючись, а тільки відстебнувши панцир.

Іноді — через два дні на третій — у неї бував і вечірній спектакль. Правда, у ньому вона була зайнята зовсім мало.

У спектаклі для старших школярів «Ішли солдати» вона грала дівчину, яку вбили на самому початку війни, на початку першої дії. Проте — відповідно до витонченого задуму постановника — усі вбиті по ходу дії герої не шли зі сцени, а сиділи на передньому плані, на «лаві мертвих» впродовж усієї вистави дивилися в зал, утілюючи в такий спосіб, якусь режисерську ідею.

Емма сиділа. Година, далі антракт, коли можна випити чаю та зігріти ноги, а потім друга дія — сорок хвилин.

Ніколи раніше — а вона грала цю маленьку роль уже два роки — час на «лаві мертвих» не був для неї обтяжливим чи втраченим. Вона слухала «живих» партнерів, проживала свою — убитої дівчини — долю, сумно дивилася поверх голів, не зауважуючи ні протягів, ні болю в спині, ні «дірок» у спектаклі.

Тепер — може, винувата втома? — хвилини покірного сидіння обличчям до залу тяглися, як години. Емма не могла думати про роль. Не могла зосередитися. У вухах дзенькала «Танцювальна» з денної казки; тісна гімнастерка намокла під руками, а ноги у великих кирзаках мерзли, і крижаний протяг, завсідник сцени, лизав розпаленілу спину, обіцяючи в майбутньому біль та хворобу.

Навіщо я тут, думала Емма.

Її партнери, такі ж самі нещасні, «убиті» пізніше, думали приблизно те ж саме. Утім, вони, на відміну від Емми, бунтували проти «некроромантичної» режисерської знахідки від самого початку репетицій.

Щоб розважитися, Емма намагалася пригадувати вірші — серйозні, патетичні, щоб зберегти потрібний вираз обличчя. Натомість у голові роїлися театральні байки — і не раз і не два посмішка, дурна і злочинна, силувалася розтягнути її губи аж до вух, і чим сильніше Емма напружувала м’язи, щоб стримати її, тим нахабніше з грудей виривалося хихикання, і навіть «мертві» партнери позирали на неї з подивом.

Тоді вона починала думати про інше… про сумне, щоб прогнати усмішку. Думала про свою маленьку квартирку, про самотність. Про те, що їй тридцять п’ять, вона грає мерців і черепашок, а більше ніколи нічого не зіграє…

Тоді її обличчя робилося серйозним і сумним, відповідно до моменту. Замість веселощів приходила туга, від якої хотілось усе кинути, дочекатися затемнення й поповзти за куліси…

Одного разу в антракті «Солдатів» Емма не витримала і підійшла до помрежа:

— Не можу сидіти другу дію. Застудилась. Помираю. Можна, додому піду?

Помреж знав Емму десять років. Очі його трохи скругліли:

— Тобто? У першій дії вбита Ганна сиділа, а в другій — змоталася?

— У мене ялинка, — сказала Емма. — Я в одному складі, бо Катька на гастролях. Якщо я візьму лікарняний, хто гратиме?

— Як — лікарняний? — розгублено перепитав помреж. — Який-такий лікарняний? Хто ялинки гратиме? Ну, Еммо, не сподівався від тебе такої підлоти…

Дивлячись у його обурені очі, Емма зрозуміла, що їй слід відчути себе легкодухою зрадницею. Але — напевно, через втому — не відчула нічого.

Новий рік пройшов, наче й не було. Емма ледве досиділа перед телевізором до дванадцятої, ковтнула шампанського й відразу упала на дивані спати; будильник заведений був на восьму ранку — назавтра, як звичайно, був призначений десятигодинний спектакль…

На Різдво подзвонила Іринка. Емма зраділа.

У розмові час від часу спливало спогад про «класний вечір»; про Ростислава Вікторовича Іринка тактовно мовчала. Така тактовність була не в Іринчиних правилах, і Емма чекала підступу.

Дочекалася.

— До речі, — сказала Іринка недбало, коли розмова про те, як минули зимові свята, вичерпала себе. — Ростислав Вікторович просив переказати тобі — із усіма минулими і наступаючими… До речі, триста тринадцять нуль три нулі п’ять, можеш потелефонувати й у відповідь привітати.

Емма не знайшла, що сказати, крім млявого «Дякую».

* * *

Хлопчика вона помітила днів за три до закінчення ялинок. Хлопчик ходив на кожен спектакль — о десятій, о першій та о четвертій; коли відіграли останню, «зелену» казку, з численними експромтами, взаємними розігруваннями і підбиваннями (бідолашний драматург! Яке щастя, що він цього не бачив!), коли випили належну кількість горілки й Емма, ледь тримаючись на ногах, вийшла на вечірню вулицю, синю від снігу, неба й ліхтарів — хлопчик стояв біля головного входу, самотній, понурий, що катався взад-уперед по замерзлій довгій калюжі, туди-сюди, як маятник.

— Ти когось чекаєш? — запитала Емма.

— Бабусю, — сказав хлопчик. — Вона в цьому театрі гардеробницею.

— А я в цьому театрі акторка, — навіщось мовила Емма.

Хлопчик подивився на неї уважніше, але не впізнав. Десять разів дивився спектакль — і не впізнав Емму без панцира, без кіраси, без гриму Черепашки!

— А я тебе бачила, — сказала Емма, щоб виправдати ніяковість. — Ти кілька разів на спектакль ходив. Що, так сподобалося?

Хлопчик похмуро похитав головою:

— Ні-і…

— А навіщо ж ти дивився так часто? — здивувалася Емма.

— Я усе думав, що Кощій переможе, — неохоче зізнався хлопчик. — А то вони його все перемагають та перемагають… А потім він візьме та й переможе. Хоч один раз.

— Навіщо? — запитала Емма після довгої паузи.

Хлопчик позирнув спідлоба: — А він мені подобається.

* * *

Ялинки скінчилися. Емма одержала премію та відгули. Перший день відпочинку був солодкий, другий — нудний; на третій день Емма зрозуміла, що неминуче сповзає в депресію.

Так буває, коли, напружуючи всі сили, прагнеш до мети. Мрієш про відпочинок, але, коли ціль зникає, коли на її місце приходить порожнеча — тоді тільки ти розумієш, який щасливий осел із поклажею на спині й оберемком сіна перед носом.

Борючись із депресією, Емма прибирала квартирку. Гуляла в парку, робила гімнастику, дзвонила приятелям; кілька разів подовгу теревенила з Іринкою. Про Ростислава Вікторовичі на було сказано жодного слова.

Знову настали будні. Сніг то випадав, то танув, залишаючи на вулицях глибокий бруд. На смітниках, біля сміттєвих баків, валялися трупи ялинок.

Емма чекала весни.

* * *

— Алло!

— Слухаю?

— Це Ростислав Вікторович?

— Так, це я.

— Здрастуйте. Мене звуть Сашко. Мені ваш телефон дав один хлопчик зі сто першої школи… Я ось із якого питання… можна?

— Так, я слухаю.

— Я хочу, взагалі, я… Я хотів би… Коротше кажучи, ну… Я знаю, що ви даєте уроки з математики. Мені треба математику… підтягти. У мене зараз немає грошей, але я зароблю. Незабаром. Можна, я вам буду іноді дзвонити і запитувати… ну… якщо з відповіддю не сходиться!

— Постривай… Скільки тобі років?

— Дванадцять. У шостому класі.

— А яка оцінка в тебе з математики?

— Ну, коли як. Коли три, коли чотири… Я математику люблю. Тільки мені треба підтягтися.

— Гм, розумієш, Сашко… Я взагалі-то працюю зі старшими хлопцями. Перед вступом до інституту. От якби ти був в одинадцятому класі чи хоча б у десятому…

Мовчання. Сопіння в трубці.

— Сашко?

— Отже… мені не можна?

— Чекай-чекай… Розкажи все-таки про себе. Ти сказав, що гроші заробиш…

— Так. Я машини мию.

— А як твоя мама на це дивиться?

— А вона не працює. У неї інвалідність.

— Зрозуміло… А батько?

— Немає.

— Так… А для чого тобі математика? Чому не щось інше?

— Ну… Мені подобається. І, кажуть, у політехнічний треба математику складати, а я техніку люблю. І там конкурс невеликий.

— А ти хочеш обов’язково в інститут?

— Ну, на вечірній. Не можна, чи що?

— Можна… Добре. Так. Давай про все по-порядку. Чим ти хочеш — конкретно — щоб я тобі допоміг?

— Поясненням… У нас математичка незрозуміло пояснює.

— Так? Гм… Може, це ти не дуже уважно слухаєш?

— Ні. В нас на уроках майже ніхто не розуміє. Вже потім — хто як. От у мого сусіда батько, він математику добре знає, то він пояснює… І я в нього списую… Іноді…

Мовчання.

— Ну, Сашко, гаразд… Давай спробуємо. Тільки я ж не завжди вільний, ти вже вибач, у мене обмаль часу…

— Так, я знаю. Я не буду чіплятися. І я зароблю, слово честі. Я ж не жебрак, щоб мені дотації давати.

— Що-що давати?

— Дотації…

— Гм… Ну, добре. Коли наступного разу чогось не зрозумієш — телефонуй…

— Дякую, Ростиславе Вікторовичу! За мною не заіржавіє!

— Гаразд, бувай…

— До побачення!

Короткі гудки. Нерізкі, далекі, начебто вогонь, що спалахує і гасне.

* * *

У неділю після денного спектаклю Емма вирушила на книжковий розсип і серед циганського безладдя яточників, що збирають свій товар, таки розшукала подертий підручник з математики для шостого класу. І витратила на нього велику частину свого вихідного — понеділка.

З жовтих сторінок на неї повіяло дитячою нудьгою, першими ранковими уроками, коли сонна голова хилиться до парти, а біле світло «денних» ламп ріже очі. Проте вона поборола хвилинну відразу і взялася читати, та навіть розв’язувати задачі; деякі далися легко. Деякі спантеличили.

Наступного дня вона взяла підручник із собою на роботу. Читала в метро; чоловік, що стояв позаду, злегка підштовхнув її:

— Пацан! Ти б з дороги вступився, якщо не виходиш?

Емма обернулася. Чоловік був років п’ятдесяти, кремезний і дебелий, з пишними рудуватими вусами:

— Е-е-е…

Емма бачила, як округляються очі. Як вуса немов обвисають, а рот відкривається:

— Це… а…

І як, нарешті, мужик опанував себе:

— Гм… Вибачте.

Емма ступнула вбік, пропускаючи його до дверей.

* * *

У п’ятницю Емма відправилася на виїзний спектакль у дитячий санаторій.

Санаторій був нічого собі, з пристойних; довкола безлюдних спортивних майданчиків стояв засніжений ліс, подекуди прошитий лижнею. В адміністративному корпусі були килими і вази, ікебани і картини на стінах, у спальних корпусах — простуючи подвір’ями, Емма підвела голову — виднілися несирітські фіранки на вікнах, коротше кажучи, це був багатий, «козирний» санаторій, за кожну путівку до якого батьки або на смерть воюють із профспілкою, або викладають недоступну багатьом суму. Відвойовують або купують своїм дітям місяць казенної туги…

Півтори години витратили на те, щоб освоїти сцену санаторного клубу, налагодити освітлення, підготувати костюми та загримуватися. Потім вихователі завели в зал тихих, якихось млявих дітей.

Давали «Сергійкову зміну», «шкільну» драму, в якій Емма грала власне Сергійка, такого неформального лідера, захисника слабких. У ході справи її героєві доводилося рятувати щенят, протистояти хуліганам (дорослих грали Сашко і Вітя, вчорашні студенти, що потрапили до театру на рабських умовах «договору» та вважали себе щасливчиками), потрапляти до дитячої кімнати міліції (у «стаціонарних» спектаклях стервозну даму-капітана грала народна артистка Стальникова, однак на виїзді залякувати Емму-Сергійка в’язницею доводилося зовсім молодій Світланці, Емминій сусідці по гримерці). Діти завжди сприймали «Зміну» добре, а тут, у санаторії, і поготів і сиділи як миші.

Спектакль закінчувався. Замість того, щоб відправити Сергійка до колонії для неповнолітніх, його нагородили медаллю за допомогу міліції. Емма стояла на авансцені (освітлення погане, повно темних дір, як у сирі, і промінь прожектора доводилося буквально ловити обличчям), притискаючи до грудей щойно подарований Майором шкіряний м’яч, позаду вишикувалися інші учасники спектаклю, Майор (заслужений артист Раковский) лагідним мужнім голосом виводив спектакль до фіналу:

— …Ти вперше зустрів несправедливість — і ти переміг її, але буде час, і ти знову наразишся на неї, і зрозумієш, що до кінця її здолати неможливо, але нехай це не лякає тебе. Пам’ятай — не слід боятися темряви, не слід боятися свого страху…

Емма знала монолог Майора напам’ять. Далі йшли слова: «Але бійся власного страху, він…»

— Але стра… — сказав Раковский і замовк. На мить занепала тиша.

— Але страбій… — знову почав Майор і замовк знову.

Емма-Сергійко притулилася обличчям у подарований м’яч, немов боячись заридати.

— Страхубій невлас, — непевно закінчив Майор. — Він…

Друзі й вороги позад неї міцно обійнялися, намагаючись сховати обличчя.

* * *

На щастя, діти нічого не помітили. Чи майже нічого.

Аплодували довго. В очах у деяких дівчаток Емма встигла помітити вологий блиск.

Заслужений артист Раковский матюкався в чоловічій гримерці — та так голосно, що чутно було навіть у далекому кінці коридора.

Емма зняла хлопчачу шкільну форму. Натягнула щільні зимові джинси, черевики, светр. Зітерла серветкою грим. Сьорбнула чаю з термоса.

— Дай і мені чаю, — попросила Світланка, спритно накидаючи на «плічки» сірий капітанський мундир. — А в мене рогалики є.

Ірина Антонівна, що грала Сергійкову бабусю, розгорнула пакет з бутербродами.

Перекусили; із сусідньої гримерки долинав обурений голос Раковского і дружний регіт «хуліганів» — Сашка і Віті.

Помреж (костюмерки на виїзді не було) віднесла костюми в автобус.

Смеркло. За вікнами спалахнули ліхтарі.

— Прогулятися б, — сказала Емма.

— Холодно, — Світланка знизала плечима.

— Піди прогуляйся, поки вони вантажаться, — порадила Ірина Антонівна.

І Емма вийшла у двір.

Обидва монтувальники, освітлювач, водій та радист стояли колом, курили — червоні вогники світилися в напівтемряві — і базікали про футбол.

— Коли їдемо? — спитала Емма.

— От докуримо — та й поїдемо, — статечно промовив водій.

Емма відійшла подалі. Курити в лісі для неї було те саме, що приходити в оперний театр із увімкненим плеєром.

Сніг стиха порипував під ногами. Сніг був жовтогарячий і синій — за кольором ліхтарів. Від кожного стовбура падала жовтогаряча і синя тінь, а трохи оддалік, за парканом, ліс бовванів темний, привабливий і лиховісний, тож Еммі подумалося, що, якби вона була дитиною і лиха доля закинула її до цього санаторію — єдиним задоволенням для неї було б стояти ввечері біля паркану та дивитися на ліс, боятися його — і уявляти себе там, у темряві…

Її торкнули за рукав. Вона обернулася.

— Сергійко?

Поруч із нею стояв хлопчик років восьми. У сірій курточці зі світловідбивачами (на рукавах і грудях його спалахували і гасли, переломлюючи світло ліхтарів, блискавки, квадрати й латинські літери). У спортивній шапці, насунутій до брів.

— Сергійко? — знову запитав хлопчик, цього разу впевненіше і радісніше. — А мене Данилом звати…

— Вітаю, Даниле, — сказала Емма, бо ж треба було щось сказати.

Хлопчик переступив з ноги на ногу:

— А я вже в третьому класі.

— Молодець, — сказала Емма.

Хлопчик ніяково усміхнувся:

— Як ти їх… Здорово.

— Тобі сподобалося? — запитала Емма.

— Так, — сказав Данило. — Мені дуже… У нас теж є такі дурні, як ті. І нічого їм не зробиш…

— Зробиш, — непевно сказала Емма. — Якщо з друзями…

— Тільки в нас у класі ніхто ні з ким не дружить, — сказав Данило.

