Марина Соколян

Ковдра сновиди

Коли він нарешті дістався Хону, сонце вже сідало, вкладаючись на схили Альбійських гір, мов стомлений заволока — на свою шкарубку подушку. Барт і сам мріяв якнайшвидше потрапити до ліжка, пірнути під ковдру й чекати на лукавого Маалеха-сновідника, котрий поведе його крізь зачаровану блакить на інший берег сну.

Хутір, позіхаючи, загортався в теплі сутінки; лише де-не-де ніяково блимали вогники у вікнах хонівських досвітників — диваків чи, може, міщан-заброд, котрі приїздили сюди придбати дещицю заміської тиші. Барт цілком міг би бути одним із тих розпачливих шукачів спокою, хоча насправді він приїхав шукати відображення примарного міста у струменях гірської річки… І ще невідомо, кому пощастить.

Старий Гуч, з яким Барт домовився заздалегідь, зустрів гостя коло зачиненого нині поштового відділку і, побурчавши трохи з приводу Бартового запізнення, відвів його короткою, зате стрімкою стежкою до свого будиночка, котрий приїжджі винаймали на літо.

Переважно їх вистачало тижні на два, після чого, знуджені омріяним спокоєм, вони повертались до своїх чадних осель, де за них бралася звична міська пропасниця.

Отримавши ключа, Барт виставив балакучого дідка за двері й зітхнув з полегшенням. Нарешті він був на самоті. У кімнаті духмяніло нагрітим за день деревом та гіркувато-медовими травами, за вікном випиналися з рясних сутінків гірські схили й далекі вершини. Барт запалив газовий світильник і озирнув кімнатку. Тут було просто і затишно — світле дерево стін, кострубаті килимки на підлозі та величезна яскрава пляма плетеної ковдри на високому ліжку.

Барт присів на краєчок постелі й обережно торкнувся цієї дивовижної ковдри. Вона була стара як світ, така ж бита й обшарпана і така ж незнищенна. Сплетена зі шматків усього, що лише надавалося до плетення — ниток, прядива, лискучих тасьм, прикрашена сяйним бісером і пухнастими китичками, це була мати всіх на світі ковдр, прекрасний і самовладний матріарх, якому одвіку немає і не було рівні.

Таку ковдру могла сплести лише чарівниця, вирішив Барт. Він усміхнувся, уявивши вродливу чорнявку, яка, наспівуючи магічних замовлянь, звиває м'які волокна своїми тоненькими пальчиками. Які ж сни відвідають того, хто спатиме під цією ковдрою? Безперечно, такі ж ясні й барвисті, замережані мріями і присмерковими чарами… Спи, зморений подорожній. Спи і знай, що твоя подорож лише починається.

Із монографії Натана Вара «Утвердження буденності»

Уявімо собі магічну казку. Цей різновид казок, на відміну від казок побутових чи байок із мораллю, своєму читачу — чи то пак, слухачу — пропонує конденсат природної, первинно-естетичної магії. Цією магією просякнуте все: звичайні люди перетворюються на чарівників, предмети — на магічні артефакти; природні явища набувають особистості, а людська доля обертається буремною стихією. Як можна бачити, магія виступає в ролі життєтворної сили, даючи життя та свободу волі неживому. Отож, магія, за уявленнями наших предків — це предковічна душа всього сущого, яка уможливлює перетворення неживого вживе і навпаки.

Таким чином, у казках наших попередників магія була «каналом», за яким торувало собі дорогу саме життя. І, отже, життя як таке було для них дивом, а казка — життєписом дивовиж, які часом із захопленням, а часом — з побожним страхом спостерігали наші пращури.

Що ж сталося потім — із винаходом письма, аграрною, а далі — індустріальною революцією? Магічна казка зникла, поступившись місцем побутовим казкам, релігійним притчам, згодом — урбаністичному епосу, а магія відійшла до царини авторських фантастичних вигадок, зганьблених тавром ескапізму.

Невже магічна казка зникла, якось сама собою втративши той полум'яний пульс життєдайної енергії? Невже магія загинула, без бою поступившись своїм віковічним багаттям?

Надзвичайно складно відстежити той момент, коли магічна казка остаточно втратила свої позиції. Із достатньою мірою вірогідності можна стверджувати лише, що магічні казки нашого краю поступово почали зникати після так званої Приморської війни, коли сельджабська армія вступила до Архадської долини й заволоділа північним узбережжям Беллеро-спонту.

Проте дослідникам відомі приклади казок та легенд, що з'явилися за кілька десятиліть до цієї події. У наукових колах такі оповіді називають казками періоду переходу. Втім ніхто ще й досі не намагався дослідити походження дивовижних явищ, що їх зберегли для нас тогочасні казки та легенди. Візьмемо для прикладу оповідь про Чарівницю і Бартового. Всім, певне, відомий її сюжет: Чарівниця поступається Бартовому своїм магічним даром, аби врятувати життя власної дитини. Такий сюжет є загалом тенденційним для періоду переходу — чарівники, ворожки, провісники та інші особи, наділені особливими магічними вміннями, обмінюють їх на якісь земні блага. Хто ж такі ці Бартові, що здійснюють такий вигідний, але фатальний, як для існування магії, обмін? Представники домінуючої релігії? Місцевої влади? Самої ревнивої реальності?

* * *

Мамо, матусю, матінко… Моя найрідніша, добра й лагідна! Доле моя, лиха й нещадна! Навіщо ви зробили це? Навіщо, заради світлого Айну?! А зробивши, навіщо мовчали?

Що змусило вас укласти угоду, тоді, все моє життя тому? Тоді, коли ще ніякого життя не було, а був лише холод, який оточив колиску, і ваше нестямне гаряче серце, яке зрадило вас, підштовхнувши до злого, безглуздого вибору? Любов? Горе? Чого вам забракло тоді? Волі? Чи, може, покори?

Ви віддали все, що мали — свої чари і свою силу, придбавши, а радше позичивши моє коротке безталанне життя… Ви заплатили занадто високу ціну, матусю. Невже ви не знали?

Час повертати борги… час. Але чому саме зараз? Чому — сьогодні?

Я ішла до вас, несучи в долонях божевільну пташку, що заходилася п'янким любовним співом… Я несла вам своє нинішнє, і прийдешнє, і довічне щастя — мою любов, що дістала омріяну винагороду, сяйне віддзеркалення в серці коханого. Я мріяла, як ми з вами плануватимемо весілля, збиратимемо посаг… мріяла, що ви розділите моє щастя, освятивши його своєю радістю, яка нарешті зітре гірку риску з вашого високого чола…

А натомість… натомість ви сказали, що час, випозичений у смерті, збігає. Мені лишився рік, тільки один нещасний куций рік замість довгого, щасливого життя з тим, кого обрала я, і хто, попри біль і сумніви, обрав-таки мене. А тепер виявилося, все це було намарне… Матусю, що ж ви наробили?!

Дивіться, мамо, сонце сходить. Якби ж то воно могло спинитись, урвавши свій нещадний, невтримний рух… Якби ж то воно завмерло, перетворивши день на безмірний, невичерпний ранок, який міг би вмістити безжурну дещицю мого життя…

…Дивіться, мамо, ранок надворі — ранок, сповнений марних сподівань, що розтануть разом із росою. Не просіть пробачення, ні, не треба… Благаю, не просіть нічого. Я знаю, ви хотіли кращої долі для мене, а як не кращої, то бодай якоїсь. Мені нема з чим порівнювати. Нема з чого вибирати.

Я… я не зможу витримати цього. Витримати тортури знання, муки невідворотності. Краще було би… Ні, не відмовляйте мене! Я не зможу жити так! Розумієте? Мені не стане сили урвати цей шлях, але якраз стане для того, щоби піти звідси й ніколи не повертатися… ніколи не бачити лиця мого Кея і… і вашого рідного й нестерпного лиця.

Я піду з Евдейі. Назавжди. Сьогодні ж, доки не догорів день. Ви не спинятимете мене? Ні? Добре… Я вдячна вам за все, я… О боже світлий Айну, врятуй, визволи! Я не хочу вмирати! Мамо, не хочу!

* * *

Барт Антолій любив давнє місто Месабр, любив корисливо й зрадливо, щоразу залишаючи його заради столичних гонорарів і щоразу повертаючись заради його вузьких причалів та битої бруківки. Богині древньої Архади, кажуть, щороку мились у чарівному джерелі, яке повертало їм неоднораз втрачене дівоцтво… Барт Антолій щороку приїздив до Месабру десь приблизно за тим самим.

Столиця, як на власній шкурі пересвідчився Барт, висотувала зі своїх мешканців усі душевні соки, сповиваючи пластиком та оздоблюючи належним прейскурантом. Цнотливість була коштовним, але нетривким товаром, який у неонових променях прогресу псувався швидше, ніж риба на сонці. А Барт певною мірою заробляв якраз на власній цнотливості: він був художником, одним із небагатьох, хто не спокусився електричними конвульсіями сучасного мистецтва, залишившись вірним первісній магії природної краси.

Бартові полотна містили світ, який можна побачити, зазирнувши у власні сни або щільно примружившись, щоби світло порснуло врізнобіч, огортаючи дійсність присмерковою млою. Або ж просто відвідавши Месабр.

Бартова агентиня, єхидно шкірячись, називала його казкарем. І справді, йдучи поміж старовинними будиночками, оздобленими барвистою керамікою та мереживними простирадлами, пірнаючи під навіс із лапатого виноградного листя та виринаючи над пінявим урвищем, навколо якого срібними стрілами шугали чайки, цілком можна було уявити, що опинивсь у казці.

Власне, так воно й було. Принаймні, для Барта, котрий ні в що не вірив, чи, радше, вірив у все відразу. Так воно було і для Натана Вара, Бартового приятеля, який теж стверджував, що стоїть однією ногою в казці, хоча насправді він давно вже скочив туди з головою.

Вони познайомилися тут же, в Месабрі, давній Мессаламбрії, чиє ім'я вкоротилося, сточене корозією історії. Барт якраз закінчував одного зі своїх дозвільних ескізів, останніми штрихами окреслюючи старого вітряка, оплетеного зеленою лозою із розсипом багряних квітів. «Чоловіче, продайте мені цього малюнка, — попросив Натан Вара. — Він схожий на сон, якого я ніколи не бачив». — «Беріть так, — відказав Барт, — мені мої сни дістаються задурно».

Втім, Натан Вара наполягав на бодай якійсь матеріальній компенсації митцевих щедрот, тому художник і його купець вирушили до найближчого ресторанчика пити вино, яке тут ішло як не задурно, то за безцінь. Отож, цмулячи «чайчине молоко», як месабрійці називали витвір своїх виноробів, Натан оповів Барту про власні наукові пошуки, які наразі перетворилися на поневіряння жерця, що шалено скучив за своїм втраченим божеством.

Казки, легенди, магія… Барт слухав і впізнавав у затятому фольклористі самого себе. Проте виглядали приятелі майже контрастно: Барт гордо носив митецьку триденну неголеність і максимально барвисті шати, в яких особливе місце посідали смужки й ремінці; Натан же мав дещо безпорадний вид, завдяки, мабуть, своєму м'ятому полотняному піджакові й довірливому погляду з-за круглих скелець окулярів. їхня спільність лежала десь значно глибше, недоступна окові стороннього спостерігача, котрий, маруда, ще й пирхнув би, либонь, побачивши їх поруч.

— Ось гляньте, — вказував Вара на незмірно прекрасні руїни давнього храму, що виринали з-поміж ресторанних парасольок. — Це — храм Тахеї Елеус, доброї долі. Хто з нас лишень не молився їй? Але храм її лежить нині в руїнах, на вівтар видираються п'яні туристи, аби нашкрябати там свої криві ініціали, а тубільці намагаються якнайближче притулити свій ресторанчик, щоб і собі урвати прибутків від того вандальського шалу… Чому не відновити храм? Та ж ми, либонь, боїмося визнати в собі адептів богині, боїмося втратити лице, тобто маску сучасного цинічного, досвідченого покидька. Чому тоді не знищити храм взагалі? Е-е-е, ні… Навіть такі, якими ми стали, ми не можемо не відчувати, що доведеться різати по живому… Адже боги не можуть померти, лише заснути чи, може, втратити пам'ять.

— Пам'ять — так, — підхоплював Барт, — але пам'ять лишається. Подивіться на бабусь, що продають на береговині намиста з фарбованих мушель, чи на рибалок, які вивантажують із човнів своїх лускатих потвор: хіба щось змінилося за останні кілька століть? А вслухайтесь у назви вулиць Месабру — Русалка, Бриз, Чайка… Здається, саме море викарбувало ці вулиці з крайбережного каміння.

— Є такі місця, — побожно кивав Натан Вара. — Місця, які оминає час, як хвиля оминає узбережні скелі. Месабр, без сумніву, — одне з них. Але бризки, ядучі бризки часу сягають і сюди. На жаль, на жаль, друже мій… Чи не доводилося вам бувати в Хону? Маленькому хуторі в Альбійських горах? Ні? Що ж, дарма. Це теж одне з таких місць. Говорять, ніби там ясними ночами можна бачити потайне місто, що відбивається у швидких водах річки Ара.