— Таке буває в санаторіях, — заперечила Емма. — Не встигли ще познайомитися…

Данило махнув рукою:

— А в нас у тому, старому, класі теж ніхто ні з ким не дружить… Тільки дівчатка. І ще підніжки підставляють, всякі слова говорять… Слухай, а ти правда у футбол добре граєш? А в хокей? У нас тут є ковзанка… І я тобі можу дати свою ключку. В мене гарна ключка. І ще справжня шайба. Хочеш, покажу?

Емма відчула, що треба утікати, поки не пізно. Хлопець дивився на неї, як колись — за кілька років до Емминого народження — люди дивилися на космонавта Гагаріна.

— А ще в мене є трансформери. Хочеш, дам? Хоч і назавжди? Подарую?

— Мені?!

— Авжеж… І ще в мене вдома є комп’ютер. Ти можеш прийти до мене й пограти — хоч до ночі.

— Справді? Ну, дякую тобі…

— І в мене є настільний футбол. І залізниця. Німецька.

— Дуже добре…

— А в мого сусіда по парті, у тій, старій, школі, у нього теж є ключка, і щитки, і коники з черевиками, і маска для воротаря… А ще в нього є старший брат. І в нього своя кодла. І як вони одного разу набили цього Зербицького! Слухай, а ти…

Позад Емми коротко просигналив автобус.

— Мені пора, — сказала Емма з полегшенням. — Ну, бувай.

— Ти ще приїдеш? — тихо запитав Данило.

— Я… — Емма відкрила рот. — Мені треба йти.

— А можна, я скажу пацанам, що ти ще приїдеш — у хокей погуляти? Можна…

— От що, — сказала Емма швидко. — Приходь із батьками в дитячий театр. Там і побачимося.

Мабуть, Данило чекав чогось іншого. Очі його, що спочатку дивилися на Емму палко й вимогливо, тепер закліпали безпорадно і жалісливо!

— А можна… я скажу пацанам, що коли вони мене ще зачеплять, ти їх наб’єш?

Автобус просигналив знову. Емма зробила крок назад; світло впало на її обличчя. Данило ступнув за нею, дивуючись.

— Бувай, — швидко сказала Емма. — До зустрічі.

Погляд Данила раптом змінився. Розгорнулися вії, сам собою розтулився рот. Мить — і хлопчик насупився, щільно стис губи, начебто не вірячи своїм очам.

— Я… пішов, — навіщось промовила Емма.

— То ти, ти що… тітка? — ледь чутно запитав Данило.

Емма махнула йому рукою і побігла до автобуса. І, вже упавши на сидіння поруч зі Світланкою, обернулася.

Данило стояв під ліхтарем, дуже маленький і дуже самотній. Біля його ніг лежали дві тіні — жовтогаряча і синя.

* * *

— Алло? Ростиславе Вікторовичу?

— Сашко! Привіт… Я вже думав, що ти не подзвониш.

— Драстуйте.

— Я дуже радий, що ти з’явився. Чесно.

— Так?

— Правда-правда. Ну, розповідай, як справи? Як успіхи?

— Ну, загалі-то… А у вас як справи? Як здоров’я?

— Та нічого начебто, здоровий… Працюю ось. Книгу пишу.

— Книгу? А про кого?

— Про життя, Саню. Про світ, про математику… В усякому разі, мені так здається.

— Я не знав, що ви письменник.

— Та я не письменник. Я просто пишу книгу. Це моя улюблена справа, таке хобі.

— А коли закінчите?

— Не знаю… Я взагалі не хотів би її закінчувати. Це книга без кінця, щоб кожний, хто захоче, міг дописати щось своє. Ось ти, наприклад, коли гарненько вивчиш математику…

Обережний смішок:

— Та я ж пишу з помилками… У мене з мови трояк.

— Шкода… Тобі читати треба більше. Щоб очі до правильного написання звикали.

— А… я читаю.

— А яка книжка в тебе найулюбленіша?

— У мене багато улюблених… Я про жахи читаю… А ваша книжка груба?

— Не дуже.

— А хто її читатиме? Її надрукують потім?

— Гм… Швидше за все, ні.

— Як?! Навіщо ж ви її пишете?

— Для задоволення, Сашко. Для задоволення. Те, що відбувається в голові у людини, коли вона розуміє зв’язок між фрагментом і цілим… Коли вона простежує закономірності… коли вона тямить щось таке у світобудові, про що майже всі здогадуються, але ніхто не може сформулювати… Дух захоплює, як на американських гірках. Це краще, ніж цукерки, повір.

Мовчання.

— Чого мовчиш, Сашку?

— Нічого… Я б…

— Гаразд. Давай, що там у тебе.

— У мене… мені тепер незручно. До вас зі своєю задачею чіплятися…

— Не соромся. Навіщо ж тоді подзвонив?..

Зітхання.

— Ну, взагалі, так. Із пункту А вийшов потяг зі швидкістю ве-один, а через три години йому навздогін вийшов другий потяг зі швидкістю ве-два, і коли другий потяг наздожене перший, якщо відомо, що…

* * *

Асфальт узявся крижаною скоринкою.

Світлофор не працював. Емма потупцяла край тротуару, повертіла навсібіч головою, час від часу ховаючи носа в оторочку хутряного каптура, тоді підтюпцем рушила через дорогу.

БМВ вилетів з-за припаркованої вантажівки. Точніше, не дуже-то вилетів — просто Емма помітила його зором, коли вже щось міняти було пізно. Водій ударив по гальмах — велика чорна машина заковзала, пішла юзом, штовхнула Емму в бік. Емма гепнулася об дуже холодний і дуже твердий асфальт, а машина проковзила далі, в Емми перед очима маяв шматочок бруківки з примерзлим до неї сухим березовим листочком. Емма тільки й устигла приречено подумати: от і все.

Машина зупинилася.

Емма прекрасно розуміла, що коліна обдерті й що колготки, одягнені під джинси, доведеться викинути. І знову подумала, ще більш похмуро: от і все.

Її схопили по-під пахви. Хтось щось бурмотав, голосив і немов би жалібно вив; повернута обличчям до неба, вона побачила над собою великого і дуже засмученого чоловіка. Він був у піджаці й при краватці, причому краватка — яскраво переливчаста при світлі ліхтарів — вибилася назовні й метляла на вітрі, майже торкаючись Емминої щоки.

— Як ти? Що ти?!

Емма скосила очі. Нижня її половина була під машиною — видовище не для тих, у кого слабкі нерви.

Чоловік з вільною краваткою перехопив Емму зручніше — і висмикнув з-під машини. Емма вперше відчула біль — витягаючи, він прищемив їй ніжну шкіру під пахвою.

— Відпустіть, — сказала вона і стала на ноги. Вони тремтіли, підгиналися, але тримали.

Він уп’явся на неї, як… За все своє життя вона не пам’ятає випадку, щоб на неї так дивилися. Це була пекельна суміш жаху, благання, каяття і надії. І ще — у цих очах було щось таке, що нагадало Еммі санаторного хлопчика Данила. «То ти… тітка?!»

— Швидкість нічого перевищувати, — сказала Емма сердито.

— Я не перевишаль, — тихо заперечив чоловік у вільній краватці.

Він був високий — Еммині очі були на рівні його нагрудної кишеньки.

— Так, зі мною все гаразд, — сказала Емма вже не так сердито.

Вивільнилася з його рук (у хмарині гарного одеколону) і, накульгуючи, подибуляла до тротуару.

На узбіччі зібралися роззяви. На бруківці за БМВ вишикувалися машини — сигналили, вимагаючи поступитися.

Той, що збив Емму, потрюхикав до своєї машини. Схопився за кермо, дав газ; от мерзотник, подумала вона відсторонено. «Я не перевишаль»…

Тепер, через кілька хвилин після інциденту, страх минувся. Потемніло в очах; Емма стояла, вчепившись у стовбур хирлявої липи, перечікуючи запаморочення. Пусте Зараз темрява розсіється, і вона піде додому… Пусте… Куртка з хутряним каптуром пом’якшила удар головою… А коліна — дрібниця, заживуть…

Її міцно взяли під лікоть.

У того, що стояв поруч були широко розкриті, наївні, дуже блакитні очі. Крізь темряву, що запала навколо, Емма нічого, крім очей, не бачила, через що їй здавалося, ніби незнайомець напнув маску Зорро.

* * *

Його звали Міхель, і він був співробітник австрійського посольства, не дуже високопосадовний, хоча й не з останніх.

Він був такий вражений і приголомшений пригодою, що зрештою Еммі довелося його втішати.

Коли вона втретє повторила, що не збирається скаржитися в посольство, звертатися в міліцію, взагалі давати справі хід — він вирячився на неї зачудовано й скривджено:

— Я… не про то вольнуюсь. Я міг людину вбити! Я тебе пораниль…

Емма замовкла, здивована, а Міхель додав тихо:

— Я б з розуму сошель.

— Пусте, — сказала Емма, гарячково намагаючись дібрати прості й водночас не дуже безглузді слова. — Нічого ж не трапилося… страшного.

— Ти так летіла, — сказав Міхель з марновірним жахом.

— Я ж легка, — заперечила Емма. — Я летіла не тому, що ти мене сильно вдарив.

У машині в Міхеля працював обігрів. Півгодини вони сиділи, заспокоюючи одне одного, а Міхель намагався вгамувати руки — вони у нього й досі тремтіли; нарешті, машина рушила — зі швидкістю пораненої черепахи.

Міхель відвіз її додому.

У квартиру вона його не запросила. Посоромилася.

Міхель записав її телефон і дав їй свою візитку. Він спробував був дати їй грошей «на лікування», але вона вдала, що не зрозуміла, і він, спантеличений, у свою чергу вдав, що просто протирає купюрою зіпрілого лоба.

Вона зовсім пробачила йому. Надто він був потішний.

* * *

— …Уяви собі скляний слоїк циліндрової форми… Уявив?

— Еге ж.

— Тепер уяви, що в той циліндр покладено кульку… теж скляну. Уявив?

— Так.

— А ще в цей циліндр уписано конус… Що таке конус, знаєш?

— Так. Схожий на ковпак.

— Отож — обсяги цих красивих фігур співвідносяться як три до двох до одного. Зрозумів?

— М-м-м… Так.

— А тепер уяви, як зраділа людина, котра вперше зробила це відкриття. Як уперше радіє всякий, хто це збагне… Це гармонія. Світ гармонійний, він гармонійно влаштований. Можливо, світ створений математиком, а може, світ створений за допомогою пісні… Розумієш? Математика так міцно пов’язана з музикою, що навіть пісню «У лісі є ялиночка» можна описати за допомогою формули… Розумієш?

— А ви вірите в Бога?

— А ти?

— А я — не знаю…

Мовчання.

— До речі, Сашку… Твої коліна вже загоїлися? Як ти себе почуваєш?

— Коліна? Ну так, кіркою покрились і не болять… Ой.

— Що?

— А… відкіля ви знаєте про мої коліна?

Нове мовчання. Миттєве.

— Ти ж мені казав, що впав, коли була ожеледь.

— Точно казав?

— А відкіля тоді я знаю?

Пауза.

— Я не розумію, відкіля ви знаєте. Тому що я вам усе-таки не казав.

Смішок у трубці:

— Ну гаразд… Будемо вважати, що це мені приснилося.

* * *

Наступного дня Міхель зателефонував. Емма майже не сумнівалася, що він телефонуватиме, і навіть зраділа, коли почула в трубці його ледь розтягнуте вітання з акцентом. Вона знову заспокоїла його — усе гаразд, вона почувається добре, ніякого струсу в неї нема й не було, садна гояться.

Він помовчав — і запропонував їй піти в суботу в ресторан «Кортес».

Вона відмовилася автоматично. Вона майже злякалася, тому що ввічливість — увічливістю, і людська увага робить Міхелю честь — от тільки ресторан «Кортес» у правила співчуття ніяк не вписується.

А потім їй стало прикро, що їй тридцять п’ять, а в ресторані «Кортес» вона не була і, напевно, вже ніколи не побуває…

На щастя, Міхель повторив своє запрошення.

* * *

— …Ось ви кажете «краса, гармонія»… А користь якась від цього є?

— Звісно, є. Чи тобі цікаво, яка в цьому світі користь від краси?

— Ні… От, наприклад…Ви кажете, що математика мало не все на світі може… А от щось таке, для всіх людей корисне… Наприклад, майбутнє пророкувати?

— А ти думаєш, що це всім людям корисно?

— Не знаю… Але математика це може чи ні?

— А що ти хотів би довідатися? З майбутнього?

— Наприклад, з яким рахунком завтра наші з Німеччиною зіграють.

— Програють наші. Чотири-один.

— Та ви що! Не може бути!

— Нічого не вдієш. Німці сильніші. Чудес не буває.

— Але з таким рахунком — не може бути!

— Ну що ж, не може — то й не може…

* * *

— Ростиславе Вікторовичу!

— Привіт, Сашку.

— Зізнайтеся — ви просто вгадали рахунок?

— Ну, звичайно. Просто вгадав.

— А… як?

— Пощастило мені, от і вгадав.

Мовчання.

— Ростиславе Вікторовичу, а може, ви мене зараз дурите?

— Господи, це ж чому?

— Може, ви не вгадали зовсім, а математично напророкували?

— Може, й напророчив.

— Ні, я так не граю… То вгадали чи напророкували?

— Багато будеш знати…

— Ростиславе Вікторовичу! А в лотерею можете? Номери вгадати?

— У лотерею не буду. Азартні ігри… Знаєш, скільки народу погоріло, лотерейні квитки за наукою заповнюючи?

— Я нічого не заповнюю! Ось тут розиграш через півгодини, я вже нічого не встигну… Заради наукового експерименту — скажіть, які числа випадуть, а?

* * *

На другий день вона потелефонувала Іринці. Та, як звичайно, бурхливо зраділа, хоча приводів для веселощів було не дуже багато: Ігорчик лежав із важким грипом, а Офелію буквально позавчора чорт напоумив з’ясовувати стосунки з двома ротвейлерами, через що обидві сторони відчутно постраждали.

— Послухай, — сказала Емма, коли докладно було обговорено і методи лікування Ігорчика, і ціни в різних ветеринарів, і нахабність ротвейлерів, яких понад міру розплодилося. — А ваш репетитор… Ігорчик іще з ним займається?

— Звісно, — сказала Іринка. — Тільки пропустили вже три заняття. Не годиться завантажену людину грипом труїти.

— Так, — сказала Емма, внутрішньо зважуючись. — А… як він узагалі?

— Так само, як і раніше, — відгукнулася здивована Іринка. — А що?

— Ти нічого… — Емма завагалася, — не помічала за ним… ну, чогось такого?

Вона хотіла спитати: «Ти не помічала, що він майбутнє пророкує?», але в останню мить прикусила язика.

— Так він якийсь… такий, — Іринка, напевно, знизала плечима, тому що трубка, яку вона тримала зазвичай без допомоги рук (була в неї така звичка — мити посуд, прати чи прибирати речі під час телефонної розмови) вирвалась і впала, бо Емма почула гуркіт, зойк, лайку і віддалений голос Івана.

— Добре, хоч не в тазик, — сказала Іринка по хвилі. — То що я казала?

— Ігорчиків репетитор…

— А? Так, він такий, божевільний учений, я ж тобі… Що? Ой, Еммочко, вибач, чогось треба Ігорчикові, адже він лежить…

Попрощалися.

Емма довго сиділа перед німим телевізором, дивилася на екран, як дивляться у вогонь каміна, а поруч на столі лежав клаптик паперу — відірваний ріжечок старої газети, на якому в рядок записані шість цифр, і кожне обведене червоним фломастером.

* * *

Емма не йняла віри неймовірному.

Тобто — вона чітко розмежовувала «той» і «цей» бік уявлюваного екрана. «По той» бік неймовірне існує легально і тому приносить радість; якщо неймовірному «за дверима» Емма вірила, і з наснагою, то ворожки, штатні астрологи та екстрасенси викликали в неї роздратування і навіть гидливість.

Тепер — Ростислав Росс.

Пророкувати результат матчу — нехай навіть скандальний, ніким не очікуваний результат — можна. Але одразу слідом за цим угадати шість цифр лотереї?!

Емма кілька разів бралася за слухавку — і знову клала її на місце.

Крізь прозорі голі дерева виднілася вулиця. Текли назустріч один одному два потоки — білих фар і червоних вогнів.

З відкритої кватирки пахло мокрою землею.

Містом бродив привид весни.

* * *

Тим часом у театрі бушували бурі, пролітали смерчі над лисинами та перуками, і якщо Емма не брала в «революціях» участі, це ще не означало, що революціонери про неї забудуть.

У п’ятницю Емму викликав головреж. Це було тим більше дивно, що останнє десятиліття вони спілкувалися дуже скупо: «Здрастуйте», «До побачення», «Тут ваш вихід, Еммо Петрівно, ви оцінюєте партнера, сплескуєте руками і йдете в праву кулісу».

Головреж запропонував їй каву та сигарету. Каву Емма взяла, від сигарети відмовилася. Їй не хотілося курити.

— Еммо Петрівно, — сказав головреж, і зробив затяжку. — Скільки часу вам потрібно, щоб увійти в «Матінку»?

Емма якийсь час супилася, намагаючись зміркувати. Головреж комплексував, що театр його існує «для маля», і пнувся зі шкіри, аби до титулу «дитячий» додати ще і «юнацький». Шукав ходи, готував спектаклі не те щоб підліткові — зовсім дорослі; «Матінка» була його улюбленим проектом, гучним, перспективним, дорогим. Репетиції тривали вже півроку; через місяць мала бути прем’єра. Головну роль репетирувала народна артистка Стальникова.

Емма не була зайнята в «Матінці». Хтось же повинен тягти на собі щоденний дитячий репертуар — усіх цих їжачків та білочок.

— На яку роль? — спитала Емма помовчавши.

— На головну, — сказав головреж і затягся знову.

— Не зрозуміла, — сказала Емма.

— А що тут розуміти, — головреж почухав сигаретою дно бронзової попільниці. — Стальникова йде, вона знайшла собі цікавішу роботу, — і він страшно, жовчно посміхнувся. — Вона вирішила, що без неї спектаклю не буде… Але він буде, Еммо Петрівно. Розумієте?

— Ні, — сказала Емма. — Це… це не моя роль.

— Це ваша роль, — лагідно сказав головний. — Чого гріха таїти… Ви не до кінця реалізовані як артистка, та що там, зовсім не реалізовані… А тим часом я прекрасно знаю ваш потенціал. Глибину вашої особистості. Ваш темперамент… Вашу, зрештою, диявольську працездатність та цілковиту відданість театру. Власне, саме тому я звернувся до вас… тому що до спектаклю місяць, і потрібний не просто талант — потрібна рабська праця, повна самовіддача… Хто, крім вас? Хто ще є з артисток середнього покоління, вашого плану? Ще Березовська, вона обдарована людина, але це вічні лікарняні по догляду за дитиною, ви ж розумієте… Коротше кажучи, Еммо Петрівно, ви згодні?

Емма мовчала.

Що почувала б Попелюшка, якби фея вломилася б до неї, ногою розчахнувши двері, схопила за лікоть і кудись потягла?

А може, на театрі феї тільки так і з’являються?

— Подумайте, ця роль змінить вашу долю, — казав головреж. — Це ваш шанс… Він приходить до всіх, але не всі бувають готові до цього! Ви — готові, Еммо Петрівно?

— А якщо я відмовлюся? — тихо поспитала Емма.

Головний знизав плечима:

— Але ви ж у штаті. Ви штатний працівник. Ви можете відмовитися, але в такому разі адміністрація залишає за собою право вважати, що ви не впоралися. Вона може понизити тарифну ставку, наприклад… Зауважте, я нічого не кажу про звільнення…

— Дайте, будь ласка, сигарету, — попросила Емма.

* * *

— Сашко? Привіт. Щось ти давно не дзвонив, я вже тривожитися почав…

— Пусте, Ростиславе Вікторовичу… Просто багато справ.

— А яких, якщо не секрет?

— Та так… Машини мию.

— Будь обережнішим.

— Ага… Ростиславе Вікторовичу, а ви не можете сказати, пощастить мені в моїй справі, чи ні?

Коротка пауза.

— Не можу сказати… Але деякі сходи завжди ведуть униз, хоч як намагайся підійматися. І якщо бачиш далекий вогонь — це не обов’язково маяк. Може бути й одноокий собака Баскервилів…

— Ха-ха…

— От тобі й ха-ха. Дзвони, добре?

— Ага…

— Щось у тебе голос хрипкий.

— Це я втомився… Ну, добраніч, Ростиславе Вікторовичу.

— Гарних тобі снів.

* * *

Вона працювала вночі, вдень, дорогою в театр, повертаючись додому, жуючи бутерброди, поспіхом перучи білизну.

Позаду неї перешіптувалися. На репетиції ходили цілими делегаціями — порівнювали зі Стальниковою, зауважували похибки, гмикали, перезиралися, а зустрівши Емму в коридорі, улестиво посміхалися:

— Чудово, Еммочко, дуже цікаво, дуже…

Весь величезний текст вона знала через два дні — досконально та без запинок. Танці, пісні, уже затверджені мізансцени — все це вона вивчила, зазубрила, «пройшла пішки», потім знову пройшла, але справа була не в них; Еммі належало прожити чуже життя, прожити за людину сильну, вперту й волелюбну, за жінку, що бореться зі Смертю і поступово втрачає в цьому двобої всіх, кого вона любить.

Емма перестала бути Еммою.

Режисер страшно кричав на репетиціях — хотів, щоб плід в її утробі дозрів не за дев’ять місяців, а за кілька днів, сьогодні, зараз.

Під час перерви вона замикалася в порожній репетиційній і програвала — сама з собою — ту частину Матінчиного життя, що не потрапила в п’єсу.

Танцювала на своєму весіллі. Народжувала. Хоронила чоловіка.

Звичний одяг висів на ній мішком. Вона просто не могла їсти — переповнена чужим життям, що розпирало її зсередини.

Увечері, доставшись додому, вона падала на диван і годинами лежала, дивлячись у стелю, насолоджуючись бездумністю.

Одного з таких вечорів подзвонила Іринка:

— Еммочко? Ти що, Матінку репетируєш?

— А ти відкіля знаєш? — мляво здивувалася Емма.

— Та тут така буря… — Іринка якось дивно, багатозначно замовкла. — Була в нас ваша Стальникова…

— Вона сама пішла, — сказала Емма.

— Я б на місці вашого красеня просто так зі Стальниковою не гиркалась, — гмикнула Іринка.

— А мені що до того? — промимрила Емма. — Я її не зачіпала. Нехай між собою вирішують… І взагалі мені було сказано: або я репетирую, або до побачення.

— Ох, — промовила Іринка. — Ну гаразд… Удачі там тобі.

* * *

До прем’єри залишалося десять днів. Маленьке зернятко, кинуте в Емму, проросло і стало людиною.

Це й справді складалося на вагітність. Крізь каторжні репетиції проступала, як золото з-під мокрої глини, радість.

Нарешті, влаштували прогін.

Емма плакала у фіналі — в кульмінаційній, найтрагічнішій сцені. Ридала — перебуваючи майже в нірвані. В абсолютному спокійному щасті людини, котра добре зробила важку і складну роботу. Сльози капали з підборіддя на тонку блузку, блузка намокала і прилипала до грудей, Емма знала, що це ефектно, знала, що гарно зараз, що точно, що наповнено, що правдиво, що викликає високе співпереживання, а не вульгарну жалість…

І одночасно знала, що діти її загинули одне за одним, і вона винувата в їхній смерті.

Це двоїсте знання було, як наркотик.

Спустошена, сліпа й знесилена, вона побрела до гримерки. Перед нею розступалися.

* * *

Біля службового входу її чекав БМВ.

— Міхелю… — вона змогла навіть трішки зрадіти. — Добрий вечір.

— Здрастуй, Еммо… Що з тобою? Ти занедужала?

— Ні. Я просто втомилася.

— Можна, я підвезу тебе?

— Дякую, Міхелю, дуже доречно…

І вона пірнула в багату лагідну сутінь, хоч і встигла помітити — у дзеркалі — обличчя колег, що курили на порозі службового входу.

— Я цілком щаслива, Міхелю, — сказала вона, дивлячись, як пливуть назад стовпи, стовбури, будинки й перехрестя.

— Я радий, — лаконічно озвався Міхель. — А я сьогодні лечу у відрядження.

Емма запитала себе: це печально? І сама собі одказала: не дуже.

— Надовго? — спитала з увічливості.

— Місяців на два. Чи більше.

— Удачі, — щиро побажала Емма.

Він зупинив машину перед світлофором. Шумно, як ковальський міх, зітхнув; повернувся до неї, уп’явся круглими, наївними дуже блакитними очима. Емма думала, що він щось скаже, але він тільки знову зітхнув, зморщив підборіддя, дотягши нижньою губою майже до носа, і промурмотав ледь чутно:

— Дякую…

* * *

Наступного дня Емма прийшла в театр, як звичайно, за годину до початку репетиції. Ключі від її гримерки все ще висіли внизу на вахті. Емма звично простягнула руку:

— Антоніно Василівно, тридцять другу, будь ласка…

Чергова глянула на неї мигцем і якось дивно.

— Антоніно Василівно… — Емма навіть здивуватися не встигла.

— Є розпорядження вам сьогодні ключів не давати, — сказала чергова, за брутальністю приховуючи незручність.

— Тобто?

— У вас сьогодні немає репетиції, — сказала чергова й відвела очі.

— У мене репетиція, — терпляче пояснила Емма.

— Зверніться до завтруппою, — сказала чергова й відвернулася до маленького телевізора.

Емма постояла, переступаючи з ноги на ногу, потім піднялася на другий поверх і постукала в кабінет завтруппою.

У кабінеті нікого не було. Він був замкненим.

Емма нервово подивилася на годинник. У цю мить унизу, на сходах, почулися кроки; назустріч Еммі підіймався головреж, поруч з ним крокувала народна артистка Стальникова.

Немов не помічаючи Емми, вони пройшли мимо по коридору, головреж відімкнув свій кабінет, пропустив Стальникову, і тільки тоді кивнув недбало Еммі:

— На сьогодні репетиції скасовуються… І зайдіть удень до завтруппою, а ліпше зателефонуйте.

І двері кабінету, де шістнадцять днів тому її пригощали кавою та сигаретою, зачинилися.

* * *

Телефон трохи помовчав і занив знову. Емма подумала, що це Іринка, що треба взяти трубку та поговорити, що нестримне бажання обірвати телефонний шнур — це прояв малодушності і переддень істерики, і що впадати в істерику — принизливо.

Вона підвелася з дивана. Простягла руку. Взяла трубку. Сказала зненацька низьким і хрипким голосом — голосом Матінки:

— Алло!

— Добрий день, — сказали по той бік проводу, і Емма здригнулася. — Можна Сашка?

У нього автовизначник, подумала Емма. Всього лише автовизначник. Машина. Робот. Усього лише.

— Сашка?

Як недоречно. За будь-яких інших обставин вона продовжила б гру, але не сьогодні.

— Його нема, — сказала Емма.

— А коли він буде? — після паузи запитав Ростислав.

Емма мовчала.

— Пробачте, будь ласка… Я невчасно?

— Він виїхав, — сказала Емма. — Його вже не буде.

— Ніколи?

Минуло кілька хвилин, поки до неї дійшов зміст запитання.

— Я хотів запитати — Сашка більше ніколи не буде?

Вона мовчала. Але трубки не вішала.

— Сподіваюся, він не помер, — після тривалої паузи сказав Ростислав. — Гадаю, він просто поїхав потягом… Від пункту А до пункту Б.

Емма мовчала. Як лялька за опалою ширмою; як Дід Мороз, у котрого відклеївся вус. Чи соромно Дідові Морозові? Чи варто вдавати, що нічого не сталося?

Емма відірвала трубку від вуха. Навушник, поцяткований чорними дірочками, немов дивився уважними очима.

Який чудовий винахід — телефон.

Ростислав заговорив знову. Емма злякано притулила трубку до щоки.

— …Одного разу я сказав йому: є такі сходи, що завжди йдуть униз, хоч як намагайся по них піднятися… Легко бути дорослим, повчаючи малят. Але я не міг йому отак прямо сказати: попереду — зрада. Я не правий?

Не випускаючи з рук трубки, Емма сіла на диван. Притулилася потилицею до холодної твердої стіни.

— Ніхто не може знати наперед.

— Правда?

У трубці ледь чутно потріскувало. Емма знову підвелася — і знову сіла. Долоня, що стискає трубку, зігрілась і намокла.

— Хто ви?

— Можемо ми зустрітися, прямо зараз?

Емма глянула на годинник. Пів на одинадцяту… чи на дванадцяту?

— Так.

Частина друга

Сфінкс

* * *

О пів на десяту ранку за вікнами було похмуро і сіро. Емма пила чай з тонкої склянки в підскляннику.

У купе потягу їх було троє — Емма, Ростислав і вусатий дядько, що спить на верхній полиці. Вперше в житті Емма виїхала з дому, не спланувавши поїздку заздалегідь, не прихопивши з собою майже нічого з речей, ускочивши в потяг буквально на ходу.

Учорашній день від «учора» перетворився на «сто років тому». Емма жувала бутерброди з ковбасою. Чай був солодкий, якийсь особливо густий, Емма пила та мружила від задоволення очі, гаряча ложечка торкалася її щоки.

Через півгодини вони з Ростиславом вийшли — точніше, вистрибнули, оскільки йшлося не про станцію, а про полустанок, де потяг стояв дві хвилини, причому хвилину і сорок секунд провідниця витратила на те, щоб відімкнути двері вагона. З’ясувалося, що перону немає і не передбачається, і що нижня сходинка висить за метр від засніженої землі — Емма давно вже не бачила такого високого снігу, особливо у березні. Ростислав викинув з вагона свій рюкзак, вистрибнув сам, і отут потяг рушив. Емма злякалася, відіпхнулася від підніжки — і приземлилася, як кішка, на всі чотири.

Потяг ішов мимо, набираючи ходу, ніс сплячих і дрімотних людей, склянки в підсклянниках та копчених курей у поліетиленових сумках. Емма замружилася від сирого вітру.

Потяг пішов.

Емма роззирнулася і побачила, що на полустанку немає нічого, крім напівзанесеної снігом цегельної вбиральні. Поряд — на відстані простягнутої руки — стояли сосни, білі клапті снігу зривалися з їхніх крон і падали, залишаючи на сніжній гладіні сліди, немов дотик самотньої лапи.

— Ходімо, — сказав Росс.

І вони пішли.

Дорога була, хоч занесена снігом, але все-таки дорога — тверда стежка. Йшли спочатку вздовж насипу, а далі повернули в ліс. Ялини височіли праворуч і ліворуч, урочисті, як гранітні пам’ятники — дивовижних розмірів ялини; час від часу сніг з них сипався каскадом, і тоді, як правило, виявлялося, що на гілці сидить ворона, чи навіть білка. І птахи, і звірки були мовчазними — тільки шерех снігу виказував їхню присутність.

Попереду погойдувався жовтогарячий рюкзак Росса, та маяла, як вимпел, хмарина його подиху. Вони йшли півгодини, годину; Емма вже почала втомлюватися. Знову пішов сніг — рюкзак Росса прикрасився легкою білою шапкою.

Нарешті Росс зупинився й озирнувся. Без посмішки відступив убік, даючи Еммі можливість розглянути щось попереду; Емма підійшла до нього впритул і побачила величезне біле небо, що розпростерлося аж за зелену гору навпроти, побачила долину внизу та селище на долині — дві лінії димових стовпців обабіч нескінченної вузької річки.

— О, Господи, — сказала Емма.

Росс витяг із кишені двійко навушників і напнув Еммі на голову — замість шапочки, що впала на сніг. І після тривалої паузи Емма почула, як, розуміючи все на світі, геть усе розуміючи, а проте не впадаючи у відчай, гримнув симфонічний оркестр.

* * *

У будиночку давно ніхто не жив, тому довелося довго опалювати та провітрювати. Під боком біля грубки було жарко, за два кроки — лід на шибці не танув.

Хазяїн — «ленд-лорд», як називав його Росс, — приніс обід, гарячу юшку та перлову кашу. Емма їла жадібно.

Говорили мало — тільки з необхідності.

Пообідали і вийшли надвір; усі хати на єдиній вулиці стояли фасадами до річки. Подекуди з берега на берег перекинуті дощані містки без поручнів, а в деяких місцях сусідам доводилося переправлятися, ступаючи по каменях, що стирчали над водою. Вздовж берегів намерзла крига — як вилитий у воду парафін. А в стрімнині вода не хотіла замерзати: бігла, перекочуючись через каміння, і дивитися на неї було холодно.