Барт Антолій усміхнувся, відкинувшись у плетеному кріслі ресторанчика, який і собі заробляв на доволі-таки вигідному «вандальському шалі».

— Ви збираєте казки, Натане? Такі гарні сумні історії про примарні міста і зниклих богів? Хочете, я розкажу вам одну з таких казок? Я почув її від місцевого рибалки — старого дивака Мерли.

Художник не міг не помітити, яким котячим вогнем зблиснули скельця Натанових окулярів.

— Жартуєте? Звичайно ж, хочу! Ви зробите послугу не лише мені особисто, але й усій народознавчій спільноті!

Барт скептично гмукнув. Утім, якщо ота спільнота містить таких самих навісних фанатиків, як і Натан Вара, то що ж… їм це вже не зашкодить.

— Ну, отже… Якось старий Мерла розповів мені про острів Фаеллан — острів, якого насправді не існує.

* * *

Одного ранку Гаян прокинувся з розумінням, що він мусить відшукати бога. Живого бога. Чого б це йому не бартувало.

Біда полягала в тому, що Гаян був жерцем, вирощеним і вишколеним для служіння. Старійшини відібрали його для навчання у святилищі ще в ніжному віці, коли до нього щойно почали приходити сни про польоти над стрімчаками. Гаянові батьки, чия химерна спадковість спричинила появу всіх дванадцяти відзнак жерця на хлопчачому тілі, щиро втішилися, сподіваючись, що їхньому синові перепаде некопітка й вигідна праця. Принаймні, так вони уявляли собі служіння Айну, божеству доброму й невибагливому. Якого, звісно, ніхто ніколи не бачив.

Біда була ще й у тому, що Гаян, вихований у сім'ї працьовитих і простодушних ткачів, приніс із дому, крім окрайця хліба й теплої ковдри, ще й розуміння служіння божеству як роботи — такої ж серйозної та відповідальної, як і всі решта. Спершу, казав він собі, доки ти ще ходиш в учнях, подаєш теслі рубанок чи жерцю — ритуального ножа, тебе, власне, й не повинно обходити, що виготовляє майстер і хто замовник. Та чимдалі відповідальнішими ставали Гаянові обов'язки, тим менше він розумів, із чим йому доводиться мати справу.

— Звідки ми знаємо про бога? — питався він у старшого жерця.

Той бентежно озирав юного послушника, дратівливо смикаючи ріденьку сиву борідку. Гаянова щиросердна допитливість була тяжким випробуванням не лише його віри, але й терплячості.

— Божественне буття вимірюється самим існуванням всесвіту, — нарешті значуще відповідав жрець.

— А, е-е, більше ніяк не вимірюється? — не вгавав Гаян. — Звідки ж тоді ми знаємо, який він, чого хоче?

— Ну, ось послухай, — зітхав старий. — Якщо небо похмуре й сонця не видно, ти ж усе одно знаєш, що воно є — десь там, за хмарами?

— Так! Але я ж бачив сонце! А якби не бачив, то думав би, що то хмари світяться, як надходить день… Чи бачив хто Айну? Може, ви, панотче?

— Не мели дурниць! — лютився той, і цілком даремно, бо Гаян зовсім не глузував, а щиро сподівався знайти бодай одного свідка хоч би якого завалящого богоявлення.

Після цього Гаянові, переважно, доручали вигрібати стійла храмових овець, і проблема божественного на якийсь час втрачала свою актуальність. Але, швидко встановивши тісний зв'язок теологічних бесід і копирсання в овечому гної, Гаян відмовився від пошуку істини у досвіді жрецької братії. Він вирішив шукати бога самотужки, а знайшовши, взяти нарешті до рук той матеріал, із якого твориться професійне священнодійство.

Був пронизливо сонячний ранок, коли Гаян, віднині молодший жрець, кощавий і вихрастий, але наділений тією гордовитою поставою, котру здатні виховати лише регулярні урочисті відправи, спинився на порозі святилища, аби набратись наснаги перед далекою дорогою. Сонце немовби теж зупинилося на якусь мить, зачепившись гарячим краєм за пелехату чуприну сосен на сусідньому узгір'ї. Гаян усміхнувся сонцеві, в яке повірити було значно легше, ніж у божий промисел, і в ту мить йому здалося, ніби між соснами прозирає хибка хатина, що примостилася над самим урвищем. Молодий жрець ніколи не бачив там ніяких хаток, та й справді, придивившись, він збагнув, що то лише мішанка світла й тіні проміж дерев. Що ж, усміхнувся до себе Гаян, я йду шукати бога, а світ уже з порога підкидає мені якусь ману.

Отож, молодий жрець приречено зітхнув і рушив у дорогу.

Відтоді збігло кілька років, ущерть натоптаних знахідками та розчаруваннями. Правда, розчарувань було значно більше, і що далі він ішов, то легшим ставав вантаж Гаянових сподівань. Ніхто й ніде не зміг показати йому бога. Але дещо він таки здобув — це були якісь уривки оповідей, снів і вражень, які тулилися докупи, мов латки великої строкатої ковдри. У труадському храмі Йогде, бога-коваля, Гаян бачив, як вино, вилите на вівтар, всотується, неначе камінь жертовника мордувала якась невгамовна хтонічна спрага. У храмі Сефес, діви-мудрості, що в Анхіало, йому розказали про те, як раз на рік, удень вшанування богині, божевільним вертається здоровий глузд. У Мессаламбріі, побувавши у храмі Тахеї Елеус, Гаян бачив, як сплетена жрицями тонка пелерина, якою вбирали мармурову статую богині, гойдається, мовби від живого дихання.

Світ повнився маленькими, куцими дивами, на яких балансувала релігія, наче втомлений канатоходець над галасливим натовпом. Вона ледь животіла, але й не гинула, підтримувана тривкою тичиною ритуалу. Гаян дивувався, нащо ж і кому це все потрібно, аж доки одного дня, точніше, ночі, він не збагнув найголовнішого. Сталося так, що, зморений дорогою і не маючи чим заплатити за ночівлю, Гаян вирішив влаштуватися на ніч у храмі Лахес, вельми шанованої в Ахелої богині-матері.

Шумовиння дня вляглося, і Гаян, втомлений до тої межі, коли вже й спати не міг, почув дивний звук, що коливався на порозі чутності — тихе, рівномірне дихання. Сонний подих храму.

Гаян був таки жерцем попри всі свої сумніви й поневіряння. Недарма старійшини рахували йому родимки й заглядали в очі. Ніхто інший, мабуть, і не почув би цього, точніше, навіть почувши, не зміг би збагнути… Боги не померли, ні — всі вони спали, подолані довічним забуттям.

Наступного ранку Гаян облишив свої мандри. Не знайшовши бога, але здобувши задовільне пояснення, він вирушив додому, до білокам'яного святилища Евдейї.

Повернувшись, Гаян довідався, що старший жрець нещодавно відійшов до своєї захмарної вічності, і тепер йому, Гаянові, буде доручено служити відправи для евдейського бога. Гаян не заперечував, адже тепер він бачив цілком доладний сенс у своїх діях. Бог спав, жерці співали йому колисанку… Якщо чесно, Гаянові було навіть трохи шкода Айну, чия божественна могутність була йому нині зовсім ні до чого.

Із монографії Натана Вара «Утвердження буденності»

Дозвольте нині детальніше розглянути магію та магів як стрижневий мотив чарівних казок.

Аналізуючи ритуали народної магії, дослідники найчастіше послуговуються двома категоріями магічного дійства: принципом подібності та принципом збереження зв'язку. Проте розглядаючи казки не як ритуальні практики, а радше, як продукт художньої уяви, маємо розширити цю типологію. Слід мати на увазі, що магія, оприявлена казкою, не має нічого спільного з дійсністю, а отже, не несе на собі тавра функціональності. Така магія — чиста естетика, сказати б навіть, поетична метафора, покликана не змінювати, але доповнювати всесвіт.

Магію, як і будь-яку іншу людську діяльність, можна категоризувати за шкалою упорядкування, де початком відліку є хаос, а екстремумом — складна, свідомо створена структура. Так, найбільш «хаотичним» різновидом чарівних дій, застосовуваних у казках, є магія стихій. Ідеться, звісно, про здобуття влади над стихіями: викликання дощу, вгамування пожежі або ж навпаки — спричинення засухи чи повені. Така магія вважається переважно жіночою — факт, значною мірою зумовлений параноідальним ставленням наших пращурів до жінки, з якою вони неминуче споріднювали самочинність природи.

Другим різновидом магічних дій, котрий залучає чарівника до більш складної, предметної взаємодії, є магія перетворень. У казках Архади та сусідньої Таланти можна знайти згадки про перетворення магів у тварин чи предмети, а також зміну якостей окремих предметів. Цей вид магії найчастіше виконується чоловіками, хоча зрідка до нього вдаються й жінки. Переважну маскулінність магії перетворень можна пояснити більшою зайнятістю чоловіків у ремеслі — діяльності, котра якраз і передбачає зміну якостей речовини.

Третій різновид магії, найскладніший у цьому переліку, дає чарівникові можливість здійснювати інформаційний вплив на реальність. Мова йде про магію імен, тобто отримання влади над людьми чи об'єктами за рахунок знання їхнього істинного імені. Цей тип магії вважався виключно чоловічим. Навіть більше того: у казках і легендах, складених жителями Архади та Таланти, є численні згадки про Раду дев'ятьох, яка мала резиденцію в місті Труад — умовно кажучи, йдеться про елітне магічне об'єднання, члени якого, і лише вони, мали право користуватися магією імен.

Період переходу привніс свою дещицю в історію Труадської Ради. У переказах того часу змальовується протистояння Дев'ятки та загадкової Сірої Барти, яке завершилося поразкою магічної спільноти. Автори тодішніх казок оповідають, що Вартові подолали своїх супротивників, уразивши їх невідомою недугою, яка призвела до поступового розумового зубожіння й божевілля магів-книжників. Прикметно, що психіатри ще й досі сушать голови над природою легендарної недуги, відчуваючи, що в цьому випадку йдеться зовсім не про магію, а про щось значно реальніше і значно згубніше.

* * *

Він вибрав гірську дорогу з Труаду до Мессаламбрії цілком свідомо, хоч, звісно, якби його візник Вонда знав про це, Абеландер був би змушений здійснювати подорож під акомпанемент його невпинного скорботного ремства. Евдейська дорога буцалася, мов норовлива конячка, щедро підкладаючи під колеса жорству, каміння й рівчаки. Екіпаж лихоманило з такою силою, що його єдиного пасажира раз у раз підкидало аж до стелі, однак Абеландер зовсім не заперечував, насправді ж саме цього він і прагнув. Так йому було легше. Невпинне гойдання й підстрибування відволікало його, даючи можливість бодай на хвильку забути про того хижого звіра, який, сховавшись десь за очима, скуб його невсипну свідомість… Невсипну, так, уже не перший місяць — ані крихти сну, ані дрібки дрімоти… Часом йому здавалось, що він обсувається кудись у пекучу прірву безумства, але ні, він ще тримався, хоч і з останніх сил. А слід сказати, що в мага Труадської Ради їх було немало.

Нині Абеландер тримав у долонях срібне горнятко, наповнене темною запашною рідиною, яка звалася ґахва — то було неймовірно бридке зілля, що його привозили до Труада засмаглі кочівники землі Сахнех. Зілля було таке гірке, що аж наверталися сльози, зате після ковтка ґахви серце дивовижним чином підкидалось, ненадовго обдаровуючи власника гарячковою бадьорістю.

Збоку здавалося, ніби пасажир задумливо розглядає вміст горнятка, та якби хто мав нахабність зазирнути йому через плече, він побачив би, як рідина під пильним поглядом подорожнього починає клекотати й пінитись. Абеландер шпарко всміхнувся, пересвідчившись, що напій готовий. Та щойно він підніс горнятко до вуст, як екіпаж виконав черговий пірует, жбурнувши пасажира разом із його зіллям вперед, лицем у стінку. Абеландер насилу встиг випростати руки й виректи слово, котре найбільше нагадувало якусь екзотичну лайку. Гойднувшись, горнятко повисло в повітрі.

Продихнувши та витерши бризки ґахви зі свого дорожнього плаща, Абеландер усвідомив, що екіпаж не рухається. Здивовано гмукнувши, пасажир штовхнув дверцята, аби з'ясувати, що ж стало причиною такої драматичної зупинки.

Причина ця, варто відзначити, мала вигляд досить неординарний. Худеньке дівча, чия коротка витка чуприна понад усе була схожа на гірський будячок, а завеликий убір — на капустяний жмут, стояло посеред дороги, замружившись, певно, від переляку. Коні дратівливо чмихали, а Вонда шпетив нещасну на всі заставки, велемовно оповідаючи, що він думає про її стрибки просто під колеса екіпажеві, і не десь-інде, а саме тут, на гірській дорозі, де лише якийсь крок до урвища. Замість тікати геть від гнівливого візника, дівча стояло твердо і якось наче затято.

Абеландер мусив протерти очі, бо світ перед ним хитнувся, бгаючись чорними крайками, мов підгорілий млинець. Він позіхнув. Ой, ні, дужий Йогде, треба триматись… Маг струснув головою і змусив себе пильніше глянути на дівчинку. Так, йому не здалося: риси її обличчя, нині запечені й загострені якимось невідомим лихом, нагадували йому жінку, котру він знав колись. Давно, дуже давно… На підтвердження його здогаду на шиї приблуди сяйнув срібний амулет. Точно такий був захований під свиткою Труадського мага.

— Ти — дочка Тес Таларіс? — запитав Абеландер.

Дівчинка розплющила свої величезні темні очі, обпікши його розпачливим поглядом.

— О, так, ви знаєте оце-от лихо в штанях? — візник, урвавши потік добірної лайки, здивовано озирнувся на свого пасажира.

Маг ледве стримався, щоб не уразити пащекуватого їздового псячою трясцею. Якийсь він дратівливий став останнім часом… Аж надміру, як для одного з Дев'ятки.

— Та ні, — насилу опанувавши себе, пробурчав Абеландер. — Але я, здається, знаю її матір. Тебе звати як, нещастя?

— Еллана, — спроквола відповіло дівча.

— Куди йдеш?

— Не знаю…

— О, і я туди ж! — зітхнув маг. — То, може, підвезти? Бодай до Мессаламбрії? Якщо не боїшся, звісно. Ну?

— Нема мені чого боятися, — знизала плечима дівчинка.

— Та, певно, — скептично посміхнувсь Абеландер. Цікаво, вона і справді умисно вибігла на дорогу? Чи, просто, не встигла відскочити? — То давай, застрибуй до екіпажу. Хутенько! Ну що, Вондо, рушаймо?

Вонда почухав потилицю і, гмукнувши, поліз на козли. Абеландер практично бачив, які цікаві здогади вирують між візниковими вухами. Та йому було байдуже. Понад усе маг сподівався, що розмова з Елланою дозволить йому відсунути виднокіл безсоння. Бодай до Мессаламбріі.

Дівчинка обережно вмостилася на обтягнутому стертою шкірою сидінні, сторожко ухилившись від горнятка, що й досі шугало посеред екіпажу. Маг із полегкістю ковтнув гарячого зілля й кивнув своїй несподіваній попутниці:

— Розказуй.

Він не помилився. їй так само розпачливо кортіло говорити, як йому — слухати. Тож доки за вікном білі Евдейські скелі витанцьовували запальну тарантелу, Еллана відсторонено викладала перед незнайомцем свої нещастя, мов товар на ринку — гарячі, свіжі, рум'яні. Кров з молоком.

Він не помилився. Еллана і справді була дочкою його давньої знайомої Тес Таларіс. Чарівниці Тес. Єдиної жінки, котру зроду-віку було прийнято до Труадської Дев'ятки. Вона була, мабуть, найсильнішою з них усіх, обдарована понад міру, дарма, що жінка, дарма, що молода і вродлива. Але правила були сильнішими, як восьмеро завжди сильніші за одного, і коли вона вже носила дитину, старійшини таки витурили її з Труаду. Потім вона десь зникла і, кажуть, втратила свою силу.

Абеландер не помилився. Він взагалі не вмів помилятися. Зате Тес — уміла, та ще й як. Вона обміняла свій рідкісний дар на життя цієї дівчинки, цього кострубатого зарюманого будячка… Хоча, зрештою, де була б вона, відмовившись від цієї угоди? Мабуть, десь там, де й він — на пекучому порозі безумства. Він відчув, як його ліва повіка починає дрібно смикатись. Дужий Йогде, на що ж він перетворився?

— Вона розказувала тобі про Вартового?

Еллана зупинила погляд на власних долонях.

— Лише побіжно. Не думаю, щоб вона сама достеменно знала, що він таке. Здається, в ту мить їй було байдуже.

«Так, — подумав Абеландер, — їм теж було байдуже, їм — могутнім, обраним, всевладним.» Дійсно, вони легко подолали заброд, котрі кликали себе Сірою Бартою. Легко і швидко. Але відтоді жоден із них, Труадських магів, не склепив повік у знемозі сну. Відтоді Абеландер не раз питав себе — хто вони? Що вони? Чому Барта? Кого вони бартують? І не знаходив відповіді. Тим паче… останнім часом думки в'юнкими рибинами вислизали з рук… Якби ж то розжитися бодай годинкою сну…

— Що, пробач, що ти казала? — здається, він прослухав добрий шмат Елланиної оповіді.

Дівчинка пильно зиркнула на нього.

— Я щойно говорила про весілля. Кей і я думали побратися цієї осені.

Весілля? Йой, скільки ж тобі рочків, дитино?. Еллана завмерла, кліпаючи очима. О, невже він сказав це вголос?

— Мені сімнадцять, пане. І ще рік… менше року залишилося до… до, е-е-е, кінця мандрівки.

Абеландер потер очі, роз'ятрені й пекучі, немов гарячі вуглики. Вже й ґахва не допомагає…

— Ви, мабуть, давно не спали, пане, — наче крізь завісу дощу просочився ледь чутний дівчачий голос. — Вам би відпочити.

Овва! Оце так будячок…

— Я не можу, — чомусь вирішив зізнатись він. — Це… така хвороба. Я взагалі не можу заснути.

Якусь хвильку вона мовчала, намагаючись, мабуть, уявити собі розмах цієї недуги. Не спати — взагалі? Нарешті вона заговорила, обережно, мовби ступаючи на ламку кригу.

— Коли я не можу заснути, то уявляю собі, ніби перетворилася на дерево. Ви ж, правда, вмієте таке робити? Мама казала, Труадські чарівники ще й не таке можуть… Так от, я думаю собі, що стала деревом, чиї корені сягають глибоко під землю… я не можу ворухнутись… лише свіжий вітер ласкаво гойдає гілля, і листя шепоче, ведучи у вишині таємну розмову…

Абеландерові здалося, що екіпаж шугонув кудись униз, мов камінець, пожбурений в темне провалля. Він не заснув, ні. Якась частка його й далі незряче дивилась у вікно, вчепившись скоцюрбленими пальцями за жорстке сидіння. Просто він не міг ворухнутися. Просто він… відчув себе деревом.

Отямивсь Абеландер аж десь під Мессаламбрією, коли кощавий вітряк її північної околиці стрибнув у вікно, гарно запнутий сизими сутінками. Почувався Абеландер значно краще, не так як колись, звісно, та він цілком здатен був думати, оцінювати і — відчувати вдячність. Еллана була гідною дочкою своєї матері. Шкода, дійсно шкода, що так склалося…

— Еллано, — наостанку сказав він, — на жаль, я не маю чим тобі зарадити. Але можливо… Можливо, рішення існує. Знайди храм Тахеї Елеус. Запитай Далета. Він — тамтешній провісник, і, ймовірно, він зможе тобі щось підказати.

Дівчина підняла на нього погляд, сповнений такої несамовитої надії, що Абеландер мимохіть прикусив свого балакливого язика.

— Ви повертаєте мене до життя! Довіку вдячна, пане… скільки б його не лишилося!

Абеландер зітхнув. Ну, нехай. Тес, мабуть, знала, що робить. Він не втручатиметься.

* * *

Того дня Барт Антолій прокинувся вдосвіта і, похапцем ковтнувши кави, вирушив на пленер до узбережжя. Було ясно й по-вранішньому холодно; порожні вулиці, налиті іскристим повітрям, відлунювали, підхоплюючи кожен звук. Здалеку чути було, як танцює двірникова мітелка, шурхітними розчерками міряючи шлях; надвір вибиралися перші заспані крамарі, аби причепурити ятки зі своїми принадними дурничками. Скоро Месабр завирує звичним курортним водокрутом, і Барт поспішив геть, силкуючись випередити перші хвилі людського повіддя.

Він вийшов до причалу під старими фортечними мурами, де мліли коло берега рибальські човни, підставляючи світанковому промінню свої смугасті боки. Йому не довелось довго шукати об'єкт, бартий змалювання — неподалік, присівши на тепле каміння, влаштувався старий, який, смалячи грубу люльку, лагодив свої риболовні снасті.

Художник узявся до роботи, відчуваючи звичний азарт із легким присмаком провини. Бартові здавалося, що він начебто втручається в чуже життя, адже, відтворюючи спокій і втому літнього чоловіка, засмагу дужих рук і полиск старої люльки, він немов знімає відбиток із його душі. Барт усміхнувся до себе, закочуючи рукави та перебираючи улюблені воскові олівці. Чого лише не приверзеться спросоння…

Етюд був уже майже готовий, коли рибалка відклав свою роботу й заходився наново натоптувати люльку. Насилу давши раду своїм розмоклим сірниками, він задоволено затягнувся, випустив хмарку духмяного диму й хитро зиркнув у Бартів бік. Той аж стріпнувся, несподівано зустрівшись очима зі своєю мимовільною моделлю, і швидко відвів погляд, невміло вдаючи, що й думати не думав розглядати старого. Проте рибалка продовжував єхидно шкіритися до художника, мовби здогадуючись про його зніяковіння.

— Хороший день, чи не так? — ризикнув Барт заповнити незатишну мовчанку.

— Еге, — поважно кивнув рибалка, — нічогенький… Вам допомога не потрібна? Може, мені сісти лівим бортом? Щоб вам сонце в око не било — ач як вирячилося…

Художник здивовано пирхнув:

— Вирячилося… Це вже точно. Та, вельми вдячний, не треба пересідати. Я вже все, вважай, закінчив.

— А, ну чудово, бо я вже намірявся відчалювати. От лише гонорар від вас дістану — і до хати…

— Що, даруйте? — вразився Барт: — Ви сказали — гонорар?

— Аякже, — лукаво усміхнувся рибалка, — винагорода за використання моєї подоби. Що дивуєтесь — невже погана? Я її все життя, вважай, готував — для цієї нагоди…

Нарешті Барт збагнув, що старий бавиться з ним, немов хлоп'я — з дурним цуценям. Отак от, друже, не слід плекати нісенітну провину… Рибалка зареготав, та наскільки зичливо, що де вже тут ображатися.

— Та не лякайтесь, — весело порадив він. — Якби я хотів підзаробити, то возив би туристів на Лисий Острів і лишав би там. А потім віз додому — найщедріших. А з вас що взяти? Хіба попросити намалювати портрета — так ви все одно вже впоралися… Та раджу вам усе ж таки відкупитись — ну, як це, символічно. Щоби угода набула чинності.

— Угода?! — Бартові вже почало здаватися, що він таки проспав і нині додивляється свої химерні світанкові сни.

— Ну, звісно ж. Угода про використання копії, — терпляче розтлумачив рибалка. — Так, принаймні, чинять на острові Фаеллан.

Старий зітхнув і мрійливо задивився на млистий небокрай.

— Щось я не чув про такий острів. У всякому разі не в нас в Архаді.

— Еге ж, ви не чули, — кивнув рибалка. — Мабуть, тому, що острова Фаеллан не існує.

— Розкажете?

Рибалка лукаво зиркнув на художника:

— Скучили за мамчиними казками? Коли так, то гріх не розповісти…

…Мерла — саме так звали старого рибалку — від самого малечку пов'язав своє життя з морем. Воно й не дивно — усе узбережжя платило подушне цьому щедрому, але свавільному феодалові. Море годувало, але й вимагало особливої до себе шани; щоправда, із настанням купального сезону відступали навіть закони природи — рибалки починали пити граппу і крутити романи з туристками, які швидко п'яніли від вина й курортного сонця.

Мерла не був винятком, та одного дня він підчепив рибинку, яку витягти був не в змозі. Вона була танцівниця, носила лише червоне, пила граппу не розбавляючи й встигла вже тричі відмовити юному рибалці. Він приносив їй рожеві коралі та уламки давніх амфор, які встеляли дно Месабрської затоки. «Знайдеш цілу, — вуркітливо промовила вона, поклавши пишні перса та шинквас, — тоді й приходь…» Відтоді Мерла став запеклим нирцем, марнуючи дні й ночі у своєму човні, дно якого замість рибальського знаряддя встеляли замулені уламки минувшини. Злощасна амфора приходила до нього у снах, але не насправжки, та Мерла з властивою всім рибалкам упертістю не полишав пошуків.

Одного дня у своєму археологічному запалі він заплив надто далеко; спускався вечір, і Мерла, втомлений і розмачулений, мов пес у зливу, вже не ладен був плисти назад. Неподалік виднілися скелі, і Мерла, думаючи, що його віднесло до Лисого Острова, вирішив переночувати на березі. Та уявіть собі його зачудування, коли замість скелястого узбережжя, куди він ще змалечку вештався полювати на мідії, перед молодим рибалкою постала занедбана кам'яна гавань.