— Річка — це дуже гарна річ, — чомусь сказав Росс. — Допомагає багато чого зрозуміти. Мені, в усякому разі.

Емма промовчала — не хотіла видатися дурненькою.

Через річку, немов танцюючи по камінню, переправлялася кішка — невелика чорно-біла тваринка з пласкими боками та зосередженою мордою дикого звіра, добувача, що несе на собі відповідальність за себе та за своє потомство.

* * *

Вони простували серед тиші.

Сосни тяглися до неба. Ялини господарювали на землі.

Проїхала, нарізаючи сніг страхітливими колесами, велетенська смердюча вантажівка. Емма і Росс поступилися їй дорогою, і, ступивши крок на узбіччя, провалилися вище коліна.

Потім дорога зробила поворот, а Емма з Россом пішли прямо — по стежині. Там, де стежина зустрілася з річкою, стояв обмерзлий місток і жебонів маленький водоспад.

Емма сіла на повалений стовбур. Росс розв’язав оберемок заздалегідь зібраних дров і розпалив на снігу багаття.

Дрова сичали.

Емма сичала теж, бо чай в алюмінієвій накривці від термоса обпікав пальці.

Водоспад шелестів. Ревіння і гуркіт падаючої води, усе те, що у виконанні справжніх водоспадів навиває захоплений жах, — стає затишним бульканням, якщо в тобі всього півметра висоти…

Емма зіщулилася.

Дитина, яка виросла в ній за кілька тижнів, прокинулася й підвела голову. І поткнулася назовні — але ні, їй не призначено родитися, вона цього ще не розуміє, вона прориватиметься крізь ґрати ребер, і тоді Емма стане замикатися у ванній та читати монологи Матінки, дивлячись у заляпане пастою дзеркало. Вона це робитиме дедалі рідше й рідше; мине час, дитина помре, і Емма однак носитиме її в собі — мертву.

Довго? Дуже довго. Можливо, ціле життя…

І зизуваті погляди, і випадкові зустрічі в коридорі, і смішки, і співчуття, і заява на столі головрежа — все це не таке вже й важливе порівняно з тим дитям. З іншою людиною, що народилася у ній всередині, але якій не дали вийти на білий світ…

Через тиждень — рівно через тиждень! — прем’єра.

Емма зрозуміла, що змерзла. Сховала долоні глибше в рукави.

— Еммо?

Росс дивився на неї.

У нього були дуже дивні — Емма помітила ще в потязі — очі. Втім, ні, вона звернула увагу на це ще раніше, ще з їхньої першої зустрічі: він дивився, начебто здалеку. Начебто складав чи множив подумки шестизначні цифри. Начебто світ був незмінним, а очі — ті, що дивилися зараз на Емму, — мінялися. Погляд його був текучим, як вода.

Вона знову опустила голову. Похнюпилася.

— Ти можеш уявити собі… ну хоч електрон? — запитав Росс.

Вона не відповідала, причавлена тугою, що повернулася.

— Відвернися, — сказав Росс. — Електрон — це що таке?

Емма визволила праву руку, стягла рукавицю і показала йому крихітний простір між великим і вказівним пальцями. Так показують, коли кажуть: отакий маленький, менший за горошину.

— У тому-то й справа, — мовив Росс. — Він не просто маленький… І не просто обертається навколо ядра, як Земля навколо сонця. Він начебто розмазаний по своїй орбіті — він ніби є скрізь, а водночас його немає… Імовірність, що він перебуває в будь-якій точці, приблизно однакова… Розумієш?

— І що? — запитала Емма.

— Хороше заняття, — сказав Росс. — Уявити себе чимось, що є — і чого немає. Що рухається — і що нерухоме. Що безмежне — а водночас звичайне… Хоч би й оцей струмок. Ти можеш уявити, що ти — це він? Що тіло цього струмка — твоє тіло? Кожна краплина, від витоку й до гирла… А там, у гирлі, дуже цікаве відчуття: ти закінчуєшся, але не відразу. Ти поступово переходиш в інший потік, у річку… Це ще ти — але вже вона. Ти одночасно — там, у гирлі, непомітно вмираєш, а тут, у водоспаді, живеш, а там, біля витоку, ще тільки народжуєшся… Одночасно. Ти — весь струмок. От якби ти була човником — ти пливла б поступово, струмок розгортався б перед тобою поворот за поворотом, а потім закінчився б, почалося б щось інше…

Емма кліпнула віями. Повіки обважніли; невже на віях — іній?

— Ця роль була важливою для тебе? — без переходу спитав Росс.

Емма мовчала.

— До тієї розмови, що відбулася майже місяць тому, цієї ролі для тебе не існувало. Ти й гадки не мала про неї. Ти була з цього приводу цілком спокійною…

— Відкіля ти знаєш, що це було саме в четвер? — перебила Емма. — Тобі Іринка сказала? Ну і ну, може, ти знаєш, о котрій годині?

— Не має значення, — Росс усміхнувся. — Я хочу тільки сказати, що…

І раптом затнувся. Звів брови, ніби намагаючись сформулювати тотожність. Очі його зробилися зовсім дивними — начебто заглиблені всередину, начебто там, усередині Росса, розгорталося дійство куди цікавіше, ніж зовні.

— Пробач, я, здається, тебе перебила, — тихо сказала Емма.

— Ні, — сказав Росс. — Пусте… Знаєш що? Розкажи мені про той спектакль. Отут. І зараз.

* * *

Емма лежала на печі. Ніколи в житті — крім хіба що вчорашньої ночі — їй не доводилося спати на такому екзотичному місці, як гаряча піч.

Було задушливо. Маленька кімната освітлювалася тільки червоною щілиною заслінки, відблиски вогню падали на затягнуті візерунками вікна. Це березень, нагадала собі Емма. Це березень…

Унизу, на лаві, лежала, загорнувшись у стьобану ковдру, напівзнайома людина з вузьким обличчям і дивними очима.

Що Емма знає про нього? Чи багато встигла довідатися за два десятки телефонних розмов вигаданого хлопчика Сашка з учителем математики?

Що він пише книгу про сутність світу? Що він, можливо, знає майбутнє?

Що він одвозить жінок на край світу, вкладає їх спати на теплій печі, а сам засинає на лаві, не проявивши нічого іншого, крім звичайної турботи вчителя про ученицю, брата про сестру?

Еммі не щастило з чоловіками. Ніколи. Мабуть, вона сама винувата.

Росс не може бути її коханцем… Росс — щось більше, ніж коханець. Росс — єдиний глядач її спектаклю, її прем'єри…

Порожнеча всередині. Спустошення — що ж, от і добре: небіжчика винесли, живемо далі…

Вона опустила голову на подушку, здригнулася — щось кольнуло у вухо. У сутіні висмикнула з подушки перо — рябе, велике, власницю його давно з’їли, а перо — ось воно…

Провела пером по щоці. Ще раз.

— Россе… ти спиш?

Тиша. Потріскують, догоряючи, дрова.

* * *

Сніг спадав, сполучаючи землю із небом. Вони стояли на вершині гори, і Емма заздалегідь міркувала, як доведеться спускатися і чи не зламає хто-небудь шию, чи не потоне в снігу.

Вітру не було. Сніг падав вертикально, і чим довше вони стояли та дивилися, тим тихішою ставала Еммина тривога. Спливав час, відраховувався падінням сніжинок. Емма не змерзла. Вона заспокоїлася. Не байдужість — спокій; сніг сипався невпинно, і нічого кращого у своєму житті Емма не бачила.

Росс мовчав. Водив гілочкою по сніговій цілині, вибудовуючи не то візерунки, не то графіки. Безгучно ворушив губами. Спершу Еммі подобалося дивитися, як він малює, але потім захотілося привернути його увагу до власної персони.

— Вони схожі на відбитки пальців, — спроквола мовив Росс, наче відповідав чи то на власні думки, чи то на німе Еммине спонукання. — На білі відбитки… Ні, вода краще. Або вітер. Або… Знаєш, є переказ. Хлопчики йдуть до лісу — і в декого з них оселяються душі дерев, що вже впали.

— Так? — поцікавилась Емма після паузи. Запитання пролунало якось скептично.

— Ну, так, — сказав Росс. — Дерево — те, що рухається, і те, що нерухоме…

— І що відбувається з цими хлопчиками?

— Нічого особливого… Уяви, що ти дерево. А все навколо рухається… і залишається незмінним. Кожна крапля дощу стає подією. А попереду сто років…

— То що ж відбувається з цими хлопчиками?

— Та не буває таких хлопчиків, це тільки легенда. Коли розумієш, що таке миттєвість… І таких миттєвостей — нескінченна безліч… Може, це нудно.

Сніжинки летіли гронами. Родинами.

— Розкажи про свою книгу, — попросила Емма.

Росс пильно поглянув на неї. Перевів погляд на карлючки на снігу; вони блідли на очах, зникали, начебто їх не було.

— Дуже холодно, — сказав нарешті. — Треба йти… Якось іншим разом.

* * *

Коли вони скотилися з гори, коли, похитуючись та посміюючись, підвелися на рівні ноги, коли Росс заходився збивати з Емминої куртки налиплий сніг, коли вона відчула його важку руку на своєму боці, коли він став здувати сніжинки з її волосся, — вона раптом подумала з прикрістю, що, може, він просто не бачить у ній жінку?

Може, вона залишиться назавжди для нього Сашком, худим хлопчиком із коротким чубчиком, учнем, дитиною?

— Боюся, не вийде в мене уявити себе ні деревом, ні струмком, — сказала вона, відхиляючись.

Минула ціла вічність, перш ніж він одірвав її від землі. Підняв. Пригорнув до себе:

— Ти не струмок. Ти ріка…

Снігопад припинився.

Коли вони вже підходили до крайньої хати єдиної сільської вулиці, хмари — чи то так, одна велика, на все небо, хмара — потяглася до сходу, наче назустріч величезному пилососу, а західний край її спалахнув і пропустив сонце.

* * *

Емма розпакувала пачку чаю. Спершу обережно розірвала прозору плівку, і плівка шурхнула, оголюючи картонну коробочку з поверхнею тисненою і гладкою, схожою на стародавнє плетіння. Емма надірвала блискучий клапан, і коробка відкрилася, а всередині, як скарб у скрині, лежав ще один пакуночок — у зеленувато-жовтій фользі, і коли Емма порушила його цілісність, їй в обличчя запахло чаєм, сонцем і ще чимось із дитинства, хоча за Емминого дитинства пакували чай зовсім по-іншому…

Росс узяв із грубки киплячий чайник і по черзі наповнив дві великі алюмінієві чашки. В окропі завертілися розпрямляючись, чорні листочки чаю.

Вони сиділи перед грубкою, майже торкаючись головами. Над чашками здіймалася пара; потім Емма відкрила чавунні дверцята й обережно, кінчиками пальців беручи кожне полінце, підклала паливо в маленьке сільське пекло. Дрібка глиці потрапила у вогонь помилково. І кожна хвоїнка відразу згорнулася червоним кільцем.

Емма відірвала погляд від вогню — і скоса глянула на того, хто сидів поруч. Росс виводив ланцюжок знаків на клаптику паперу; помітивши Еммин погляд, відволікся й підвів голову. Тому, що в очах у неї відбивалося полум’я, чи тому, що в кімнаті було майже темно, але Росс дивився так не по-людськи і так глибоко, що в Емми запаморочилася голова, як від висоти, і вона швидко опустила повіки.

— Що сталося? — запитав Росс.

— Ой, — сказала Емма. — Вибач.

— Тебе щось налякало?

— Ні, — сказала Емма. — Просто запаморочилася голова.

Вона уникала дивитися на нього.

— Треба було б сходити до джерела, — сказав Росс після паузи. — Завтра вже не пройдемо, стежка розгрузне.

— Відкіля ти знаєш? — майже вигукнула Емма.

— Що — відкіля?

— Відкіля ти знаєш?

— А що тут знати, — сказав Росс, дивлячись на списаний листок. — Завтра за прогнозом плюс п’ять.

Емма мовчала. Їй зробилося ніяково.

І, щоб загладити цю незручність, вона сказала:

— Тоді пішли до джерела.

* * *

Росс ішов попереду, присвітлював ліхтариком; праворуч і ліворуч від стежини громадилися замети, але сніг не рипів уже — лягав під ноги беззвучно, і в повітрі витав запах не морозу, а води.

А яке сьогодні число, раптом подумала Емма. Який день тижня?

У цей момент хмари на небі розійшлися, вивільняючи місяць, і Росс вимкнув ліхтарик. І Емма знову побачила все довкіл — темніюче небо зі світлими пір’їнами хмар, далекі вогні, гострі, як голочки, чорно-білі гори в снігу та у хвої, стежку та людину, що йде попереду.

І забула про те, що її хвилину тому непокоїло.

Джерело було просто ямою в землі, у снігу, і коли Росс посвітив униз ліхтариком, Емма побачила, що вода в ньому наче закипає. Лопалися на чорній поверхні бульбашки; Росс опустив у джерело чашку на мотузці, і, торкнувшись води губами, Емма переконалася, що пухирці колючі.

Дивно — вода зовсім не була крижаною. Вона здавалася мало не теплою.

— Яке сьогодні число? — згадала Емма, повертаючи Россові чашку.

Росс зачудовано на неї глянув. Затримка миттєва; Емма не знала, як її пояснити. Якби він просто згадував число — але ні, погляд його знову був спрямований кудись усередину, начебто Емма запитала про щось важливе та болісне. Емма ніби була роботом-андроїдом і не знала цього, аж раптом спитала Росса, де її батьки…

— Я не пам’ятаю, — сказав Росс. — Треба подивитися в календарик.

І вони пішли назад, але тепер Еммі було чомусь тривожно. Вона взялася відраховувати день за день — у зворотному порядку, і незабаром зрозуміла, що вони більше тижня живуть у будиночку з грубкою, і що саме сьогодні день прем’єри, і що саме зараз, у ці хвилини, починається друга дія, і народна артистка Стальникова з’являється в глибині сцени, запряжена у візок.

Емма зрозуміла, що це її ні крапельки не хвилює. Відкриття так здивувало її, що вона зупинилася.

Десять днів тому… А здається, що минуло десять років.

Що таке десять років для дерева, яке стоїть на березі струмка? Восени повз нього пропливе листя, за кількістю днів у році. Триста шістдесят п’ять фігурних відбитків пропливуть один за одним, всі схожі — і ні пари однакових…

Еммі здалося, що всередині в неї росте ліс. Торкається верхівками неба.

* * *

У місті не було снігу. Хляпавка вже підсихала.

У квартирі пахло непровітреним житлом.

Повідчинявши кватирки, Емма залізла під душ і півгодини блаженно ніжилась. Уже коли загорнулась у великий рожевий рушник, звернула увагу на календарик, наклеєний на дверях ванної зсередини; календар був торішній, з логотипом якогось жіночого журналу. Емма, нітрохи не задумуючись, взялася його віддирати.

Наклейка не піддавалася — відліпившись, залишала після себе потворні плями старого клею, а фарба потріскалася й посипалася Еммі на долоні. Крихітні числа прилипли до її пальців — чорні й червоні, вихідні та будні, маленькі дні року, що минув, і вона дивилася на них заворожено, і раптом — на мить — відчула всією своєю мокрою теплою шкірою все те, про що говорив біля водоспаду Росс.

* * *

Вона з’явилася в театрі, й вахтерка уп’ялася в неї поглядом, як у примару.

Дівчатка в гримерці щебетали неприродно голосно, метушилися, порпалися в тумбочках, ховаючи очі; звістка про появу Емми ширилася, видно, як пожежа в степу, бо вже через п’ять хвилин у двері зазирнула завтруппою:

— Добрий день, Еммо Петрівно, можна вас на хвилинку?

І вже у кабінеті, тісному, пропахлому паперовим пилом:

— Ви знаєте, що вам оголошено догану? Вас було виписано на два денних спектаклі, а ви не з’явилися!

— Не планувалося в мене спектаклів на минулому тижні, — сказала Емма. — Мала працювати Березовська.

— Це спочатку не планувалося! А потім ви були виписані на «Чудо в лісі» та на «Веселих зайців»!

— Дуже шкода, — сказала Емма. — Це все?

Завтруппою дивилася на неї, як школяр на опудало мамонта.

— Тоді я піду, сказала Емма. — Здається, у мене репетиція через п’ятнадцять хвилин.

Весняне сонце заливало сходи й коридори. Емма йшла і усміхалася, ледь чутно наспівувала, і одна недоспівана мелодія змінювала іншу. Іноді вона зупинялася, зводила очі до білої стелі, згадуючи щось, потім знов усміхалась і простувала далі.