Рибалка ходив молом мов громом побитий, розглядаючи несподівану дивовижу. Це було невелике містечко, витесане зі скелі, різьблені арки, східці й балюстради здіймалися ошатними терасами, чиї витончені обриси свідчили про неабиякий митецький хист невідомих каменярів. «Невже ніхто не знає про це місце? — дивувався Мерла. — Бо, якби знали, — вирішив він, — тут би вже й клаптя не лишилося, вільного від туристичної параферналії…» Натомість тут було неймовірно порожньо. І неймовірно гарно, хоч і моторошно водночас.

Наче зачарований, Мерла рушив углиб містечка, йдучи засипаною піском бруківкою поміж ошатних колись будинків, з вікон яких нині визирало хіба пагіння дикого винограду. Та ось, коли Мерла розглядав кам'яного фонтанчика посеред круглої площі, у мертвій тиші покинутого міста пролунав звук чиїхось квапливих кроків.

За мить на площу вибігла дівчинка в гаптованій камізельці та явно завеликих на неї штанях. Вона рвучко роззирнулася, розкуйовдивши коротку витку чуприну, і швидко попрямувала до Мерли.

— Ви не знаєте, як тут швидше вийти до гавані? — відсапуючись запитала вона.

Мерла махнув рукою в бік узбережжя, та коли дівчинка налаштувалася бігти далі, він здогадався запитати:

— Зачекай! Що це за місце? Як зветься?

Вона зміряла його пронизливим поглядом темних очей:

— Фаеллан. Даруйте, я мушу бігти. Там корабель… боюсь, щоб не відпливли без мене.

— Корабель?! — вразився Мерла: — Який корабель? Там же немає жодних…

Проте дівчинка не слухала. Підкинувши на плече плетену сумку, вона чкурнула вулицею, і скоро стихло навіть відлуння її кроків. На якусь коротку мить Мерлі стало страшно, але він швидко переконав себе, що в гавані мусив бути човен чи катер, якого він просто не розгледів. Так чи інак, молодого рибалку блукання містом більше не вабило, тож він поспішив до узбережжя, аби влаштуватися на ніч у власному човні.

Йому вдалося навіть розвести вогник із плавнів та підсмажити собі на вечерю смугасту скумбрію. Потім Мерла довго сидів, споглядаючи вогонь, в якому, йому уявлялося, танцює жадана жінка, спалахуючи іскрами браслетів та пломеніючи злетами багряної сукні.

Прокинувся він удосвіта, коли над морем ще курилася сива вранішня мла. Покинуте місто спало сторожко, немов вартовий пес, прислухаючись та розплющивши одне око, тож Мерла, почуваючись не надто затишно, поспішив відшукати весло, аби плисти додому. Втім, місту таки вдалося затримати його на якусь хвильку. Розсунувши вчорашні знахідки, сповиті чіпкими зеленими водоростями, рибалка натрапив на те, чого ще вчора в човні не було. Амфора. До того ж, ціла. Хоча нині амфора трохи зблідла, обтесана хвилями, вона й досі залишалася мальовничою і поставною. Червона випалена глина з чорними фігурками бігунів… Така, ну майже така, приходила до Мерли в його бентежних снах. Але звідки вона взялась у човні?

Він роззирнувся, шукаючи невідомого благодійника, але навколо — та сама лунка порожнеча. І якесь немовби очікування. Тут уже Мерлина душа метнулась під п'яти, і він заходився веслувати так швидко, наче йому хвоста припалили. Відпливши трохи, Мерла озирнувсь, аби востаннє пересвідчитися, що місто йому не примарилось. Обриси Фаеллана ховалися в імлі, але на березі ще можна було розгледіти дві постаті — високий чоловік, чия статура здалася Мерлі напрочуд знайомою, обіймав за талію струнку жінку в червоній сукні…

— Отака історія, — підсумував Мерла. — Ну, і як вам?

Барт вищирився й поцілував пучки пальців, немовби нахвалюючи добірний частунок.

— Отож-бо… Так от, я тоді вирішив, що Фаелланові потрібні були мешканці. Настільки, що місто просто скопіювало мене і моє… сновиддя. Не забувши щедро за те віддячити.

Барт зачудовано хитнув головою.

— А жінка?

— Яка жінка?

— Ну, та, заради якої ви обнишпорили дно всієї Месабрської затоки!

— А, ця, — рибалка витрусив вулканічний попіл із жерла своєї титанічної люльки. — Вона, як виявилося, була повією, і та амфора була їй потрібна, як зайцю — бубон, — він зітхнув: — Проте мені приємно іноді уявити, що та, котра залишилась у Фаеллані, була саме такою, про яку я мріяв. Я не зміг більше потрапити на той острів… Може, то й добре — бо це ж як би я ділив її зі своїм двійником?

Перед тим, як розпрощатися зі старим, Барт Антолій подарував йому свою механічну запальничку, аби, за рибалчиною пропозицією, скріпити угоду. Старий зрадів подарунку, бо, як він стверджував, саме запальнички йому і бракувало.

Приїхавши додому, художник переніс месабрський ескіз на полотно. Але картину він так і не продав. Потім він жартував, що не має права на відтворення й розповсюдження чужої душі. За свою запальничку він придбав лише можливість домашнього перегляду й легенду про острів Фаеллан. Та й те, вважай, дісталося йому задурно.

* * *

Минуло кілька років; Гаян став старший, кощавість його поволі вичерпалась, але вихрастість, здавалося, лише примножилась, ховаючи від сторонніх глумливий погляд утаємниченого. Слід сказати, що за час служіння в храмі Гаян почав знаходити в щоденних відправах своєрідне задоволення. Промовляння завчених фраз, вважав він, допомагало як не очистити свідомість, то бодай покращити артикуляцію. Цим спостереженням він, природно, ні з ким не ділився.

Щоразу, коли зав'язувався новий місяць. Гаянові доводилось приносити жертви своєму богові. Різати овець він не любив — молодому жерцеві бридко було відчувати безтямний страх, що багряними патьоками сочився з рани, тож скоро він передоручив цю честь своєму помічникові. Проте Гаянові ніяк не вдавалося здихатись іншої нелюбої йому повинності — регулярного тлумачення волі бога у відповідь на запити евдейців. Він відчував себе звичайнісіньким шахраєм, який підробляє підпис заслаблого родича; він знав, що обманює прочан, і ніяк не міг себе переконати в тому, що то Айну повіряє йому власні міркування, відриваючись від споглядання своїх божественних сновидінь. Навіть якщо чорна вівця пана кмета — евдейського старости — підхопила виразку. Чи якщо дочка нотаря злякалася жаби й тепер затинається. Чи от, як сьогодні, дружина бондаря Чести побачила у сні, що знайде скарб… Ну, як їм пояснити, що божество всім цим, правду кажучи, не переймається?

— То що мені робити, панотче? — жінка насупилася, вочевидь, нічого не второпавши в Гаяновому млистому поясненні. — Де копати: під сливою чи під сосною?

Жрець тяжко зітхнув.

— Слухай, жінко, тлумачення божого знаку, — Гаян звів очі до склепіння храму, шукаючи там бодай якоїсь ідеї: — Е-е-е, Айну послав тобі такий сон, щоби ти зрозуміла, що життя твоє, твоя добра доля — то скарб, який дістався тобі задурно… Отож, ти мусиш добре працювати, дбати про сім'ю і, е-е-е… справно віддавати десятину храмові, аби той скарб не втратити. Все, Марушко, йди і виконуй волю світлого Айну!

Марушка хитнула головою, мовби відганяючи мух. Гаян усміхнувся, вже практично бачачи, як бондарева жінка з лопатою напереваги тупцяє до згаданої сливи. Богу — богове, звісно, а Марушці — марушчине…

Жрець обвів поглядом храмовий передпокій, нині щільно напханий прочанами, які не втрачали надії почути якесь корисне одкровення.

— Надходить пора вечірньої відправи, — втомлено повідомив Гаян, — отож, я маю час на одне останнє тлумачення.

Гаян щиро сподівався, що охочих дізнатись істину більше не буде. Дарма сподівався, звичайно… Наперед виштовхавсь якийсь молодий чередник: світла розкуйовджена чуприна, неохайно підперезана свитка. «І цьому нечупарі — бога подавай», — дратівливо подумав жрець.

— Ну? Що ти хочеш дізнатися від світлого Айну?

Молодик якось кумедно пирхнув:

— Та я… Я хотів дізнатись, чи бачили ви коли бога на власні очі?

Гаян аж підібрався на своєму незручному стільці. Такого він не чекав. Ну, це ж треба, перед усім чесним зібранням… Лише тепер, із кількарічним запізненням, Гаян зрозумів, що відчував його старий учитель, коли йому ставили такі невигідні питання. І от, прикро як, не відправиш же цього нахабу гній вигрібати…

— Це не має жодного значення, — нарешті спромігся молодий жрець. — Віра не потребує доказів. Навіть більше того — вона лише міцнішає, коли не мусить спиратися на очевидне…

Гаян запнувся, усвідомивши, що сказав. Таке утнути… Молодик же кинув на нього несподівано розчарований погляд:

— Аж он воно як, — зітхнув чередник і похнюплено рушив геть.

За мить він просочився крізь натовп прочан і зник. Лише тоді молодий жрець збагнув, що ніколи раніше не бачив цього хлопця. Заброда який, чи що? Він поклав собі, коли випаде нагода, обов'язково розпитати евдейців про того гостя.

Втім, вийшло так, що підготовка поселян до урочистого випровадження чабанів на випас на якийсь час викинула заброду Гаянові з голови. Він раптом став потрібним усюди: овечок висвячувати, керувати постригом хлопців, котрі вперше бралися за вівчарський кий, розраджувати їхніх турботливих матерів і занехаяних на все літо коханих. Ось навіть ковалю знадобився жбан жертовної крові — оздобити приступки й одвірки кривавими відбитками долонь, які, як відомо, стережуть від лихих духів і страмної болячки. Не те щоб коваль Кей того діла боявся, але від його ремесла часом залежало життя чередників, коли тільки добрий ніж чи сокира боронили їх від голодних грабіжників. Отож, будучи дбайливим фахівцем, він не гребував ніякими пересторогами.

Гаян не мусив би сам іти до коваля, але бувати в кузні йому радше подобалось. На його погляд, там було значно більше священнодійства, ніж у храмі, та й сам мовчазний і серйозний коваль викликав у жерця мимовільну симпатію. У Кея був син — засмагле бісеня на ймення Олах. Сновида Олах, Пришелепко Олах, звали його евдейці. Дійсно, хлопець був якийсь трохи дивний. Казали, він був онуком чарівниці, і те, певно, давалося взнаки.

— Дивіться, вони танцюють! — виголосив хлопець, тицяючи пальцем на грубу, в якій палахкотів вогонь. Коли ніхто не зреагував на це повідомлення, Олах насупився й пояснив: — Вони підстрибують і ляскають у долоні.

— Хто танцює, Олах? — запитав, присівши коло нього, Гаян.

— Хіба ви не бачите? — здивувався хлопець. — Такі прозорі, гарячі…

— То вогонь, Олах, — втомлено проказав його тато.

— Та ні! — запротестував малий. — Вони живі!

— Та нема там нікого! — наполягав Кей, винувато позираючи на гостя.

— То ти їх просто не бачиш, — не вгавав хлопець, — але це не значить, що їх нема. От Айну ти бачив колись?

Кей стенув плечима, киваючи до жерця:

— Хоч ви йому поясніть, панотче.

Гаян усміхнувся. «Панотче», ха! При тому, що Кей старший від нього років на десять.

— А ти, Олах, бачив? — все іще всміхаючись, запитав він.

Малий кивнув:

— Аякже. Коло броду. Він там рибалить.

Кей і Гаян перезирнулися. Коваль реготнув:

— Ну, Гаяне, беріть його в послушники, чи що… Яка мені користь із хлопця, котрий знається з богами?

Гаян відсторонено кивнув. Він нарешті згадав про свого заброду. Слід було розпитати про нього, доки вівчарі ще не рушили в гори. Бо шукай його потім… А відшукати того чередника Гаянові раптом стало конче необхідно.

Молодий жрець похапцем розпрощався з гостинним ковалем і подався в село. Іти довелося битим шляхом, і жерцева полотняна хламида загрібала рудий порох укупі з дрібками глиці. Гаян скосив око на власний поділ: давно вже слід віддати у прання, он уже навіть не видно орнаменту, що оздоблював крайку — схрещених півмісяців, які нагодували око без зіниці. Чи рибку без хвоста. Гаян саркастично всміхнувся. Рибалить, значить, світлий Айну… А що? Чом би й ні?

І раптом, корячись цілком алогічній, зате невідпорній забаганці, Гаян звернув з дороги на стежинку, що вела до броду. Насилу продершись крізь нетрища диких олив, молодий жрець опинився на березі гамірливої гірської річки, яка неслася, мовби на пожежу, вуркочучи й лайливо пирскаючи на каміння та похилені дерева. На іншому березі річки сидів, бовтаючи підошвами у стромовині, якийсь чоловік. Підійшовши ближче, Гаян упізнав давнішнього заброду й завмер, не зовсім знаючи, що йому робити далі. Невже цей хлопак теж прийшов сюди бога виглядати? Чи, може, пришелепко Олах якраз його й бачив і відтак вигадав бозна-що?

Тим часом молодик на тому березі підхопився й рушив через брід, спритно ступаючи по слизькому камінню. Він не дивився навколо, зосереджено виглядаючи щось у бистрині. Ось він зупинився, відвів руку і блискавичним рухом занурив долоню в воду. За мить у його пальцях зблиснула, рвучись на волю, вертка срібляста рибинка. Хлопець задоволено гмукнув і попрямував до берега.

Гаян же мучився, розриваючись між найпростішим і найдикішим поясненням. Хтось із них точно був пришелепком — чи Олах, чи все ж таки він, обраний жрець світлого Айну… Так нічого й не надумавши, Гаян випірнув із хащів і гукнув до хлопця щось привітне на зразок «агов, на тому березі!».

Заброда рвучко роззирнувся і вп'явсь нестямним поглядом у жерця. Річка ж і не думала спинятись, а відчувши, що рибалка на якусь мить втратив рівновагу, підступно штовхнула його під коліно. Природно, послизнувшись на мокрому камінні, молодик шубовснув у воду.

Гаян поспішив до річки, аби запропонувати руку допомоги, але хлопець, мокрий і злий, уже сам вибрався на берег.

— Ти там як? — винувато поцікавився Гаян.

— А тобі що? — відказав молодик, мерзлякувато обтрушуючись.

— Та… нічого. Просто — вибач, я ж не навмисне… не хотів, тобто, щоб так сталось…

— А чого ти хотів тоді, га?

Гаян почував себе цілковитим дурнем. Що тут скажеш?

— Ну… мені розповіли, що тут можна зустріти бога, от я і… подумав, ану як справді?

Хлопця раптом розібрав веселий регіт.

— Так ти ж казав, тобі не треба жодних доказів?

Гаян остаточно заплутався. Чому той заброда говорить до нього з такою зневагою? Чому він йому це дозволяє? Чому, з біса, він нічогісінько не розуміє в цій дурній ситуації?

— Я брехав, — невідомо чому зізнався жрець. — Я просто не знав, що сказати. Я ніколи не бачив бога. Але я знаю інше: вони сплять, усі вони поснули й не чують наших молитов.

Юнак закусив губу й люто зиркнув на жерця:

— Звісно, що поснули! Через таких, як ти, брехунів! Вам, зарозумілій, себелюбній потолочі, не потрібні жодні боги! Вам влада потрібна, ось що! Потрібна релігія, яка може вам її дати!

— Брехня! — вибухнув Гаян. — Я обійшов усю Архаду, шукаючи бодай слід. Нікого з них не лишилось, але тисячі прочан і далі приносять їм жертви!

— Як — нікого? — запнувся заброда — І Йо-где? І… Лахес?

— Ані душі, — гнівно підтвердив жрець. — Анікогісінько. Вони самі нас покинули! То що я мав робити?! Скажи!

Юнак скривджено насупився.

— А ти сам придумай. Збреши. Ти це вмієш.

Він дратівливо махнув рукою і… зник. Тобто виглядало це так, наче постать заброди вгрузла в берег віттям олив, безладом сірої жорстви, полиском ріки, неначе його ніколи не було, а була лише мана, непевна мішанка світла й тіні. Гаян потер очі… Примарилося? Приверзлось натщесерце?

Позаду хтось делікатно кахикнув. Жрець крутнувся на місці… але то була всього-навсьо-го Марушка з коновкою білизни до прання.

— А з ким то ви розмовляєте, панотче? — веснянкувато посміхнулася вона. — Тут же нема нікого.

— Я? — розгубився Гаян. — А… Ну, з богом, напевне…

Марушка шанобливо кивнула.

— Оно як. Ну, тоді я піду прати до запруди. Не заважатиму.

Гаян провів її очима, аж доки вайлувата жіноча постать не сховалася в чагарях, і лише тоді дозволив собі безсило впасти на землю. Гаплик хламиді, ну та що вже… Він усе життя шукав бога, він уже втратив будь-яку надію. І от тепер, знайшовши, він примудрився так його образити, що той відмовився з ним розмовляти. Кому таке сказати — не повірять…

Гаян зареготав — нестямно й невтримно. Він почував себе щасливішим, ніж будь-коли в житті.

Із монографії Натана Вара «Утвердження буденності»

Попри те, що магія була й залишається для нас тільки метафорою, реальність, описана в магічних казках, має напрочуд чітку і впорядковану структуру. Зокрема, варто відзначити систематичні згадки в казках Архади про певні суспільні інститути, діяльність яких засновувалась на використанні магії. Такі інститути виконували важливі для спільноти функції, і їхній занепад у період переходу призвів до кризових явищ у тогочасному суспільстві, реальність яких підтверджується літописами й археологічними знахідками.

Одним із таких утворень був інститут провісництва. Підставою для виникнення цього інституту служила віра наших пращурів у існування певної позачасової міфологічної реальності — віра, яка збереглась у вигляді анахронізму (але необхідного анахронізму) ще з часів архаїки. Провісник у даному випадку — особа, що має, умовно кажучи, «допуск» до цієї реальності, потрапивши в яку, буває здатна осягнути час у чистому вигляді, без розподілу на минуле та майбутнє.

Здатність передбачати майбутнє могли мати різні особи: одержимі, пустельники, жерці або ж незалежні фахівці, котрі пропонували свої послуги війську, владі чи релігії. Приміром, у Таланті оповідають про придворних провісників Труадського князя, чиї функції значною мірою нагадували роботу нинішніх політичних консультантів. У Архаді — країні селищ і невеликих самоврядованих містечок — провісники найчастіше обирали своєю резиденцією храми різноманітних божеств, хоча формально не були зобов'язаними наслідувати відповідну віру.

До провісників приходили за порадою, очікуючи від них застережень чи вказівок щодо найкращого ведення справ. Значний попит мали послуги провісників у портових містах, оскільки мореплавці, купці й мандрівники бажали заздалегідь впевнитись у доброму завершенні далекої та часто небезпечної подорожі.

Можна впевнено говорити про те, що провісники здобули пошану й до певної міри — владу. Однак, як і будь-яка влада, влада провісників мала зворотний бік: варто було пророцтву не справдитись, як ошукані міщани висловлювали невдоволення, і чим далі, тим лютіше й жорстокіше. У певний момент, який хронологічно відповідає періоду переходу, провісники Архади почали втрачати свою здатність передбачати прийдешнє. В казках з'являється все більше згадок про таких собі віщунів-шарлатанів, котрі ошукують довірливих, видурюючи гроші чи якісь цінності, і яких потім буває покарано. Здебільшого дуже жорстоко. Часто навіть на смерть.

Виникає природне запитання: чим зумовлена така раптова втрата віри у провісництво? Історія розвитку суспільства, яка всьому знаходить функціональне пояснення, говорить про втрату цим інститутом своєї ваги у свідомості людей. Ідеться про те, що з розвитком технологій людина здобуває більшу владу над власним життям і, замість коритися приреченню, бажає мати свободу вершити власну долю. Цікаво, що саме отримання цієї свободи і призвело до періоду довгих і кровопролитних війн у Таланті, Архаді і, значною мірою, у суміжних князівствах Лідії та Рабанту. Люди скинули владу передбачень і взялися перекроювати майбутнє на власний розсуд.

* * *

«- Що таке час? — запитав незнайомець.

Далет розклепив повіки і скоса глянув на допитливого добродія. Прокидатися було ліньки — адже він так гарно задрімав, притулившись спиною до шорсткої стіни храму. Сонце якраз стояло в зеніті, кидаючи під ноги провидцеві колючу тінь кривобокого кедра, море даленіло синьо й сонно, заколисуючи своїм затишним вуркотінням… Ну чого ото до людей зачіпатись о такій блаженній порі?

— Чи знаєте ви, що таке час? — наполягав незнайомець. — Розкажете — я щедро заплачу.

Провидець зітхнув і роззирнувся. Поряд з ним, на приступці храму Тахеї Елеус, сидів немолодий уже чоловік із лицем різким і суворим, наче в судді чи вартового при брамі. Незнайомець був запнутий у довгий сірий плащ, і Далет мимохіть здивувався, як лише йому не спечно тут, посеред гарячого мессаламбрійського літа.

— Бажаєте обміняти одну ману на іншу? — позіхнувши, іронічно поцікавився провидець.

Та добродій, схоже, не мав настрою жартувати. Він невдоволено насупився, змірявши Далета осудливим поглядом:

— Отож, ви зізнаєтеся, що ваші, так би мовити, пророцтва — лише ілюзія, облуда для довірливих?

— Такого я не казав, — підібрався Далет, уважніше озираючи незнайомця. Ох і неприємний же тип! Такі траплялися провидцеві час від часу. «А як мені знати, що ти не брешеш?» «А чи дійсно ми дістанемо добрий фрахт в Ахелої?» «А яка гарантія, що я доживу до дев'яноста?» А ніякої! - хотілося гримнути у відповідь. — Будеш жити, як не згинеш! Як їм пояснити, що майбутнє — не яблуко з ятки торговця, але сад, в якому до біса тих яблук… Далет мав щастя бачити їх усі відразу, і його щоразу млоїло від тої безлічі можливостей, які обступали сьогодення, мов жебраки — заможного перехожого. Деякі з них, більш імовірні, проступали чіткіше, але тіні менш таланистих завжди — завжди! — бовваніли за їхніми плечима. Охочі, раптом що, і собі здійснитися. З минулим було простіше, але й там похилені примари нездійсненого затуляли зір… Час? Що він знає про час? Адже це — нетривка послідовність імовірностей, які всі разом складали одвічний, безмежний хаос… Дізнатися, що таке час — значить збожеволіти…

Незнайомець усміхнувся, бридливо підібравши губи:

— То як щодо невеличкого пророцтва?

— Знаєте що? — раптом розлютився Далет. — Дайте мені спокій! Хочете з кимсь посваритись — ідіть на ринкову площу! Торговці рибою радо поговорять із вами про облуду і всесвітню несправедливість!

Добродій тихо хихотнув:

— Я… дам вам спокій. Потім. Та зараз я маю для вас пропозицію. Певен, вам буде цікаво.

Далет сторожко зиркнув на незнайомця. Може, він — із тих навіженців, які душать перехожих місячними ночами?

— Нема чого боятися, — стиха промовив той. — Я просто хочу запропонувати вам поглянути в минуле. Моє минуле.

Далет здивовано кліпнув.

— Навіщо?

— Побачите.

Провидець стенув плечима. Що ж там такого може бути в минулому цього розумника? Йому шалено не подобався цей тип у сірому, але разом з тим — що йому шкодить? Навіть навпаки: йому було просто цікаво знати. Далет заплющив очі, звично відсуваючи тужаву запону сьогодення… Час випростався, вигинаючись сердитою кішкою. Ага, ось він, сьогоднішній неприязний відвідувач, сірий як порох, бляклий мов тінь. Далет роззирнувся, приглядаючись. І завмер. Там не було нічого. Взагалі.

Він вражено хитнув головою, розплющуючи повіки.

— Звідки ви взялися, добродію? У вас немає минулого! Вас… не може бути!

Незнайомець беззвучно засміявся, підводячись.

— Мене не може бути, але я є. Дивно, еге ж? От скажіть мені: який зиск із такого провісництва? Кажете, у мене немає минулого. Нехай так. Та у вас, шахраїв і облудників, нема й не може бути майбутнього.

Сірий гість кинув на провісника глузливий, нищівний погляд і закрокував геть.

— Зачекайте! — підскочив Далет. — Хто ви?

— Я? — відгукнулася мертвотна сіра пляма: — Я — вартовий. Вартовий здорового глузду…»

…Далет змучено опустив чоло на згин руки. Поряд догоряв каганець, судомно вихоплюючи з пітьми розгорнений пергаментний сувій, череп'яний глек із якимсь сумнівним питвом та неголене, змарніле лице провісника. Колишнього провісника.

У вас немає майбутнього, проказав незнайомець. І майбутнього не стало. Відтоді, зазираючи за край теперішнього, Далет бачив лише сіру млу, і навіть вдивляючись до нудоти, до безпам'яття, він не міг розгледіти ані рисочки. Він був злидарем, перед яким зачиняються двері корчми, мандрівником, чий корабель відплив, лишивши його на березі, закоханим, який назавжди втратив прихильність своєї пасії… Майбутнє випхало його за двері, жбурнувши валізу з вікна. І Далет розпачливо метнувся в обійми колишнього.