Біля самих дверей гримерки їй зустрілася народна артистка Стальникова; можливо, вона просто йшла мимо.

— Е-еммочко! Драстуй, рідна!

Емма посміхнулася:

— Привіт, Дашенціє…

(Сосни стояли, торкаючись неба, не ворушилися, не метушились, як стояли вже сто років, а може, і більше).

В очах народної артистки щось промайнуло. Емма не стала вгадувати, що то було, а просто відчинила двері своєї гримерки і, як і раніше ледь усміхаючись, зачинила їх за собою.

* * *

Увечері подзвонила Іринка.

— Еммо! Слава Богу! Ми так хвилювалися, Господи, ти пропала, наче крізь землю провалилася… Ми так нервували!

— Ну, навіщо ж ви хвилювалися, — сказала Емма, почуваючи себе винуватою. — Подумаєш, людина поїхала на тиждень.

— Та мені ж сказали… — почала Іринка і затнулася. — Я ж попереджала… щодо всього цього!

Емма стенула вільним від трубки плечем:

— Ти думала, я кинуся з моста, бо Стальникова гратиме прем’єру? Я що, схожа на психопатку?

Іринка мовчала — їй забракло слів.

— А як пройшла прем’єра? — спитала Емма.

— Та так, — мовила Іринка. — Пройшла то й пройшла. Комусь, кажуть, сподобалося…

— Зрозуміло, — сказала Емма.

— Ну, — сказала Іринка тихіше, — зателефонувати перед від’їздом ти могла? І де ти була, взагалі-то?

Емма збентежилася:

— Ти прости… Я поїхала відпочити в… Коротше, ми з Россом чудово провели час. У горах.

Іринка на протилежному кінці дроту видала звук невимовного здивування.

— З Россом?!

— Авжеж, — Емма усміхнулася. — Усе так швидко сталося… Росс буквально, ну… Ми зірвалися, як… коротше кажучи, ніколи було навіть подзвонити. Ти пробач.

— Оце так… — тільки й вимовила Іринка після короткого мовчання. — Ні, ну ти подумай… Я знала, що Росс… Але чому ти… Так, Росс заздалегідь попередив нас, що три заняття з Ігорчиком випадуть через його відрядження. Він нас за два тижні попередив, між іншим, він завжди так робить, він акуратний…

— Як це він попередив? — тихо запитала Емма.

* * *

— Росс?

— Привіт. Пробач, будь ласка, в мене зараз учні.

— Авжеж. Вибач…

Гудки в трубці. Емма сіла на дивані по-турецьки, поклала підборіддя на сплетені пальці й замислилася.

Екран телевізора сутенів під шаром пилу. Після живого вогню його німі рухомі картинки не викликали в Емми інтересу.

У нього учні. Не віками ж йому займатися самою лише Еммою. Не їй присвячувати кожну хвилину свого життя, як це було там…

Вона ревнувала.

Вона нудьгувала. Вона відвикла бути самою. Вона подумала, що зараз одягнеться і поїде до Росса — і тут згадала, що не знає навіть, де він живе.

Їй стало сумно.

Чи міг Росс планувати свою відпустку наперед, а потім — в останню хвилину — пристібнути до неї розчаровану в житті Емму?

Дурниця.

Росс заздалегідь знав, що Емму припечатають фізіономією об стіл — точніше, об вівтар так званого мистецтва. Ще коли розмовляв із нею, як із хлопчиком Сашком. І — Емма згадала — коли вони прибігли на вокзал, у Росса вже були квитки в кишені.

І рюкзак був зібраний спокійно, без поспіху.

А чого ще можна чекати від людини з такими очима?

Господи, коли він закінчить зі своїми учнями? Коли йому можна буде подзвонити?

Вона підвелася з дивана, зітхнувши, висунула шухляду столу і вивудила звідтіля подерту книжку — підручник з математики для шостого класу.

* * *

Головреж зненавидів її. Сама вона нічого не помітила — їй донесли дівчатка — сусідки по гримувальній; Емма кивала і посміхалася у відповідь. Дівчатка перезиралися здивовано.

— Він чекав, що ти звільнишся!

— Так?

— Усі думали, що ти звільнишся!

— Еге ж, дуже цікаво…

Еммі справді оголосили догану та вирахували

із зарплати; ця пригода розважила її не менше й не більше, ніж прогноз погоди на позавчора.

Народна артистка Стальникова навіщось пустила чутку, ніби Емма вагітна.

Минула прем’єра мала пресу, але якусь мляву та поблажливу; хтось із маститих критиків натякнув якійсь великій газеті, що дитячий театр даремно вдався до такого «дорослого» репертуару — немає на те творчих спромог. Головреж запив; дехто зловтішався, Емма — ні.

Народна артистка Стальникова поширила чутку, нібито Емма відвідує якогось екзотичного знахаря.

— Еммочко, — з жахом запитувала Іринка, — це правда? Щодо цих тайських таблеток?

Емма дивувалася своїй популярності.

У квітні випустили нову казку — «Собача хатка». Емма грала молодше щеня й одержувала від своєї ролі щире задоволення.

Дітям теж подобалося. Вони буквально вищали від реготу; Еммі здавалося, що ніколи раніше — в усякому разі, впродовж багатьох років — у цей театр не ходила така вдячна, така легка і сприйнятлива публіка.

Міхель надіслав уже третю листівку — дуже мальовничу… з зображенням собору Святого Стефана.

Народна артистка розпустила ще якусь побрехеньку, але Емму це вже не цікавило.

* * *

Йшла десята вистава «Собачої хатки». Якийсь хлопчик витяг свого татка із глядацького залу (молодше щеня того дня грала Березовська) і тут-таки, у фоє, влаштував істерику. «Це інше щеня! — кричав хлопчик. — Я не хочу цього! Я хочу того, що був тоді! Коли ми ходили з класом!»

Емма нічого цього не бачила. Їй донесли наступного дня. І того ж дня — от що таке чутки! — про це непряме підтвердження Емминого тріумфу вже знала Іринка.

Емма посміювалася.

Іринка вважала себе (не без підстав) головним організатором Емминого щастя; Іринка ні-ні та й заводила з нею мову про дітей, запитувала з розширеними зіницями (розширених зіниць слухавка бачити не дозволяла, зате Еммина фантазія домальовувала їх дуже виразно): «Слухай, а який у тебе термін? Що? Брехня? Ну, мені вже могла б зізнатися… А? Ну, гаразд, як хочеш. Слухай, а Росс — він як? Ну, як мужик? Він темпераментний, так? По-моєму, він мав би бути шалено темпераментний…»

Емма не дратувалася. Цікавість, поєднана з чарівною безтактовністю були невід’ємними Іринчиними атрибутами. Тактовна Іринка — це все одно, що Феміда без терезів та пов’язки на очах.

Інша річ, що жодна подробиця їхніх з Россом відносин так ніколи й не досягла Іринчиних вух.

* * *

Щоранку, просинаючись, вона бачила край фіранки і відкриту кватирку. Фіранка була екраном, на який разом із квадратиком раннього сонця проектувався день, що починається.

Якщо день був дощовим, Емма просиналася тихіше і м’якше, ранок був ледачим і плюшевим.

Кожного ранку, прокинувшись, Емма усміхалася. І всередині в ній, десь біля діафрагми, начебто стартувала й летіла вгору, до горла, малюсінька космічна ракета — як на тім плакаті, що вивішували колись у школі в день космонавтики.

Тривога щодо майбутнього, відчуття «завтра» як сірої завіси, за якою неодмінно чатують неприємності, — страх невизначеності, що діймав її останні роки, пішов, як «Пепсі-Кола», у пісок.

Вона прекрасно розуміла, кому зобов’язана своїми новими відчуттями світу. Безліч разів призначала дату рішучої розмови; придумувала собі монологи та подумки виголошувала їх, подорожуючи в метро, і пасажири поруч сахалися запеклого і рішучого виразу її очей; проте щоразу призначена дата минала, як і всі попередні дати, і Емма казала собі, що від добра добра не шукають — нехай їхні стосунки з Россом нагадують тривалу гру в хованки, але, можливо, це і є тим самим щастям, якого все життя шукають і про втрату якого варто шкодувати, про мінливість якого так солодко ремствувати?

Вагон метро погойдувався, за вікном пролітали чорні та коричневі смуги, а Емма безгучно вимовляла, дивлячись у вічі власному відображенню в склі: «Россе! Мені вперше в житті хочеться дитини. Своєї, а не чужої, у залі. Я не занадто прямолінійна, га, Россе?»

Позад неї стояв дідок. Він щулився та супився, немов прагнув прочитати слова з її губ, що ворушилися, і брови його відповзали дедалі вище й вище, на лисину…

Так, Емма тренувалася, як олімпієць — але бентежилася завжди, коли погляд Росса зустрічався з її поглядом. Вона ніколи в житті не бачила сфінксів, але їй здавалося, що сфінкси дивляться саме так.

Його житло було таке ж, як і хазяїн. Велика стара квартира з високими стелями, із дзеркалами, що давно не знали ганчірки, і поверх шару пилу — орнаменти, схожі на графіки, чи графіки, схожі на орнаменти, олівцеві формули на шпалерах, вічно завантажений розрахунками, заглиблений в себе комп’ютер, шкільна дошка зі стосом кольорової крейди, жовті розвороти старих книг, дохлий метелик на буфеті — дуже яскравий, без ознак насильницької смерті.

— Россе…

— Так?

— Мені дуже добре. У мене дивний настрій відтоді, як ми повернулися… відтіля. Ти не знаєш, чому?

Росс усміхнувся. Накрив своєю долонею її руку на столі.

Її немов ударило струмом. Від цього дотику — дружнього — гайнула блискавка від долоні до ключиць, і вгору — у щоки, і вниз — у живіт. Вона ледь стрималася, щоб не здригнутися.

— І це чудово, — стиха мовив Росс. — Невдовзі твоє життя знову зміниться… і знову на краще.

— А твоє життя? — запитала вона, прислухаючись, як згасають усередині гарячі хвилі, викликані його дотиком. — Твоє життя — зміниться?

У глибині його очей на мить наче змістився фокус. І знову повернувся на попереднє місце.

— Моє — так… Певною мірою. Знаєш, у моїй книзі намітився цікавий поворот. Я сказав би — сюжетний поворот. Якщо тут є сенс вести мову про сюжет.

Еммі стало соромно. Вона ніколи не говорить про важливе для нього — про книгу. Може, тому, що не розуміє в цій його математиці ну ані-чо-гі-сінько… Як шестикласник Сашко…

І ще їй стало прикро. Так кривдно, що опустилися плечі. Так прикро, що захотілося піти геть.

— Мені пора? — вона підвелася з-за столу. — Пізно…

— Зачекай, — мовив Росс.

І вона відразу ж сіла.

Він усміхнувся — не до неї, а якійсь своїй думці. Якійсь події у своєму внутрішньому, недосяжному для Емми світі.

Вона відчула себе самотньою.

— Зачекай… — він усміхнувся ще раз, але тепер уже точно їй, прицільно, у вічі.

І стало тихо.

Вона дивилася на нього зі страхом і надією. Двадцять хвилин мовчання — Емма дивилася на чоловіка, що сидів навпроти, в його очах вигравав вогонь давно погаслої грубки, і Еммі здавалося, що вона дивиться кіно.

— Хто ти? — сказала Емма, коли мовчання почало гнітити її. — Хто ти?

— Та так… Репетитор.

Емма зрозуміла, що відповіді не дочекається. Росс ненав’язливо витримував відстань між собою та співбесідницею, ніби вона переслідувала в пустелі прекрасного звіра — єдинорога чи барса, і він вів її, показуючи шлях, але при спробі наблизитись — ішов далі, розчинявся в сутінках, даючи тим самим зрозуміти, що барси — не кішки, не слід доторкатися до них руками…

— Скажи, — заговорила вона через силу. — Коли ми розмовляли з тобою… Тоді… коли ще був… був Сашко — ти сказав, що не всі сходи ведуть нагору… І ще щось про одноокого собаку Баскервілів.

— Так.

— Ти знав, що це я, а ніякий не Сашко.

— Звісно.

— І ти знав, що мене усунуть від ролі. Знав?

Під вікном цвірінчав очманілий від весни горобець.

— Так.

Вона перевела подих.

— Бачиш, я ж не питаю, відкіля ти знав… Але чому ти не попередив мене?

— Що тебе усунуть? Як я міг тебе попередити?

— Відкритим текстом, сто чортів!

— Якщо викинути всю цю історію — всю — з твого життя, ти стала б багатшою?

Емма перевела подих.

— Послухай… Коли ми з тобою зустрілися вперше… На Іринчиних оглядинах… Ти знав, що я подзвоню тобі як Сашко?

Росс посміхнувся. Емма збагнула, на що схожі зараз його очі — на нічне серпневе море з іскринками в глибині. Море, що світиться. У товщі його пропливають вогні, схожі на вогні літаків у темному небі.

— Россе?! Ти знаєш, що буде з нами через місяць? Через рік? Ти справді знаєш? Ти дивишся в майбутнє? Це можливо, це правда?

Він розреготався:

— Ти схожа зараз на одну з моїх учениць. Вона теж отак розкриває очі, коли їй щастить розв’язати задачу: «Це правда?!»

Емма замовкла. Барс, якого вона вже мала за свою кішку, одійшов далеко в пустелю. Звичайно, він ще повернеться, повернеться, але близько не підпустить…

— Хто ти? — повторила вона безпомічно.

Він підвівся з-за столу — вона відразу ж устала теж. Він поклав руки їй на плечі, притулив до себе:

— Я твій друг. Хоч би що сталося.

Погляд його плив, спрямований кудись усередину. Емма кліпнула.

Напевно, так посміхаються сфінкси.

Епілог

Минуло півроку, перш ніж вона вийшла заміж за Міхеля. Незабаром після цього Міхель одержав нове призначення, вони виїхали в країну небезпечну і жарку, з лихоманкою, москітами та нічною стріляниною на вулицях; жити доводилося за замкнутими дверима, без театру, майже без книжок, зате з Міхелем, відважним і турботливим, як капітан великого корабля в неспокійному тропічному морі.

Ще через рік у них народився син. Назвали Ростиком.

Маля вже ходило і навіть бігало, коли Міхеля відкликали, нарешті, додому, і якийсь час вони жили у Відні, спокійно і щасливо; щонеділі Емма телефонувала Іринці.

Ігорчик навчався на третьому курсі надзвичайно престижного вузу. Про Росса говорилося, що він живий-здоровий — і тільки. Емма багато разів дзвонила і йому, але ніхто не брав трубки…

Знову настала весна. Вже від початку квітня Емма непокоїлася, їй здавалося, нібито наближається щось важливе, наближається неминуче. Напевно, справа була в тих прощальних словах Росса, в його записці.

Проводжаючи її в аеропорт (вона не хотіла, щоб він приходив, але коли побачила, не зважилася прогнати), він сказав, дивлячись на неї своїм дивним, нерухомим і водночас немов «плинним» поглядом:

— Тринадцятого квітня, рівно через два роки, не забудь, надішли телеграму… Зі своєю зворотною адресою.

І вклав їй у долоню згорнутий аркуш паперу. Вже в літаку Емма розгорнула його — там була незнайома адреса, більше нічого.

І ось тепер, через два роки, Емма згадала про дату, що настане через кілька днів. Точніше, вона ніколи про неї не забувала.

Їй ставало тепло й водночас не по собі, коли вона думала про Росса. Про те, що він знає її майбутнє. Раптом у ці квітневі дні на неї — чи на Ростика, чи на Міхеля — чигає лихо?!

Вона послала телеграму рано-вранці тринадцятого.

Вісімнадцятого поштою прийшов пакет. Руки в Емми тремтіли, коли вона розкривала його.

У пакеті був великий лист, написаний на цупкому папері від руки.

* * *

«Добрий день, Еммо.

Прости, що засмучую тебе, але вчора, сімнадцятого квітня, я вмираю. Там, де ти зараз, мене вже нема, тому я не можу точно сказати тобі, як далі складеться твоє життя. Мені здається — адже я тепер можу тільки здогадуватися! — що все буде…»

Емма впустила лист і кинулася до телефону.

…В Іринки був напружений, якийсь жалюгідний голос:

— Так… Відкіля ти… авжеж, це так жахливо, зовсім молодий ще чоловік, інфаркт… Я не хотіла тобі телефонувати… Але хто тобі сказав?!

— Він сказав, — відказала Емма тихо.

— Що?!

— Пробач… Я завтра передзвоню.

«…Мені здається — адже я тепер можу тільки здогадуватися! — що все буде добре і з тобою, і з Міхелем, і з Ростиком. Еммо, тепер я можу пояснити тобі, хто я і що зі мною відбувається, я постараюся пояснити тобі, тільки ти читай уважно.

Твоє життя — і життя будь-якої людини — відрізок, укладений між точками народження та смерті, а свідомість рухається по лінії — за плином часу, — як вістря олівця, що веде цю лінію.

А я заповнюю своєю присутністю кожну секунду кожного свого дня.

Усе моє життя — мить. Я не можу описати тобі… Це як акорд. Це не механічна сума, це… У чомусь я, напевно, не цілком людина. Імовірно, те, що я відчуваю, виходить за межі людського.

Я повертаюся додому — адже я народився в селі… Того дня, майже тридцять років тому, я пішов по гриби в лісосмугу. І ось я повертаюся, на порозі стоїть мати, я дивлюся на неї — і одночасно прощаюся, ідучи в армію, і одночасно танцюю з нею на весіллі сестри, і одночасно ховаю та бачу, як гості напиваються на поминках… А вона дивиться на мене — ось зараз — і бачить десятилітню дитину, що пішла в ліс — і нарешті повернулася.

А що трапилося зі мною в лісі? Це поза моїм життям. Цього я не проживаю. Воно залишилося в тому, старому, часі.

Отже, цієї миті я сиджу з тобою біля водоспаду — і вмираю. Тому що остання точка на моєму відрізку — мить моєї смерті, — вона теж частина мене, повноправна частина моєї чудової миті.

Помираю я, взагалі-то, легко. А крім того, я звик.

Еммо! У мою мить я пишу одночасно всі фрагменти кожної літери цього мого листа. Втім, як усі фрагменти всіх літер, будь-коли мною написаних.

Моє життя миттєве. Еммо, моє життя наповнене змістом.

Вибач, але я бачу тебе не такою, якою ти звикла бачити себе в дзеркалі. Ти для мене — сума усіх твоїх облич, слів і вчинків, свідком яких я був і про які ти мені розповідала. Сума поглядів, що мені від тебе дісталися… Коли бачиш людину геть усю й одразу… Ти розумієш, про що я?

Еммо, я хотів би, щоб тебе в моєму житті було більше, об’ємніше… хотів би змінити щось, але я не встигаю. Це все одно що летіти, як світло крізь простір, — і водночас зависнути в цілковитій нерухомості, завмерти…

Така коротенька вічність.

Напевно, я єдина людина на землі (якщо я, звісно, все ще людина), котра по-справжньому розуміє. Мурашка повзе рівниною — вона може цю рівнину хоч якось та описати… Але я — сума мурахів, що заполонили кожну піщинку, отже, я в певному сенсі і є рівниною, якою плазують мурахи. Розумієш?

Чи знаю я майбутнє… Я не знаю. Воно частина мене — від тієї самої хвилини, коли ти ставиш запитання.

Я повертаюся додому — мені десять років, у мене промокли ноги… Я помираю. Я стою з тобою на вершині гори. І пояснюю по телефону, як розв’язати задачу про потяг.

Цей аркуш, цей лист — з того дня, коли ми з тобою пили чай на кухні. Хоча писати його я почав раніше. Я його, напевно, все життя пишу.

Для цього листа ти пішла півгодини тому. Для мене — ти не йшла. Ми з тобою дивимося на текучу воду, на ялини, на сніг.

Зараз я пишу „Прощай“, і одночасно сиджу навпроти за столом у Ірини, слухаю твою байку про те, як розстрілюють на сцені Овіда. Навіть найсумніші речі бувають потішні до сліз.

Ось і все.

Прощай».

Баскетбол

* * *

— Це Сашко, — сказав той, що стояв за лівим плечем Антона.

Сашко був двометровим худим хлопцем у полинялій жовтій майці з цифрою «дев’ять» на животі.

— А це Людовик.

Людовик сидів на камені в затінку перехнябленої огорожі. Окуляри в тоненькій гнутій оправі раз у раз сповзали йому на ніс, і він час від часу закидав голову, щоб повернути їх назад. Антон не міг відвести погляду від цих окулярів — його начебто щось притягувало, як за ниточку. Людовик посміхнувся й підморгнув крізь тьмяне скло, і від цієї усмішки та цього підморгування Антонові мороз пробрав по шкірі.

— …А це м’яч.

Оранжевий м’яч лунко підстрибнув, і Антон машинально піймав його. Відчув пухирці на гумовій поверхні — знайомий дотик, що відразу нагадав про щось гарне. Щось від давнього славного часу.

— Сашко в нас грає з Людовиком, а ти гратимеш зі мною, — той, що стояв позаду Антона, вийшов нарешті на світло. Підняв голову, глянув мружачись на небо:

— Ох і пече сьогодні… Ну, ходімо.

Він назвався Мелом, був невисокий — у всякому разі, порівняно з Антоном і Сашком. Носив жовтогарячу футболку з жовто-бірюзовим малюнком на грудях: натюрморт із двох груш та неприродно синьої сливи. Його джинси були закасані до щиколоток і відкривали погляду величезні білі кросівки.

— А ось наше поле. Подобається?

Баскетбольний майданчик був цілком покритий снігом. Сніг — шар завтовшки в палець — підтанув і закляк, і це було неприємно, бо зверху палило невидиме, але від цього не менш пекуче сонце. А сніг лежав.

— Ось що, хлопчики, — Мел усміхнувся, від його усмішки Антонові стало чомусь спокійніше. — Розминайтеся, пристрілюйтеся, а ми з Людовиком подивимося… Давай, Антошо, сміливіше.

Немає нічого більш дивного, ніж грати в баскетбол на утрамбованому снігу. Час від часу кросівки ковзали; довготелесий Сашко дозволив Антонові трохи постукати м’ячем, пробігтися, кілька разів кинути зі штрафного у кільце, а потім вони стали у центрі, віч-на-віч.

Сашко взявся відбирати в Антона м’яч, і майже відразу одібрав. Тоді рвонув до кільця — Антон не встигав за ним; кидок — м’яч забився в сітці. Сашко нервово посміхнувся, потім оглянувся навіщось на Людовика і Мела — ті мовчки сиділи в затінку:

— А ну, давай ще…

Вони кружляли по майданчику, забувши про сніг під ногами та про невидиме сонце над головою. Сашко був, очевидно, професіонал; Антон ладен був припинити гру, опустити руки і здатися.

Якоїсь миті Сашкове обличчя опинилося дуже близько, Антон відчув їдкий запах поту і плутані слова:

— Сачкуєш… Грай! Він же дивиться! Грай, сука!..

Антон розізлився. Розкрив Сашка облудним рухом, нарешті відібрав м’яч, повів по крижаному полю, і з кожним ударом об білий спечений сніг до нього поверталися і навички, і рефлекси, і радість Гри.

Він навіть устиг здивуватися.

Чужий подих позаду; Антон крутнувся, обвів Сашка і кинув м’яч у кільце — так яблуко кладуть у кошик. Жовтогаряча куля прослизнула крізь сітку, немов намазана маслом.

З боку глядачів долинуло плескання в долоні. Антон озирнувся: Мел аплодував. Людовик посміхався, поблискуючи скельцями окулярів.

— Молодця, — сказав Сашко. Його чуприна, мов бурульки, прилипла до скронь. — Давай ще…

І вони грали ще. Сашко закинув два м’ячі, Антон — три, причому один із них — майже від середини поля. Щоразу, коли Сашкове обличчя опинялося поруч, Антон чув плутане:

— Грай… Не філонь…

Нарешті м’яч, відскочивши від Сашкового коліна, покотився прямо під ноги глядачам. Людовик притримав його гостроносим черевиком, подивився на Мела, перевів погляд на Антона і Сашка, що зупинилися за п’ять кроків.

— Йдіть собі, хлопці, — сказав Мел. — Антоне, познайомся з командою.

Сашко пішов уперед, Антон слідом. Обігнули дерев’яну огорожу; Антон ледве стримувався, щоб не оглянутися на Мела з Людовиком, а ті, як і раніше, сиділи в смугастому затінку нещільно припасованих дощок.

Сашко облизнув губи:

— Ти… добре граєш. Тільки не сачкуй. Отут один був до тебе… Грай, коротше, тільки на повну силу. Зрозумів?

— А я граю на повну, — сказав Антон. — Просто я…

— Нікого не цікавить, — перебив його Сашко. — Якщо тобі хоч тут пощастило, то відпрацьовуй… Ти майстер?

— Не встиг, — сказав Антон. — Кандидат.

— Мел нікого нижче майстра не бере, — сказав Сашко. — Бачиш, ти таки фартовий. Пруха тобі… Тільки не тремти. Тут ще непогано — коли звикнеш.

Антон озирнувся. Неподалік, метрів за десять, двома тісними групками стояли хлопці — з тих, чиї голови звичайно пливуть над юрбою. Четверо в жовтих майках і четверо — в зелених. Один, наголо стрижений, тримав зелену майку в руках.

— Привіт, — сказав стрижений. — Це твоя.

— Антон, — відрекомендувався Антон, подаючи руку.

— Вова, — сказав стрижений.

У них у всіх були вологі долоні. Та міцні, без потаємної думки, потиски.

— Артур…

— Ігор…

— Костя…

Сашко кивнув своїм. І ті теж підійшли знайомитися:

— Олег…

— Славко…

— Я теж Славко…

— Дмитрик…

Усі вони стояли, переступаючи з ноги на ногу. Дивилися, як Антон скидає білу футболку, як надягає зелену майку, од якої запахло… чим?

— Отже, гратимемо разом, — сказав Вова, і було помітно, що йому ніяково.

— Еге ж, — сказав Антон.

— Ти за кого грав?

— За юнацький «Зеніт»…

— Як за юнацький?

— Так… Я кандидат… Майстра не встиг одержати…

Хлопці в зеленому переглянулися.

— Він класно грає, — сказав Сашко. — Адже Мел його взяв.

— Авжеж, — одразу погодився Вова. Як здалося Антонові, з полегкістю.

— Ходімо, — сказав Сашко. — Вже час.

Антонові здалося, що минуло всього дві хвилини з того моменту, коли Людовик сказав «Гаразд, хлопці, йдіть»…

І Людовик, і Мел сиділи там саме. В затінку огорожі.

— Готові? — Мел усміхнувся. В нього була гарна, щира усмішка; Антонові одразу відлягло, він несміливо усміхнувсь у відповідь:

— Ми ж… а тренування? Комбінації?

— Будемо грати гравцями, а не комбінаціями, — серйозно сказав Мел. — Я допомагатиму вам, Людовик — їм… Фолити не треба, грубо грати не треба, свисток слухати треба, решту — сам усе побачиш, — і Мел кивнув, даючи зрозуміти, що час розмов закінчився.

— Гратимеш у зв’язці зі мною, в нападі, — пошепки сказав Вова.

— Але ж ми не тренувалися, — несміливо заперечив Антон.

Вова насупився:

— А ти роззуй очі й стеж за грою. Я піду в прохід і витягну твого захисника на себе, а потім віддам тобі пас за голову, а ти тоді забивай зверху…

Людовик стулив губи і свиснув. Злетів м’яч; команда Людовика рвонула в атаку сильно і злагоджено. Антон на мить розгубився — Вова штовхнув його в спину, вигукнув щось нецензурне, Антона нібито ввімкнули: він побачив м’яч, що б’є в наст під широкою долонею хлопця з цифрою «п’ять» на жовтій майці, потім побачив Сашка, який чекав передачі, а далі побачив усю гру — коліщата й шестерні, готові зачепитися одна за іншу, і ось механізм команди суперників починає рухатися, і ось уже Сашко атакує кільце, яке захищають, здається, Костя з Ігорем…

Кидок зірвався. Костя перехопив м’яч, віддав передачу Ігореві, а той — Артурові; Антона перекривав захисник з номером «шість» на майці, Антон не пам’ятав його імені. Треба було позбутися опіки якомога швидше; Вова чекав паса, і Артур віддав йому пас, але Сашко — це був Сашко! — вихопився, перехопив м’яч і помчав до кільця, танцюючи, обводячи захисників, віддав пас комусь зі своїх і одержав відповідну передачу, знову вихопився…

Бічним зором Антон помітив, як Мел змахнув рукою. Круглий камінь завбільшки з куряче яйце вдарив Сашка в потилицю; м’яч відскочив від кільця. Сашко впав, викинувши вперед довгі маслакуваті руки.

— Нуль-нуль, — спокійно сказав Мел.

Антон уже був поруч із Сашком і бачив, як очі, що було закотилися повернулися на місце. Антон простягнув руку, але Сашко піднявся без його допомоги, хоча і надсилу. Випростався; носком кросівка пошпурив камінь з поля. Обережно помацав потилицю.

— Не стій! — роздратовано кинув Антонові. — Грай…

Антон здивовано глянув на Мела.

— Грай, Антошо, — лагідно сказав той. — Нічого страшного.

Антон роззирався, шукаючи погляди товаришів по команді. Хтось відвертався. Хтось посміхався.

М’яч знову був у грі. Команда супротивників майже одразу провела вдалу комбінацію, вивівши на кидок одного зі Славків, але той промахнувся.

Гра є грою; крізь потрясіння і крізь дзвін у вухах до Антона потроху поверталося відчуття поля, м’яча, команди. Він починав розуміти Вову, подумки добудовувати переможну комбінацію; він уплутався в боротьбу за м’яч, та зробив точну передачу Кості, одержав передачу у відповідь і одразу віддав м’яч Вові. Вова знову пішов на прорив, йому таки вдалося потягнути за собою Антонового захисника, Антон відкрився, Вова віддав пас, і Антон уперше від початку гри відчув справжній кураж. Рвонув, щоб забити м’яч зверху…

Він устиг побачити, що м’яч у кільці. І відразу — із запізненням — нахлинув біль; із плеча в Антона стирчав маленький дротик, схожий на швейну голку з головкою, одягненою в шовкову перуку.

Долаючи тьму перед очима, Антон вирвав голку. Крові було небагато й вона відразу запеклася.

Хтось аплодував. М’яч, який щойно побував у кільці, покотився за поле.

— Два-нуль, — задоволено сказав Мел. — Блискуче, Тошо.

Антон розгублено озирнувся.

— Грай, — швидко сказав Вова.

Антон нерозуміюче глянув на Мела.

— Годі згадувати про ту подряпину, — сказав Мел. — Ти ж закинув! Ми ведемо два-нуль. Давай закріпимо перевагу?

Гра почалася знову, але Антон уже не розумів її. Був спостерігачем. Бачив, як «жовті» рвуться до кільця, який запеклий опір чинять «зелені»; бачив, як Вова репетує на Ігоря. Бачив, як Олег іде в атаку, вистрибує на лінії штрафних для кидка, але замість того, щоб атакувати кошик, дає красиву передачу Сашкові, що на той час вивільнився від опіки. Сашко зметнувся над кільцем — у цю мить залізна кулька, підшипник від якогось велетенського колеса, вдарила його в скроню.

М’яч прокотився по ободу кошика, але всередину так і не потрапив, упав назовні; хтось — Людовик! — розчаровано вилаявся.

— Як і раніше два-нуль, — задоволено повідомив Мел.

Сашко підвівся з підмерзлого снігу. Сліпо оглянувся. Сковзнув поглядом по Антонові, але не побачив його.

— І знову м’яч у гру, — сказав Мел. — Що з тобою, Тошо?

Антон мовчав. Дивився, як Сашко бреде по майданчику — як і раніше, наосліп. Начебто перед очима в нього темно.

— Що з тобою, Антоне? Йде гра…

— Але я так не можу, — сказав Антон.

Людовик посміхнувся. Різко закинув голову, оселяючи на місце окулярчики. Труснув довгими тьмяним волоссям.

Мел підвів брови:

— А через «не можу»? Як тобі мама в дитинстві казала, коли ти відмовлявся від каші?

Слово «мама» було, як скрип заліза по склу. Антон смикнувся; Мел лагідно усміхався і дивився йому в очі.

Тоді Антонові — знову — захотілося сховатися. І від цього погляду, і від слова «мама», і від усього. Він підхопив м’яч; десь усередині в нього міцніло знання, що сховатися можна в грі. Йому захотілося закидати жовтогарячу кулю в кільце — захотілося так сильно, як хочеться іноді почухати сверблячий комариний укус.