Минуле — так, воно залишилося з ним, вірне й невибагливе. Далет бачив його навіть краще, ніж колись, чіткіше, детальніше… Він поринав у нього надовго, відживляючи колишні втіхи, і вертався лише для того, щоб роздобути окраєць хліба та глек вина. Він почав натхненно пиячити, бо на дні чарки чекав милосердний сон і свобода від страху. Адже тепер, втративши певність у завтрашньому, він лякався тіней і випадкових зустрічей, незвичних звуків, і раптової бурі… Будь-що могло статись, і він ніяк не міг цьому зарадити.

Часто — аж занадто часто — він повертався в той лихий день, коли сіра тінь сірого подорожнього впала на Далетову злощасну долю. Він так і не дізнався, ким був той лихий відвідувач. Він шукав мага, який міг би щось пояснити, але маги якось усі разом зникли. Далет не знав, куди котиться відомий йому світ, але міг собі уявити, і від того йому ставало дедалі гірше.

І все ж він знайшов-таки спосіб повернути собі майбутнє…

«…Його розбудив несміливий стуку двері. Далет насилу розліпив запухле око. Кого ще принесла лиха година? Знову стукання — делікатне й бентежне, мов биття сердечка наполоханої пташки… Далет криво всміхнувся. Давно вже ніхто не приходив сюди за пророцтвами — бо ж саме так стукали прохачі… Лихварі стукали інакше, зовсім інакше, й одного разу Далет ледве вибрався живим із рук кредитора, та й то тільки пригадавши тому щось надзвичайно паскудне з його заповітного минулого. Соромно згадати.

Далет спроквола почвалав до дверей. Це ж цікаво, хто ще не знає, що колишній провісник більше не приймає відвідувачів? На порозі — дівчинка років шістнадцяти на вигляд, чорнява, тоненька. Одяг на ній якийсь дивний, мовби знятий із когось удвічі більшого, але погляд… Далет раптом гостро усвідомив, що спав одягнений і вимнувся як ганчірка, що пикою його, похмільною і неголеною, можна ганяти безпритульних псів.

— Вибачте, якщо я невчасно, — проказала дівчинка. — Мені порадив звернутися до вас Абеландер із Труаду.

— А… Хто? — не повірив своїм вухам Далет. — Ти говорила з Труадським Книжником?

Дівчинка коротко кивнула:

— Так. Він сказав, ви можете допомогти… що ви знаєте…

— Он, значить, як, — урвав її колишній провісник. — А чи не казав він, що я вже давно… егм, відійшов від справ?

Мала прикусила губу.

— Ні, нічого такого…

— Ну, то можеш передати йому мої вітання, — гірко проказав Далет. — Хай порадить тобі іншого провісника, котрий іще на щось придатний…

Він хотів був зачинити двері просто перед її розгубленим личком, коли дівчинка благально склала долоні:

— Мені не провісник потрібен! Потрібен хтось, хто знає про Сіру Барту…

Далет судомно зітхнув, притулившись до одвірка.

— Ну, в такому разі, це таки до мене.

Він манірно вклонився, запрошуючи її досередини. У провісниковій округлій хатинці було темно і млосно, дарма що надворі займавсь ясний день. Дівчинка спинилася, нерішуче роззираючись, тож Далет криво всміхнувся й відсмикнув запони з вікна. Краще б він цього не робив — тижнева пиятика перетворила його житло на кублище старого гульвіси — хаосу, котрий, схоже, облаштувався тут зі смаком та комфортом.

Дівчинка гостро зломила брову, а потім, незворушно скинувши зі стільця натюрморт із якихось древніх недоїдків, протерла його рядниною, в якій Далет у спізнілому осяянні впізнав свій парадний убір, і скромно присіла на краєчку.

— У вас, схоже, справи йшли не надто добре… останнім часом?

Не треба бути провидцем, аби зробити такий висновок, сумно подумав Далет. Ні, не треба…

— Минуле нині не в ціні — зітхнув він.

— Справді? - здивувалася дівчинка — А якщо хто втратив пам'ять, чи загубив щось цінне, чи коли неможна довести чиюсь провину або перевірити свідчення? В минулому — всі причини й витоки… Як же без нього?

Далет вражено зиркнув на гостю. Ти диви, яка метка.

— Ну, гаразд… То чого хотів від мене Книжник, — він заплющив очі й глибоко зітхнув: — Еллано?

Дівчинка сполохано кліпнула.

— То ви… все знаєте? Він казав, ви — провісник, і…

Далет запустив пальці в нечесану чуприну, не розплющуючи очей:

— Не знаю, хто я тепер… Ти сиди, не смикайся.

Еллана виструнчилася на стільці.

— Не можна рухатись, коли ви е-е-е… провішуєте?

— Та ні. Ти мені якраз сонце заступаєш, щоби в око не било. Отак, добре, — він якусь хвильку насуплено помовчав. — Ясно. Он, значить, як…

Він розімкнув повіки, і дівчинка злякано стріпнулась під його нетутешнім поглядом.

— Значить, Вартові уже давно тут, — задумливо проказав Далет. — Ось куди, виявляється, поділись маги…

Він зітхнув:

— І твоя матуся, виходить, угоду з ним и уклала.

— А… можна якось цьому зарадити? — дівчинка благально зазирнула йому в очі. Якби ж то вона знала, сердега!

— Н-ну… Можна, — Далет набрав у груди повітря. Те, що він збирався зараз вчинити, було облудою, але милосердною… так, милосердною облудою, — Значить, так, слухай моє тобі пророцтво. Підеш сьогодні у храм Тахеї, впадеш тамтешнім жрицям в ніжки, благатимеш, як буде треба — нехай дадуть тобі свого прядива. Вони з нього пелерину в'яжуть для богині Доброї Долі. Дістанеш клубок і сплетеш із нього… — він роззирнувсь у пошуках потрібного слова, погляд його ковзнув по розпанаханому ліжку: — Сплетеш із нього ковдру. І ковдру цю потім відвезеш до… міста Єрухалом, що у далекій землі Сахнех. Там тобі зустрінеться, егм-м, Князь перевертнів… Віддаси йому ковдру, і як вона прийдеться йому до смаку, він виконає твоє заповітне бажання… Ось так.

— Князь е-е-е… перевертнів? — розгублено проказала Еллана. — Як це? Як це розуміти?

Далет заледве стримав гіркий усміх:

— Пророцтво можна зрозуміти лише тоді, коли воно вже здійснилося, — він зітхнув. — То що? Краще тобі?

Вона невпевнено кивнула, підводячись.

Коли дівчинка пішла, Далет якийсь час сидів непорушно, розглядаючи мальовничі тріщини на стелі. Значить, минуле і справді може стати у пригоді? Як вона сказала? Всі причини й витоки… Значить, він іще придатний бодай на щось?

Вітер у кронах кедрів… Полохлива чорна пташка на найвищій гілці… Щасливої дороги, дитино… Далекої дороги подалі звідси.»

…Догоряв каганець, судомно вихоплюючи з пітьми розгорнений пергаментний сувій, череп'яний глек із якимсь сумнівним питвом та неголене, змарніле лице провісника. Здалеку ледь чутно загуркотіло, мовби просипалася дрібна жорства з-під ніг небесного подорожнього. Починалася гроза.

На прохання свого нового приятеля Барт узявся показати йому Месабр. Він щоліта приїздив сюди, тож вважав себе за знавця; проте, як з'ясувалось невдовзі, Натан Вара знав це місто незгірш, дарма що прибув сюди вперше. Високий і худезний мов скалка, він завмирав навпроти котроїсь пам'ятки аби оповісти, яка дивовижа з нею пов'язана. Потім захоплено, мов дитина, вислуховував Бартові історії, сумлінно занотовуючи окремі моменти до свого грубого, порепаного від польових досліджень записника.

Коли сонце спроквола перебралось на другий бік зеніту, Барт і Натан зупинилися перепочити коло старезного дуба, що споконвіку служив у Месабрі за дороговказ. До розлогого стовбура месабрського патріарха було приторочено кілька десятків різних знаків і стрілочок, що спрямовували подорожнього в усі боки світу. Ахелой, Евдейя, Труад, Єрухалом, Сварна, Баварен…

— Цікаво, — проказав Барт, ліниво розглядаючи туристів, що купчилися навколо дуба, ґелґочучи та клацаючи фотокамерами. — Я чомусь ніколи раніше не помічав — серед цих назв не лише справжні міста, але й такі, котрих уже немає або й ніколи не було. Ахелой зруйнували під час Приморської війни — там зараз надзвичайно мальовничі руїни. Єрухалом — археологи ніяк не можуть його відкопати, а отже, ще й досі не встановили, чи існував він взагалі.

Натан Вара завзято кивнув, ледь не розплескавши студене пиво зі свого пластикового кухля.

— Ну, звичайно! Почепити назву індустріальної Сварни, сучасної столиці, поряд з Єрухаломом, котрого ніколи не існувало! Головне — не наукові свідчення, головне — правильний дороговказ. Ану, як і справді, йдучи за цією стрілкою, можна потрапити до Єрухалому? А за тією, де значиться Ахелой, можна вийти не до руїн — до живого містечка? Магічна географія… Дуже, дуже поширений мотив.

Барт поклав свої довгі ноги на сусідню лавку, викликавши цим нищівні погляди літньої пари в шортах.

— Я народився в Евдейї, — промовив він. — Тільки мої батьки перебралися до столиці, коли мені не було й року. Відтоді я ніколи там не бував… Отож, для мене Евдейя — водночас справжня і вигадана, як і Єрухалом.

— Евдейя… — Натан мрійливо зітхнув: — Дивовижне місце. Говорять, там і досі зберігся культ Айну.

— Ну, не знаю, — гмукнув Барт. — А втім, моя матінка присягалася Світлим Айну, коли бралась лупцювати мене за обмальовані фломастером шпалери… Але я думаю, то була просто примовка. На зразок «аби тебе трясця взяла»… Хтозна, хто вона така — Трясця?

— Трясця — це малярійна гарячка, — серйозно пояснив Натан. — Ми забули надто багато. Але вашому Айну ще пощастило. От ви, приміром, знаєте, що містилося в храмі Тахеї якраз перед сельджабською навалою?

Барт стенув плечима.

— Ага, не знаєте! Там був бордель.

— Серйозно? — здивувався Барт. — А чому? Ну, тобто, чому саме там?

Натан Вара сумно зітхнув:

— Коли віра йде, її місце намагаються заповнити. Іноді досить курйозним чином. Спершу йшлося про те, що ритуальний секс зі жрицею — а цього могли сподобитись лише виняткові особи — так от, говорили, що це буцімто сприяє великій удачі у великих справах. Із часом усе стало простішим і… демократичнішим.

Барт тихо розсміявся:

— Панянка удача пішла по руках…

— Ну… щось таке. Можу показати вам іще дещо, пов'язане з цією історією. Я читав, що ця будівля збереглась.

— Яка будівля?

— Вежа… е-е-е, вежа провісника. Знаєте, як вийти на перетин Аврори і Крайбережної?

Барт кивнув і підвівся, заінтригований.

— А тут що, були провісники? Одкровення наступало під час ритуального сексу? Чи замість нього?

Натан Вара невпевнено всміхнувся:

— Мабуть, усе ж таки замість. То що, пройдемось? Цікаво побачити, що з того лишилося…

Лишилося, слід сказати, досить небагато. Неподалік від щербатих колон храму Тахеї містилася маленька циліндрична руїна. Колись вона, можливо, і справді була вежею, нині ж від неї зосталися хіба кілька рядів кам'яної кладки, що ледве перевищували людський зріст. Крізь її єдине віконце прозирали притоптані бур'яни, биті пляшки й купа сміття — туристи, вочевидь, знайшли найбільш функціональне застосування кількасотрічній будові.

— А! Дивіться! — проголосив Натан Вара.

Барт прослідкував очима за його жестом, аби побачити невиразну тріщину та якісь чорні плями, що оздоблювали вищерблений край.

— Значить, це правда! — не знати чому зрадів фольклорист.

— Що — правда?

— У переказах тієї доби йдеться про те, що останній Месабрський провісник загинув, коли в цю вежу поцілила блискавка. Після того, власне, авторитет храму серйозно похитнувся.

Художник скептично гмукнув:

— Цікаво… Якщо він і справді був провісник, то чого ж він не передбачив цієї бурі й цієї блискавки? Міг би врятуватися, ні?

Натан притулив долоню до теплого каміння, усміхаючись до нього, мовби до старого друга. Хворого старого друга.

— Та розумієте, яка штука… Той провісник був не зовсім звичайний. Він, бачте, провіщав не майбутнє, а минуле. Він вирішував суперечки, знаходив втрачене й часто допомагав людям віднайти джерело їхніх негараздів. Сьогодні він би зробив блискучу кар'єру детектива або психоаналітика… Але він забрався в такі сфери, які не мусив би зачіпати — він хотів дізнатись, куди зникає магія, чому щезає віра. І, кажуть, таки дізнався.