Уперед. Удари м’яча об мерзлий сніг. Вова зрозумів його відразу ж — він чудово розігрує, Вова. Передача, ще передача, облудний рух; ривок, обведення, стрибок…

Щось вдарило Антона в спину. Він спіткнувся, розтягся на снігу; він не відчував свого тіла й не міг бачити своєї спини, але звідкись знав, що прямо із посередині там стирчить зараз руків’я важкого метального ножа, що це кінець, що це несправедливо і підло, однак жорстоку гру нарешті закінчено…

— Чотири-нуль, — почулося здалеку і зверху.

— Це тільки початок, — пролунало у відповідь.

— Гарний початок… Ти бачиш, Лю, я був правий.

— Граємо далі…

— Граємо…

— …аємо…

Антон заплющив очі й чекав, поки настирлива луна у вухах стихне, поки настане остаточна тиша.

— Чого ти розлігся? — носком черевика несильно тицьнув його під ребро. — Вставай…

І Антон відчув, як зі спини в нього — вжжик! — над силу висмикнули ніж.

— Уставай-вставай… Підводься.

Його взяли за майку і потягли вгору; він зрозумів, що знову може рухати ногами й руками. Що спина глухо ниє, начебто по ній ударили зопалу держаком лопати. Був такий випадок колись у селі, сусід дуже розгнівався за обібране вишневе дерево і…

Село? Сусід?

Він став навкарачки. Потім сів навпочіпки; Людовик стояв поруч, витирав ніж об колошу, глузливі, але не злі очі поблискували з-під тьмяних скелець:

— Удало тебе Мел підібрав… Упертий ти. Граємо далі?

— Зараз? — тихо спитав Антон. І сам почув, яким жалібним вийшло запитання.

— Ну що, нехай відпочине? — долинув звідкись здалеку голос Мела.

Антон через силу випростався.

— Гаразд, — посміхнувся Людовик. — Ідіть, хлопці, в душову.

* * *

Стіни душової були облицьовані білими кахлями. Подекуди замість кахляних квадратів, що випали, темніли бетонні чотирикутники; на стелі набрякали важкі краплі, а з душу — пластмасового розпилювача на високій нікельованій трубі — широким віялом хльостала гаряча, дуже гаряча вода. Антон спробував покрутити вентиль — марно; температура води не регулювалася.

Хлопці стояли, закинувши голови, підставляючи їх під киплячі струмені. Тепер на них не було футболок, і Антон не міг розрізнити, де свої, а де чужі. Де гравці Мела, а де — Людовика.

Душова була простора. Кранів вистачало на всіх. Випадково — чи не випадково — Антон вибрав собі душ навпроти Сашкової кабінки.

З усіх цих хлопців Сашко — суперник — був йому найближчий. Може, тому, що саме Сашко був першим, кого він зустрів?

— Ставай під струмінь одразу, — сказав Сашко, дивлячись, як Антон намагається остудити воду в долонях. — Звикнеш. Це все-таки не окріп.

— Так? — непевно запитав Антон.

— Послухай мене, — сказав Сашко. — Йди відразу під душ.

Антон послухався. У першу хвилину було нестерпно, але потім — дуже швидко — він справді звик. Тільки морщився.

— Ти — чому? — запитав Сашко, дивлячись у мокру стелю. Щоки його були дуже блідими як для людини, котра стоїть під гарячою водою.

Антон вирішив промовчати.

— Я в армії, — сказав Сашко. — Мене ці козли… Ну, не важливо. Коротше кажучи, я в армії, а ти? Теж?

— Я в армії не був, — сказав Антон. — Я в інститут…

— То ти на гражданці? — здивувався Сашко. — А чому?

Антон удав, що не чує.

— Я думав, що мені буде якесь послаблення, — замислено сказав Сашко. — Через цих козлів. Виявилося — ні фіга. Просто мені пощастило, що Людовик шукав баскетболіста. А то загримів би на загальних підставах…

— Як це — на загальних підставах? — запитав Антон.

Сашко зіщулився під гарячим душем:

— Хрін його знає. Я думаю, що це гірше, ніж тут… Значно гірше. Той хлопець, що грав з Мелом раніше — він тепер на загальних підставах.

— Ти мене чому сукою обізвав? — запитав Антон.

Сашко недобре скосив очі:

— А ти не зрозумів — із понтом діло… Якби ти так далі грав, як у перші десять хвилин — тебе б уже тут не було. Було б тобі зовсім по-іншому.

Хляскала з душів вода. Виблискували, немов лаковані, кахлі.

— А тобі що? — запитав Антон.

Сашко зітхнув:

— Люди один одного підтримувати повинні…

Поряд перемовлялися інші хлопці. Їхні голоси лунали під мокрим склепінням якось дивно, по-пташиному.

— Так, — мовив Антон, щоб урвати мовчанку.

— Ось прикинь, — сказав Сашко, розтираючи долонями плечі.. — Якби навіть хтось із тих козлів тут опинився… Я б і йому добра бажав. От чесно.

— А що той хлопець зробив? — тихо запитав Антон. — Який на моєму місці грав?

— Філонив, — знехотя мовив Сашко. — А може, не філонив. Може, характер такий. Адже він майстер був, міжнародного класу… Мел сказав, що він гру не любив. Гру любити — це означає… Ось ти сьогодні двічі закинув. А я лопухнувся двічі. Ще разів зо два лопухнусь — і теж на загальних підставах піду…

— Ні, — швидко сказав Антон.

Сашко знизав плечима:

— Ні… Бо наступного разу я не лопухнуся.

— Як можна любити цю гру? — пошепки запитав Антон.

Сашко невесело посміхнувся:

— Гра — вона є грою… Я зі школи в баскетболі. З першого класу. Думав, що буду все життя в баскетболі… А от з армією… Я в команді ЦСКА не втримався… тренер там був один, скотина. І пустили мене… теж на загальних підставах, — Сашко зітхнув. — От… А ти, якщо розповідати не хочеш, то я ж не чіпляюся, я так просто… Поговорити.

Антон вигнувся, намагаючись дотягтися до середини спини. До того місця, куди ввійшов ніж; нічого не було. Помацав — зовсім гладка шкіра.

— Це спочатку моторошно, — сказав Сашко. — А потім — нічого… Втягуєшся. Головне — ні про що не думати. Ось Вова ваш. У Мела нападаючі міняються, як у малюка памперси… А Вова тримається. І ти тримайся…

Дзюрчала вода.

— Що тепер? — запитав Антон.

— Грати.

— Знову? А…

— Часу ж немає, — сказав Сашко якось дуже сумно. — Найнеприємніше… часу тут немає. Ні ранку, ні ночі… Нічого. Майданчик і душ. Ось і все. І, якщо Людовик дозволить, можна посидіти в затінку… Але тобі треба в Мела проситися. А він, по-моєму, зліший.

Антон згадав, як Людовик витирав ніж об колошу. Мел — зліший?

* * *

Він пам’ятав зелений двір під ногами, скрип бляшаного козирка, похмуру рішучість когось за щось покарати.

Себе? Оленку? Маму?

Весь останній місяць він знаходив і виписував у блокнот висловлювання великих і просто відомих. Про те, що події мають властивість розвиватися від поганого до гіршого; що коли неприємність має статися — вона неодмінно станеться; про те, що єдиний вільний вибір у цьому рабському житті — відмова від нього.

Він пам’ятав момент поштовху. Він навіть політ трохи пам’ятав. Мить, завмирання, і кров у жилах перетворилася, здається, на холодець…

І він знав, що було потім. Він чомусь надто багато звідкись знав.

Мати повернулася з роботи, вимила руки й заходилася коло вечері. На столі в кухні стояв маленький телевізор, там крутили серіал…

Телефонний дзвінок задзвонив одночасно на екрані — і в передпокої.

Мати витерла рушником руки і взяла трубку.

І голос, незнайомий та офіційний, запитав її, чи вона така-то.

І тоді вона все зрозуміла.

* * *

…Сашко й справді закинув — красиво завершив атаку зелених майок.

І одразу впав, бо йому в шию вп’ялася коротка стріла з чорним оперенням.

— Її висмикувати важко, — сказав хтось, здається, Олег.

Висмикнули. З маленької дірочки викотилася велика крапля крові, сповзла вниз, залишаючи навколо шиї червону спіральну доріжку. Докотилася до улоговинки між ключицями, зупинилася; Сашко провів по шиї тильним боком долоні. Не витер — розмазав.

Вова з Антоном провели кілька комбінацій, але безрезультатно.

— Тобі кидки треба вдосконалювати, — сердито виказував Вова. — Бо комбінуй — не комбінуй, а результативності ніякої… Команду підводиш!

Людовик був задоволений, погойдував гострим носком черевика. Мел гриз соломину.

Антон утомився. М’язи слухалися, і ноги були легкими, наче на розминці, а проте всередині він утомився смертельно. Зверху палило невидиме сонце, під ногами зблискував закляклий сніг, жовтогарячою блискавкою метався перед очима яскравий пухирчастий м’яч. Вова щось казав — Антон розумів з п’ятого через десяте.

— Тошо, — покликав Мел. — Підійди сюди…

Антон підійшов. Тінь паркана впала на обличчя — на мить зробилося легше.

— Тошо, — сказав Мел. — Я на тебе розраховую, правда? Опануй себе, інакше… в мене вже двоє кандидатів на твоє місце… Зрозумів?

— Мені б відпочити, — вимовив Антон.

— Не треба тобі відпочивати… Ти в прекрасній фізичній формі, тому або ти зараз граєш — або топаєш куди слід… Зрозумів?

Антон мовчки кивнув. Повернувся на майданчик; перед ним розступилися.

— Грай, — сказав Сашко благально. — Там — гірше. Повір.

* * *

Ранку не було. Не було ночі. Ніхто не лягав спати. Антон тільки тепер зрозумів, що це таке — бути без часу.

Можливо, вони грали день. А може, тиждень. А може, рік. М’язи не утомлювалися — не витримували нерви. Гра ставала дедалі напруженішою; фол ішов за фолом, штрафний за штрафним. Суперники, колись більш ніж лояльні один до одного, тепер, як тільки що, сипали образами і навіть намагалися вдарити. Рахунок був тисяча двісті шістдесят чотири — тисяча двісті шістдесят на користь команди Мела. Антон набрав дев’ятсот двадцять шість очок і зробив чотириста п’ять «підборів».

Здається, Людовик і Мел теж захопилися. І теж посварилися; вони сиділи, не дивлячись один на одного, і з кожним кидком стрімкіше розгортали «гонку озброєнь».

Антон дістав спочатку каменем у потилицю. Потім дротиком — у шию. Потім ножем у спину. Потім стрілою в сонну артерію. Далі під час його кидка пролунав постріл; м’яч прокотився по кільцю і не потрапив у кошик. Поки Антон лежав на снігу з кулею в попереку, Мел і Людовик стиха з’ясовували стосунки: Мел твердив, що суперник вистрілив не в момент кидка, а раніше, а Людовик пропонував йому програвати з гідністю.

Аби помститися, Мел теж почав стріляти по гравцях Людовика, причому кулі в нього були, як для полювання на слона. Олега, коли той атакував, він убив, разів зі сто, а Сашка — двісті сімнадцять разів, причому останнім пострілом розтрощив Сашкові голову, і той хвилин кілька лежав під кільцем, перш ніж зміг підвестися.

— Розібрали гравців! — репетував Вова.

— Не гальмуй! На швидкості! — кричав Сашко.

Рахунок був тисяча триста дев’яносто шість — тисяча триста дев’яносто вісім на користь команди Людовика, коли Мел витяг вогнемет…

* * *

Зі стелі зривалися краплі — важкі й прозорі та дуже холодні, порівняно з рештою води.

Пара густіла. Здавалося, що дивишся на світ крізь шкільну вимочку.

На Сашковому тілі не зосталося й сліду від кіптяви, а він усе тер і тер боки, плечі, спину. Обличчя. Коротко стриженого чуба.

— …А буває, сором зізнатися, — казав Вова. — Сором зізнатися людям, яку підлість зробив…

— Дурість, — підказав, поморщившись, Олег.

— Підлість, — хрипко відгукнувся Сашко. — Правильно Вован каже.

— А я вихованець дитбудинку, — з викликом докинув Олег. — Кому я потрібний?

— У тебе діти могли бути, — докірливо сказав Сашко.

— А могли й не бути, — огризнувся Олег. — Це ви, в кого мати там, батько, хто через жуйку повісився — ви дурні. А в мене іншої дороги не було… Хоч так, хоч сяк пришили б…

— Ти б рота затулив… Хто, ти сказав, через жуйку повісився?!

Антон потихеньку відійшов убік. Відвернувся обличчям до стіни.

Гаряча вода хльоскала по маківці.

* * *

…Не за один день. Повільно. Впродовж місяців.

Тоді ще був час.

Уже півроку відтоді, як Оленка вийшла заміж. Її живіт був, як величезний баскетбольний м’яч. Кумасі теревенили, що весілля сталося через те, що вона «влипла», і вмовляли Антона «не переживати». Бо, як мовиться, невелике щастя.

Антон слухав. Не кивав, але й не заперечував. Тільки потім, повернувши додому, довго мив руки, вуха, тер милом щоки.

Шкіра на обличчі невдовзі почала лущитися. Мати купила йому крем.

Мати дивилася нескінченні марудні серіали.

Він ішов на шкільний спортмайданчик і грав. Сам із собою. До шаленства. Закидав м’ячі у лисе, без сітки, кільце. Бив об асфальт. У темряві. Наосліп. Грав.

— Ти розумієш, що коли вилетиш з інституту, тебе відразу загребуть в армію?!

Він слухняно ходив на лекції. Нічого не розумів. Сидів, як опудало.

З нього кепкували — бо зріст. Кликали «кишкою», «шпалою», а втім, усіх баскетболістів дражнять однаково…

У глибокій шухлядці зберігалися їхні з Оленкою фотокартки — він їх не викинув. Ідіот.

Йому набридли материні докори. Йому набридли серіали. Він розумів, що сесії не складе.

У нього не було жодного друга.

Він був зайвий.

А мати того дня приготувала йому бутерброд з маслом і сиром. Заварила чай у маленькому термосі. І поклала яблуко.

Він не знав про це. Він не відкривав сумку. Він тільки тепер про це дізнався.

Якби він відкрив сумку — це яблуко втримало б його.

* * *

— Мел…

— Так?

Антон зрозумів, що не зможе сказати приготовлену фразу. Очі в Мела були темно-зелені, грузькі, а кросівки білі, як яєчна шкаралупа.

— Я шкодую, — вимовив Антон. — Я каюся.

— У тім, що погано грав?

— Ні… У тім, що я…

І замовк.

— Ну? — ледь помітно підморгнув Мел.

— Я мерзотник! — майже викрикнув Антон. — Я зрадник…

— І що? — Мел посміхнувся.

Антон мовчав.

— Не має значення, — сказав Мел. — Я тобі не суддя. Тепер у тебе одне завдання й одна думка в голові: будь-що закидати м’яч у кошик. Це єдина розрада, яку я можу тобі запропонувати… Тож радій: іншим і такої не дано.

* * *

Антон збагнув зміст його слів значно пізніше.

Ігрове поле було місцем, що заміняє життя, а душова — аналогом смерті. Символом розпачу.

Під час гри він думав тільки про м’яч. Тільки про те, як спекатися від опікуна-захисника і «запропонувати» себе тому, хто розігрує. Як точніше зробити передачу. Як обвести. Як відібрати. Як закидати.

Буденна загибель що підстерігає його в момент результативного кидка, перестала лякати. Тільки вогнемет, як і раніше, викликав жах, але до вогнеметів і Людовик і Мел удавалися за виняткових ситуацій. На очах Антона один раз спалили Сашка й один раз — Вову. Сам він такої долі поки що уникав.

Зате в душовій завжди пам’ятав, що трапилося. У душовій він повсякчас думав про маму та про червоне яблуко на споді спортивної сумки. Стояв обличчям до мокрих кахлів, слухав, як перемовляються хлопці в сусідніх кабінках, бачив зелений двір під ногами — і мамине обличчя, коли вона довідалася.

Про Оленку майже не згадувалося.

Вона, мабуть, уже народила. А може, минув лише один день… А можливо, сто років. І там уже немає нікого, хто його знав. І мама тепер вільна від…

А може, це навічно.

— Слухай, Сашко…

— Чого тобі?