— І його уразила блискавка, — підсумував Барт: — За надмірну допитливість.

Натан кивнув:

— Але навіть так… Я віддав би все, що маю, за його долю. За те, що йому випало дізнатися.

* * *

Минало літо, але бог так і не надумав з'явитись у храмі. Чи, якщо чесно, взагалі будь-де. Гаян сновигав містечком, зазираючи в лиця перехожих, надовго зупинявся, аби поспостерігати за грою світлотіні між дерев, а під час звичних відправ із ним робилося взагалі не знати що. Завчені славослів'я вискакували з Гаяна, мов погорільці з пожежі, іноді здавалося, жрець от-от заплаче, а іноді він, схоже, заледве стримував істеричний регіт. Особливо тоді, коли в тексті фігурував такий собі «златолатний сонцеликий у шоломі конегривім»… Гаян яскраво уявляв собі, як його новий знайомець у важезних золотих латах перебирається бродом, а в шолом, певно, складає виловлену рибку, і кінська грива полощеться в бистрині, мов стара шмата…

Прочани почали вже підозрювати, що з жерцем діється щось не те, але схильні були списувати його дивацтва на професійні ризики. «Ви уявіть лише, — ставала на Гаянів захист бондарева Марушка, — уявіть, коли б вам щодня являвся бог — сонцепикий конегривий, ну і все таке подібне — як би то ви почувались? Не дивина, що бідака трохи спав з розуму… Якби мені таке диво, та ще й проти ночі, я би, людоньки, враз сказилася!» Дійсно, думали й собі евдейці, хай уже жрець якось сам дає собі раду із тим… конепиким. Здається, Гаянів авторитет навіть дещо набавився.

Тим часом молодий жрець не знаходив собі місця. Йому ввійшло у звичку ходити до броду, сідати на березі та жбурляти камінці в бистрину. Айну, мабуть, рибалив десь-інде, але Гаян не втрачав надії. Так минали дні, і якось Гаян відчув, що вже не в стані мовчки зносити цю непевність. Він почував себе голодним котиськом, котрому перед носом почепили рибку — не даючи, але й не забираючи: він ледве що не казився, але нічого, нічогісінько не міг удіяти. І того дня з нього вихлюпнулася кострубата молитва, більше схожа на голосіння, ніж на урочисті гімни, від яких Гаянові нині чомусь ставало зле.

Він оповідав зневажливо-холодній річці та співчутливо похиленим оливам про свої поневіряння, про прагнення знайти найнайважливіше, котре би пояснювало й виправдовувало всі хиби світобудови, про розпачливі пошуки виходу за межі остогидлого будення, облуди й забобонів… Про свою самотність серед дурних і байдужих, про несамовиту надію якщо не отримати відповідь, то бодай дістати запевнення, що відповідь таки існує… Гаян говорив так гаряче, що мимохіть розчулився до сліз. Вражений і схвильований власною сповіддю, він замовк, незряче втупившись перед собою.

— Чудний ти… — задумливо проказав хтось поряд. — І чому ти вирішив, що мене обходять твої проблеми?

Гаян ледве не підстрибнув від несподіванки, але змусив себе поволеньки скосити око вбік. Ага, дійсно, це був саме він… Сьогодні Айну вдягнувся в закочені до колін полотняні штани й синю свитку, яка гарно пасувала до його свавільної золотавої чуприни. Він сидів поруч, але разом з тим його наче й не було — обриси бога губились у мішанці чорних гілок і встеленого кошлатим мохом каміння… Неначе він ще не цілком вирішив, бути тут чи ні.

— Я лише… хотів попросити пробачення, — стиха промовив Гаян. — Із Пришелепка Олаха — та й то кращий би вийшов жрець!

Айну єхидно заусміхався:

— Не нарікай — ти чудово справляєшся! Особливо в тому, що стосується тлумачення моєї волі… Ви, жерці, — істоти цілком самодостатні. Та й взагалі, чому ти думаєш, що мені не однаково?

Тому, що ти образився на мене тоді, у храмі. Тому, що нині говориш зі мною, — хотів був пояснити Гаян. Але стримався. І правильно вчинив.

— Мені давно вже байдуже, — насупився бог. — Я ж не істеричка Лахес. І не чванько Аспарух…

— Аспарух-буревій? — уточнив Гаян. — З Ахелою?

Під час своїх мандрів він проходив повз його храм… чи те, що від нього лишилося. Після котрогось особливо руйнівного тайфуну жителі Ахелою по камінчику розібрали його святилище. А ідола переплавили на «туманний» дзвін, що нині служив за маяк у негоду.

— Буревій, — погодився Айну. — Сефес була наимудрішою: вона просто плюнула на все й пішла з Архади. Аспарух — той лютився, все хотів щось довести, тайфун цей свій нагнав, мовляв, щоби знали… Ну, і догрався.

Гаянові перехопило подих.

— А що з ним сталося?

Айну рвучко розвернувся, вп'явшись у жерця тьмяним поглядом:

— Ти… хочеш знати?

Гаян розгубився. Досі він розраховував, що його бог буде… ну, поблажливим, чи що. Він, якщо чесно, не сприймав його як загрозу — радше, як такий собі курйоз. Надзвичайно цікавий, але разом із тим звичний, домашній… Тепер жерцеві ввижалося щось абсолютно інше — чудне та химерне, як недобрий сон.

Але він таки спромігся кивнути.

І його вмить обступила темрява. Чорна холодна порожнеча. Гаян хотів закричати від ляку, але нараз збагнув, що кричати, власне, нема чим. І нема кому. Усі його чуття заволали від шоку, переплуталися, сплелись у вузол, і зойк розійшовся хвилями світла, розсипався дзеркальною мішаниною колишнього й майбутнього, дійсного і ймовірного…

Гаян підскочив, хапаючи ротом повітря. Айну мстиво позирав на нього, зручно примостившись коло теплого стовбура старої ялиці. Він нині виглядав цілком матеріальним, і таким же вбивчо матеріальним був його глузливий вищир. Гаянові стало соромно. Він ніяково обсмикнувся і присів.

— То, е-е-е… що це було?

— Кхазма, — відповів Айну.

Гаян підняв розгублений погляд. Кхазма? Що це? Хаос? Космос?

— Безодня, — проказав бог. — Початок.

Молодий жрець запустив руку в купу глиці, стиснув її, і руді голочки боляче вп'ялися в долоню. Його ще й досі трусило від звіданого переляку. Хай йому! Такі одкровення не для його, Гаянового, здорового глузду…

— Ми всі походимо звідти, — тихо пояснив Айну, ліниво обскубуючи якусь травинку, — і боги, і ви, людці… Різниця, коли зважити, не така й велика. І всі вертаємось туди, коли вичерпується сила, що примушує нас до… свідомого існування. Ми звемо це «ентропе». Повернення. Ви звете це просто «смерть».

— То Аспарух, він…

— Нема його більше, — зітхнув Айну. — Є, мабуть, щось… Тільки це вже не Аспарух.

— Але чому? Чому так відбувається? Це тому що… зменшується віра?

Айну глузливо пирхнув:

— Це ще дурниці! Щезає, як би це точніше… елемент невпорядкованості. Оце вже не питай чому.

— А чому… — почав був Гаян і затнувся.

Айну весело розсміявся:

— А все тому, що вам конче треба знати все на світі. Жили б як живеться, так ні! Причинність вам подавай!

Він підвівся, розминаючи закляклу шию. Гаян кліпнув — йому раптом тяжко стало вирізняти Айну з навколишнього краєвиду.

— Ти ще… прийдеш сюди? — спрагло запитав Гаян.

— А навіщо? — щиро здивувавсь Айну. — Ти ж розлякав тут усю рибу!

— Ну… я би, я б не хотів більше дурити евдейців, але вони ж так і так ідуть до храму зі своїми турботами…

Бог дратівливо насупився:

— А я тобі що? Це, зрештою, ваші приватні справи.

— Але ж це — твоя земля, ці люди твої… миряни, — підхопився Гаян. — Невже тобі зовсім нецікаво?

Айну ніяково почухав потилицю. Кинув на жерця повний зневіри погляд:

— Я вже дуже давно не…

— Ось послухай! — не вгавав Гаян. — Наступної неділі в Евдейї ярмарок: сир з усіх навколишніх сироварень, вистава, потім танці…

Нарешті до жерця дійшло, що він пропонує богові. Сир якийсь, танці, заради всього святого… Ідіот.

— Дуже спокусливо, — мовив Айну, закинувши лице до неба. Гаян бачив, як тяжко він мучиться, стримуючись, тільки б не зареготати. — Ну… я подумаю.

Він кинув на жерця довгий лукавий погляд, рвучко розвернувся і закрокував уздовж берега, розбризкуючи воду, немов бешкетний сільський хлопчисько.

Гаян спостерігав за цим божественним дійством, не знаючи, плакати йому чи сміятись.

Із монографії Натана Вара «Утвердження буденності»

Говорячи про магію та магічні казки, я не можу не зупинитись на тому світоглядному контексті, до якого потрапляє магічна дійсність, інтерпретована поборниками матеріалізму. Йдеться, звісно ж, про утопію.

Магія дозволяє створити світ естетичний, довершений, вільний від звичних законів. Час, фізика, фізіологія не мають влади над цим світом, натомість тут владарює сила різноманітних чеснот, які долають зло, і тлін, і будь-яку логіку. Це — ідеал. Рай на землі.

Зв'язок між утопією та магічною казкою, безперечно, існує. Казка, як і утопія, значною мірою — моральна вправа, експеримент із найкращого впорядкування людських стосунків. Отож, в утопії можна знайти казкові риси, а в казці — ознаки утопії. Приміром, у багатьох утопіях Нового Часу йдеться про місто чи державу, якою керує мудрий правитель. Найчастіше він — богомонарх, провидець або чарівник. Контроль за всіма проявами суспільного життя здійснюється за посередництвом магічних артефактів: усевидющих дзеркал, чарівних вартових та ін. Для підтримання постійного благоденства такого суспільства так само необхідні чарівні засоби — земля, яка плодить харч у необмежених кількостях, як-от молочні ріки, хлібні дерева та цукеркові будинки; або ж артефакти, які дають той самий ефект — ріг достатку, невичерпний горщик тощо; а також — магічні робітники, які звільняють мешканців утопії від тяжкої, одноманітної праці.

Казка, у свою чергу, містить ознаки певного утопічного спрощення, ідеалізації. Добре та зле, як правило, чітко розмежовані й добрий, справедливий, а отже, морально адекватний фінал можна передбачити заздалегідь.

І казка, й утопія — позаісторичні, позареальні, а значить, межують з міфологією. Та все ж казка значно ближча до міфу. А утопія — до неврозу. На підтвердження своєї тези мушу виокремити основу згаданої недуги: невроз — це опосередкована компенсація невдоволеної потреби, заміщення, яке ніколи не приносить вичерпного задоволення, призводячи до патологічного зациклення. Ті, хто прагнуть ідеалу, вигадують його, але так і не наближаються до реалізації своїх бажань. Казка ж — цілком самодостатня. Вона не заміщує дійсність — вона її доповнює.

Прикметно, що найкращі — найбагатші художньо й фольклорно — казки та легенди мають суперечливі завершення. Царівна бере шлюб зі злидарем — чи буде вона щасливою? Старий ловить рибину, що виконує бажання — чи отримає він те, чого хоче? Чарівниця рятує життя дитини — чи не пошкодує вона згодом? Попри всю утопічність магічної казки, в ній залишається місце невизначеності.

Цікавим є також естетичний компонент. Утопія творить бездоганне: вродливі люди, прекрасні міста, дивовижні убори, — але ця краса є статичною, наче витесаний із каменя барельєф. Естетика казки є динамічною: потворне може стати прекрасним і навпаки. Прекрасне в казці може бути зловмисним, незрозумілим і просто страшним. Жахливе може бути принадним, а красиве — відразливим.

Таким, у переказах жителів Мессаламбрії, був острів Фаеллан, населений духами стихій, котрі паразитували на людській свідомості — щоправда, щедро винагороджуючи своїх жертв. Мало що відомо про цей острів. Після періоду переходу він остаточно зник із карти, та і, здебільшого, з пам'яті людей, лише зрідка виринаючи уривками дивних історій та забутих легенд.

* * *

Я навіть не сподівалася, що мені стане легше. Я тікала, плекаючи свій відчай, виношуючи його, як жданого первістка… аби, щойно розпач вихлюпне через вінця, покласти край своїм потерпанням. Я не хотіла такого життя, я бридувала прийняти куций недобір, що дістався мені взамін обіцяної повні… Світлий Айну, яка ж я була дурна!

Не знаю як, але відчай раптом щез. Витік, просочився крізь якісь незнані шпарки мого злощасного серця. Мені стало байдуже. Легко. Вільно. Гарячий подих битого шляху, тремтливе марево на гострій крайці неба, холодні ночі під незмірною ковдрою, гаптованою зорями і… море.