— А що ці козли, в армії… що вони з тобою робили?

— Одчепися, — Сашко відразу оддалився, насупився і спохмурнів.

— Ти розумієш, — сказав Антон, ковтаючи гарячу воду. — Адже мене ніхто… Я з тих, хто «через жуйку повісився». Тільки я не вішався. Я…

— Мало чого, — сказав Сашко. — Он Славко-молодший теж. У нього папаша був бізнесменом. Славко в Англії був, у коледжі… поки йому не набридло. Вибрав, розумієш, волю. І ти вибрав волю. Ну, і я тут, разом з вами. Через цих козлів.

— А в тебе мама залишилася?

Сашко подивився вгору, не зажмурюючись під струменями води, начебто очі в нього були скляними:

— Хоч би справедливість була… А так — ніякої справедливості. Людовик мене поміняє, хай тільки щось… Я йому казав — ви ж усе про мене знаєте. Я ж не з жиру, а від розпачу… А він каже — ну то й що.

* * *

— Що з тобою, Тошо?

Антон мовчав.

Ось уже другу гру він одверто саботував. Упускав м’яч. Промахувався з найвигідніших положень. Байдуже стежив за грою, ходив по майданчику пішки, як сторонній спостерігач.

— Що з тобою, ти перехотів грати? Набридло? Хочеш розпрощатися з хлопцями — і зі мною?

— Так, — сказав Антон.

— Що-о?!

— Я готовий піти на загальних підставах, — вимовив Антон, дивлячись Мелові поверх голови. — Це було б справедливо.

Мел помовчав. Взяв Антона за плече; його дотик був, як пещення гігантського богомола:

— Ти щось знаєш про справедливість? Поділися із мною. Бо я не знаю.

* * *

— Це Данилко, — сказав Людовик. — Чудово грає в нападі. Прошу любити й шанувати… Антоне, можна тебе попросити розім’ятися з Данилом один на один?

Хлопець був двометровий і дуже молодий. Років шістнадцяти, не старший. Насуплений. Напружений, але не зляканий. У гарній футболці відомої фірми.

— Давай, — Мел кинув Антонові м’яч. І поки той летів — Антон устиг зрозуміти, що Сашка більше не побачить.

«Що ти знаєш про справедливість?»

Чому — Сашко?!

Він, Антон, добровільно відмовився від потурання. А Сашко — той завжди боявся піти на загальних підставах…

«Людовик мене поміняє, хай тільки щось…»

І ось він, Антон, грає з якимось Данилком.

…Цей підліток був рішучий і самовпевнений. І на півголови за Антона вищий. Гра йшла по колу: Данилко притискав Антона до лінії, м’яч виходив в аут. І знову: Данилко притискав Антона до лінії…

— Гаразд, — сказав Людовик. — Мел, Антоне, зачекайте мене трохи.

І пішов за огорожу — удвох із Данилком.

— Мінятиме, — сказав Мел.

— Що? — не зрозумів Антон.

— Цей не підходить.

— А чим йому не догодив Сашко?!

Мел знизав плечима:

— Адже це він собі вибирає гравців, а не я і не ти… Правда?

Тієї ж миті з’явився Людовик з іншим хлопцем — це був Антонів ровесник, зацькований, маслакуватий, у поношеному флотському тільнику.

* * *

Коли рахунок у новій грі досяг двох тисяч ста восьми — двох тисяч дев’яноста на користь команди Мела, Людовик відклав армійський автомат. Антон ще не бачив вогнемета, але знав, що він неодмінно з’явиться; він знав це, але все одно рвонув до кільця. Був певен, що заб’є.

М’яч був жовтогарячий, а вогонь — білий. Якщо дивитися зсередини. Білий з тонкими чорними гілочками, схожими на кровоносні судини. І Антон біг і горів — довго, кілька нестерпних секунд.

У вогні згорталося листя каштана. І аркуші чиїхось листів — дитячий почерк; і обпливали, немов крижинки, кольорові та чорно-білі фотознімки…

Вони з Оленкою на морі. З «сувенірним» виднокраєм позаду. Оленка усміхається й обіймає Антона за шию.

Вона в тонкому халатику на мокре тіло.

Оленка…

«Мамо! Забери ти мене з цього табору. Тут нудно, о дев’ятій вечора — спати, і весь час іде дощ. І вожатий противний. Я чекаю тебе в неділю…»

Коли Антон зміг розплющити очі, у повітрі все ще пахнуло смаленим. І ноги в кросівках стояли навколо — у сірих і синіх кросівках; потім немов сяйнула яєчна шкаралупа, і білі, як пароплав у далекому морі, великі важкі кросівки випливли звідкись і зупинилися в Антона перед очима.

— Уставай, — сказав Мел.

Кіптява була усюди. І — запах.

— Тепер ти маєш уявлення про місце, куди так просився, — сказав Мел Антонові на вухо. — Тому зберися з силами і грай далі.

* * *

Вода стікала в заґратовану дірку посередині душової. Хлопці говорили впівголоса й обережно зиркали на Антона. Новенький — його звали Кирилом — сидів навпочіпки, обхопивши руками стрижену голову.

Вода була чорною. Кіптява нічим не змивалася.

* * *

— Мел…

— Так?

— Адже я не можу нічого виправити… Нічого повернути. Адже не можу?

Мел гмикнув:

— Ти хочеш, щоб я тебе втішив?

— Ні, — сказав Антон. — Я просто запитав. Я подумав… Адже важко закидати м’яч під вогнеметом, хіба ні?

— Важко, — погодився Мел.

Антон відвів погляд. Подивився на свої руки. Долоні були сірими, як попіл.

— А що, коли хтось зробить? Це? Закине у вогні?

Мел якийсь час дивився на нього і раптом розреготався:

— Ти хочеш поторгуватися, чи що? Я тебе правильно зрозумів? Ти хочеш укласти угоду?

У нього були рівні гострі зуби. Велика слива на футболці переливалася всіма синіми відтінками.

* * *

Рахунок був п’ять тисяч сто тридцять шість на п’ять тисяч двісті — на користь команди Мела. Новачок Кирило грав дуже гарно, але здав психологічно. Кожного разу, коли в спину йому вдаряла автоматна черга, він умирав серйозно й надовго; доводилося ледь не силоміць підводити його з підмерзлого снігу та ляпасами вертати до тями. І довго по тому Кирило тицявся на майданчику, як сліпе кошеня; команда Людовика втрачала очки, і Антон знав, що невдовзі прийде черга вогнемета.

Прийшла.

Антон вистрибнув із лінії штрафної — і побачив Вову, що рвався до кільця. Він був зовсім відкритий. І Антон дав би пас, і Вова неодмінно забив би, якби тонкий вогненний струмінь, прицільно випущений Людовиком, не перетворив його на танцюючий смолоскип.

М’яч пішов в аут.

Новачок Кирило сів на сніг.

Антон підійшов до чорної ляльки, яка ще мить тому була Вовою, і яка через мить знову стане Вовою, брудним і огидно смердючим.

— Моя черга, — сказав Антон тоскно. — Витягнеш на себе меншого Славка і даси пас мені… Зрозумів?

І Вова кивнув.

* * *

…Унизу був зелений двір. Великі каштани. Машини біля сусіднього під’їзду. Проводи.

Скреготав бляшаний наддашок.

Заклично погойдувалося гілля. Лагідно вгиналися хмари, звали політати…

Притьмом, як шкідливий кіт, він кинувся геть від краю даху. Спотикаючись, плутаючись у якомусь дроті, натикаючись на антени, руйнуючи все на своєму шляху — туди, на сходи, у сутінок.

Шістнадцятий поверх. П’ятнадцятий. Чотирнадцятий…

Хтось сахнувся з дороги:

— Ти що, здурів?

(Вогонь заважав і думати, і бачити. М’яч був білим. Усе довкола сніжно-білим. Шкіра на пальцях уже лопалася, обвуглилася, але очі ще бачили біле-біле світло цього останнього вогню.

Полум’я було густе, як желе. Біле, з чорними прожилками.

Антон устиг побачити, як над кільцем зі згорілою сіткою…

До тієї миті його вже не було, він сам уже майже згорів…

Падає великий, неправильної форми м’яч, немов голова сніговика…

Котиться краєм кільця — і падає всередину…)

Він вибіг на цей незнайомий двір, під це незнайоме сонце, під погляди незнайомих бабусь. Тих бабусь, яким так і не довелося стати свідками його польоту…

(Вогонь…)

На нього дивилися, притуливши пальця до скроні; він біг тротуаром, зачіпаючи перехожих, підскочив до телефону-автомата, але не зміг набрати номер, і кинувся бігти далі…

(Зелений двір під ногами. Скрип бляшаного наддашка…)

Ось будинок.

Ось поверх.

Ось двері.

Зараз відчинять.

— Мамо!..

* * *

Стіни душової були облицьовані білими кахлями. Подекуди замість кахельних квадратів, що випали, темніли бетонні чотирикутники. На стелі набрякали важкі краплі, а з душу хльоскала широким віялом гаряча, дуже гаряча вода.

Сліпий Василіск

Коли втретє гримнуло на полігоні, село наше переселили в передгір’я — подалі від колишніх місць. Підйомні видали, облаштуватися допомогли, загалом, все не так погано, хоча чуже місце — воно чужим залишилось, і колишня хата ні-ні та й присниться… Батько мій на старому цвинтарі залишився, у зоні відчуження за колючим дротом, а матір уже тут, на новому поховали. Розлучили їх.

Місце красиве — поряд гори. Земля гарна; роботи немає ніякої, тільки город. Близенько, за перевалом, село василісків — межа їхньої землі кілочками позначена, і камінь стоїть. Лисий такий, у лижному костюмі. Покатався один на лижах… Не місцевий, місцеві туди не ходять. Немає мисливців.

Хоча з василісками в селян клопоту якраз і не було — вони тихо за перевалом сиділи, доки туди не сунешся, нікого не чіпали. А дошкуляли лісові брати, що з позаминулої війни в горах застрягли й тільки розбоєм і жили. Жінок, щоправда, лише грабували та ґвалтували іноді, зате чоловіків, якщо піймають, живими не випускали. Не любили чоловіків, особливо молодих.

Через три роки, відтоді, як переселилися, я технікум закінчив. Матір на той час уже поховали; повернувся я до сестри. Себто не зовсім повернувся; вирішувати треба було, як жити далі, куди податися, ну й узагалі…

Сестра мене на станції зустріла; поки автобус чекали, вона й каже;

— Ти не лякайся тільки. Василіск у мене живе.

Я мовчу. Не було такого, щоб василіски в людських селах жили. Бреше, думаю.

— Не брешу, — заперечує. — Сліпенький він. Сліпий. Його свої ж і вигнали. У мене живе. Сліпі — вони безпечні…

Мовчу.

Приїхали. Будинок новий, облаштувалася Надька затишно, нічого не скажеш; красу навколо створювати, це вона з пелюшок любила. Тільки сів я до столу — заходить. Ой леле, височенний — під балку, худючий, як вобла, шкіра як молоко, волосся безбарвне — альбінос… І окуляри чорні, ніби на пляжі. Непевно так, під стінкою, гуп — і всівся на краєчок ослона.

Придивився я — таки точно василіск. Чистокровний.

— Ну, Надько, — кажу згодом. — І де ж ти добро таке відкопала?

Надулася. Сидить, як помідорина; сопе. Як ото, бувало, у дитинстві, коли застукаєш її, коли сама із собою вголос розмовляє. Була в неї така звичка — зайти подалі в поле, деревам секрети нашіптувати, з мурахами в ігри гратися…

Сопе.

— Вибач, — мовлю, — коли щось не так сказав. Тільки дивно мені.

— Дивно, — говорить. — Чоловіків у нас мало, хто ж із вас у селі втримається… А ти на мене поглянь. Красуня, еге ж?

А таки-так. Заяча губа в неї від народження. Ряба, маленька, руда; вона мені сестра, то я якось і не задумувався…

— А він, — каже, — красень. І сильний. І не п’є… А що не зрячий… Так він наосліп пристосувався. І корову видоїть, і дров нарубає… І…

І зашарілася ще сильніш.

— Ну, — кажу, — твоя справа. Пробач…

— Пожаліла я його, — говорить тихо. — Свої його вигнали. Куди йому? Сліпий…

— Так, — кажу. — Звичайно.

І завели мову про мене. Де роботу шукати так як тепер бути; сестра взялася мене умовляти, щоб у селі залишився. Робота, мовляв, буде, місце хороше, мужчини дуже потрібні… Та й Варка за мною в’яне ще зі школи. Ну, про Варку я і без неї знав…

Поговорили.

Наступного дня і Варку зустрів. Як побачила мене, ледве з велосипеда не звалилася — пошту розвозила… Про те, про се, і теж давай розповідати, як тут у них добре, що чоловіки потрібні, а особливо з освітою, і який у неї будинок новий, і моторолер, і машину купити збирається…

Попрощались. Погнала на веліку так, що тільки вітер засвистів. А я далі пішов.

Вулиця нова, будинки однакові, з силікатної цегли. Дерев немає — лише гілочки, коли ще виростуть… Дім тепер тут. Батьківщина…

Хотів горілки купити — магазин зачинений. А тут і автобус під’їжджає; подумав я, плюнув під ноги, поїхав на станцію і купив квиток на останні гроші, на післязавтра — назад до міста…

Надьці нічого не сказав. Наступного ранку пішов подивитися, що тут за гори.

Благодать. Сонце світить; озеро поряд, на галявинці вівці пасуться, і Надьчин василіск сидить у темних окулярах, на дудочці тихесенько грає. Краса…

А в мене у нагрудній кишені квиток лежить.

А якщо, думаю, плюнути і квиток здати? Варка — красуня… Будинок — повна чаша, одна в батьків… Господарство буде, діти народяться, а моторолер я ще відтоді, як пацаном був, мріяв осідлати…

Дивлюся на гори і думаю.

Раптом — ніби холодом у потилицю. Обертаюся… Як же зуміли вони підійти так близько?! Брати лісові; нічого не бачу, тільки як ножі під сонцем горять. Сталеві леза…

Клянусь — нічого розумного подумати не встиг. Знаю, що життя мого півхвилини залишилося, і нічого не можу придумати, тільки про моторолер Варчин. Що не довелось на моторолері. Ось так.

І тут цей перший, котрий уже до мене з ножем підбігає — той перший підстрибує якось неправильно і валиться мені під ноги, я дивлюся на нього, ніж у руці сталевий, а сама рука… Прожилочками вже. Базальт. Я не зрозумів спершу… Камінь! Камінь! Пам’ятник лежить, руки розчепіривши, права нога носком у землю, ліва — п’ятою до неба…

Ті решта, які позаду бігли, ті раніш за мене все второпали. Вони ж поруч із василісками пліч-о-пліч живуть; раз — і немає нікого, тільки гілля на узліссі валандається, та кам’яний мужчина лежить, та окуляри чорні в траві валяються…

А очі в альбіноса червоні.

Це згодом уже знаючі люди мені сказали, що ніяких сліпих василісків у природі не існує й існувати не може. А тоді я тільки дивився йому в очі — та й усе. Свідків, окрім мене, немає; йому ж байдуже, скільки людино-каменів з обриву в озеро навернути — одного чи два…

І тоді я поліз у нагрудну кишеню за квитком.

Лізу, а рука труситься…

А він дивиться.

Витяг я квиток, показав; число показав, ні слова не промовивши. Їду, мовляв. Нетутешній я; що мені до ваших справ — ні допомогти, ні перешкодити…

Він подивився на квиток, на станцію призначення, на число. Підняв окуляри з трави і знову на дудці заграв.

А я назад пішов. І Надьці — Надьці, звичайно ж, ні словечка не сказав!

А наступного дня потихеньку сів у потяг, Надьці записку залишив… Підло, звичайно… Але…

Я от думаю — а якби в мене цього квитка в кишені не виявилось?

І ще — а коли б не лісові брати, не шухер цей — залишився б я в селі?

І ще… ніяк зрозуміти не можу. Чого він з нею живе, з рябою, із заячою губою? Що знайшов він у ній?

Content

Марина та Сергій Дяченки
Сліпий Василіск

Передмова від укладача

Вовча сить (повість)

Пролог

Частина перша

Частина друга

Частина третя

Останній Дон Кіхот

Дія перша

Дія друга

Емма і Сфінкс (повість)

Пролог

Частина перша Емма

Частина друга Сфінкс

Епілог

Баскетбол

Сліпий Василіск