Боже ж мій, я могла би відбути свій вік, так жодного разу й не побачивши моря! Густо-синє, мов юшка, заправлена небом, мінливе, свавільне, неозоре… Коли я вперше угледіла його, вибравшись із екіпажа в Мессаламбрії, я подумала, що марю… Мені розказували, звичайно, про нього — Беллероспонт, море, за яким живе гігант Беллерос, за яким — Белліріум, край світу… Тепер я плистиму туди, за край світу, шукати те, чого немає, аби повернути те, чого й не було… Чи не маячня?

Чи повірила я тому несамовитому провісникові? Змученому, втраченому чоловікові, котрому, мабуть, ведеться не краще за моє? Звісно ж, повірила. Коли б мене зустрів якийсь вгодований, виряджений чванько, я пішла би геть, не зголошуючись… А так — я спробую. Чом би й ні? Я ніколи не була за краєм світу. Коли й тікати від власної долі, то саме туди…

Вибач мені, Кею! Я так страшенно за тобою сумую! Я щоночі бачу тебе уві сні й щоранку не хочу прокидатись. Я втекла, нічого тобі не сказавши. Але я думаю, мама тобі пояснить. Вона знайде слова… ха, знайшла ж вона їх, оповідаючи мені про ту свою угоду! Ой, ліпше б мовчала, ліпше б… Кею, правда ж, ти зрозумієш мене? Правда?

Я сплету цю ковдру. Хоч і стерла вже собі пальці ледь не до крові тим клятущим священним прядивом. Вона буде найкращою з усього, що я бачила в житті, і тому князеві вона не зможе не сподобатись. І тоді, можливо… Ой ні, не можна дозволяти собі марних надій! Я просто плистиму в Белліріум. У нас, в Евдейї, сказали б, що це те саме, що померти. От і добре, адже двох смертей не буває… Хоча, може, я буду першою, кому це вдасться?

Не відразу, але я таки знайшла корабель, капітан якого погодився відвезти мене на той берег моря. Бедестан — торговий порт, десь там, на тому боці. Невідомо де, словом, але варто було мені згадати про Єрухалом, як моряки незмінно зсували брови й відправляли мене піти перепочити. Так що їдемо в Бедестан, а там буде видно.

Дивно, як він узагалі погодився взяти мене з собою. Засмаглий і порепании, як печена картопля, з бридливим вищиром і рубцем на скроні, капітан Чінчар і слухати не хотів, глумливо позираючи на жменьку витертих монеток — усе, що я могла запропонувати за переправу на той берег. Якусь хвильку його пильне голубе око озирало вже не монети — мене, мовби приміряючись, та, схоже, ціна, яку могли запропонувати в Бедестані (звісно, я ж чула про тамтешні порядки)… так от, вона, певно, не була достатньою. Я вже й не знала, що робити, я вже вичерпала всі можливості, окрім… окрім материного медальйону, котрий вона, повагавшись, віддала мені наостанку. То що ж — хіба в мене був вибір? Я зняла медальйон і простягла його капітанові — срібне сонячне кружальце з дев'ятьма променями. Не бозна-який скарб, але Чінчар втупився в той медальйон, мовби побачив на моїй долоні скаженого ґедзя, і наказав приходити третього дня… Цікаво, що ж це за цяцька дісталася мені від матусі?

Отож, ми відпливли, знайомий мені світ гойднувся на хвилях і пірнув за виднокрай, а попереду були довгі-довгі дні подорожі між небом і небом, коли ти, наче немовля, сповите в незмірну блакить, лежиш, нездатний ворухнутись, у величезній люльці, чиє хитання заколисує аж до млості. Лише натужний скрип щогли, з якої рветься геть напнуте вітрило, і ґелґотіння вічно голодних чайок…

Утім, все це було потім. Вийшло так, що моя подорож заледве не урвалася майже на самому початку, коли капітан Чінчар, зобачивши на горизонті дивне смугасте вітрило, сполотнів і почав гарячково ганяти палубою. Від Мессаламбрії ми на той час відпливли вже досить далеко; смугасте вітрило було значно ближче й посувалося, схоже, у наш бік. «Спейра! Асспарухів крюк… То ж Вовча Ватага!» — побивалися моряки, скупчившись коло борту, а Чінчар нарешті вкляк біля керма, загнано лупаючи очима. Якби не його помічник — верткий дідуган на прізвисько Жучок, який шарпнув того й почав щось швиденько втовкмачувати — я би, певно, невдовзі дізналася, що воно таке за «спейра»… На койне це слово означає «зграя», і певно вже, нічого доброго не віщує. Чінчар іще якусь мить вагався, стежачи за просуванням вітрила, потім люто сплюнув і крикнув до веслярів: «На Фаеллан, тритонове поріддя!» Екіпаж, схоже, сприйняв зміну курсу без особливого ентузіазму, але підкорився.

Невдовзі з-за млистої завіси вигулькнув берег, і несподівано скоро наш корабель увійшов до вузької скелястої гавані. Так я побачила острів, що звався Фаеллан — місце, куди моряки зазирають лише за винятково паскудних обставин і спішать якнайшвидше звідти забратись.

Я, звісно, не знала, у чому причина такої неласки, навіть навпаки: щойно побачивши гавань, я відчула нестримне бажання залишитись тут надовго і, можливо, назавжди. Це було найпрекрасніше з того, що я бачила на власні очі — місто, не просто витесане з каменю, але вималюване, випещене, викарбуване, та не каменярем — ювеліром. Місто випиналося зі скелі, наче квітка з рясного гілля — природно й розкішно, а мощеною береговиною походжали ошатні, веселі мешканці, радо вітаючи наш корабель.

Мабуть, я аж занадто захоплено розглядала острів — скоса зирнувши на мене, Жучок гмукнув і став поряд, спираючись на поруччя.

— Отак і не подумаєш, — стиха мовив він, — що живуть тут нелюди — упирі та примари. Ті, хто затримується тут надовго… Може, чула? Екіпаж «Пінної діви», який пропадав не знати де, вернувся — і всі як один божевільні, верзуть казна-що, аж слина по підборідді…

— Невже правда? — здивувалась я. — Ну, коли верзуть казна-що, хто ж доведе, що вони саме звідси такі лепські вернулись?

Жучок не відповів, лише дратівливо чмихнув, мовляв, нема дурням ради, і рушив собі далі. Моряки позирали на берег із відразою, Чінчар бентежно супився, намагаючись навіть не дивитися.

— Чекаємо до вечора, — похмуро виголосив він. — Потім спробуємо проскочити на веслах. Я тутешнє дно знаю, так що… І щоб ніхто на берег — ні ногою!

Та ніхто, схоже, й не поривався. Такі страхопуди, чесне слово! Я позирнула на причал… і голова мені пішла обертом, так що я мусила вхопитись за поруччя, аби не впасти. Кей! Він стояв на березі й дивився просто на мене!

— Кею! — заголосила я, але він, схоже, не чув. Він розвернувся й рушив кудись углиб міста.

Що він робить тут? Чому не відгукнувся? Чи це він взагалі? Невже здалося? Серце мені калатало, мов затятий острожник — у двері в'язниці; мені було гаряче й зимно водночас — я мусила пересвідчитись, що то він… чи не він, байдуже. Я мусила знати.

Тоді я перекинула мотузку за борт і зістрибнула на причал гавані Фаеллан.

— Агов, мала! — гукнув до мене Жучок: — Здуріла, чи що?

— Та хай собі йде… — єхидно кинув Чінчар. Звісно, він не мав за чим жаліти.

Та я, власне, теж. Щойно опинившись на березі, я рвонула за знайомою постаттю, яка вже майже розчинилась у натовпі. Так я пробігла не знати навіть скільки — так і не наздогнавши Кея чи того, хто був так убивчо на нього схожий. А потім нарешті я збагнула, що не знаю, куди мені йти.

То що ж… Трохи часу в мене було — адже Чінчар збирався відпливати, лише коли смеркатиме. Іще трохи поблукавши, я вийшла на чарівний майданчик, оточений кільцем струнких білокам'яних арок, на яких тримався ще й другий ярус аркади, пишно замережаний виноградним пагінням. Посеред майданчика стояла висока альтанка з тонкого кам'яного плетива, в якій на зручній лаві розташувався шляхетний літній добродій. Він мусив бути якимось князем чи володарем — його постава була незмірно владною, а вбрання — дорогим, оздобленим сріблом і коштовностями.

Почувши мої кроки, він статечно обернувся.

— Вітаю, Еллано! — прихильно мовив він. — Ми чекали на тебе.

Я заледве не сіла просто на порохняву бруківку. Чекали? На мене?

— Ви що, заманили мене сюди, підкинувши наживку? Навіщо?

Чоловік зітхнув і вельможним жестом запросив мене присісти навпроти.

— Нам потрібна твоя допомога.

Думаю, мій погляд був достатньо красномовним, бо шляхтич сумно всміхнувся і кивнув:

— Я поясню тобі все. Не знаю, що тобі розповідали про нас… Та, дійсно, ми не люди. Ми — айя, ті, кого ви називаєте духами стихій. Але ми не можемо існувати без людей — без ваших емоцій, прагнень, спогадів… Ви нам потрібні, але все рідше до гавані заходять кораблі, а після тої прикрої пригоди з «Пінною дівою» — і поготів… Ніхто не ступав на цей берег уже більш як десятиліття. Фаеллан вмирає, Еллано…

— Та ну? А що сталося з екіпажем «Діви»? Чи ж не ви довели їх до сказу?

— їх занапастила власна жадоба, — зітхнув князь. — Ми винагороджуємо наших гостей, а їм виявилося замало. Що ж, ми не змогли їм відмовити. Хоч тепер і шкодуємо.

— Тобто… — я силкувалася розібратись, — ви, значить, як би це… харчуєтесь людськими почуттями, так?

Добродій скривджено насупився:

— Не слід визначати це таким чином. Ви, радше, потрібні нам, як вам необхідне повітря…

— Не бачу суттєвої різниці, — криво всміхнулась я. — А ті моряки, виходить, віддали вам усе, що мали… ну, і посунулися глуздом?

Князь скорботно зітхнув:

— Не все. Неможливо віддати есе… Проте, цього виявилося достатньо. Повір, нам дуже прикро.

— Ну, гаразд. Але що я можу для вас зробити?

Князь нахилився до мене, і на його лиці намалювався такий голодний вищир, що я мимохіть відсахнулася. Втім, він швидко опанував себе і, рвучко зітхнувши, обіперся на спинку кам'яної лави.

— Просто… просто розкажи нам про себе, про своє життя. Ти не пошкодуєш. Адже я знаю, ти мусиш мати, чим заплатити за подорож до Єрухалому… А в нас є чим віддячити.

Не знаю, що змусило мене погодитись. Обіцянка винагороди? Так, частково. А ще мені було безмежно цікаво. Що вони збираються робити з моїми спогадами? На хліб їх мазати, чи що? Словом, я таки наважилася.

Це було зовсім нескладно. Жодних неприємних відчуттів. Хіба лише… трохи моторошно. Коли я, затинаючись і шукаючи слова, почала розповідати про своє життя в Евдейї, навколо нас із князем почали збиратися інші айя. Вони просто стояли поруч, спрагло поглядаючи на мене і всотуючи кожнісіньке слово. Ніколи раніше я не мала таких вдячних слухачів.

Дивні були ці уособлення стихій. Неправильні. Наче люди, але й не зовсім — тепер вони мовби поскидали ті маски, в яких зустрічали корабель… Занадто вузькі й гострі вилиці, яскраві — ніби запалені — очі, тонкі, неприродно довгі пальці… Моторошний, викривлений відбиток людської подоби. Вони слухали з якоюсь неначе хтивістю, і на їхніх лицях проступало гарячкове, хворобливе задоволення… А ще мені, напевне, здалось, але невдовзі я почала впізнавати в обличчях айя риси знайомих мені людей — тих, про кого я говорила. Подібність з'являлась і зникала, мов узбережні скелі під верткими хвилями — не знаю, може, саме так вони споживали почуте…

В якусь мить я збагнула, що говорю вже, либонь, кілька годин поспіль. Сутеніло. Корабель! Вони ж відпливуть без мене! Чінчар — той точно не стане чекати!

Я підхопилася.

— Може, залишишся? — лукаво промовив князь. — Ми зробимо для тебе все, лише скажи…

— Ви вже вибачайте, але мені треба йти, — відказала я зненацька захриплим голосом, пориваючись бігти до гавані.

— Зачекай! — тонко проказав хтось поряд і внизу.

Здивовано роззирнувшись, я побачила маленького хлопчика в ошатному князівському вбранні.

— Тримай, це тобі! — княжич простягнув мені долоні, в яких ясно світився дрібний смарагдовий бісер. Повна жменя.

Я похапцем сховала дарунок до своєї дорожньої сумки і нарешті побігла геть. Айя спрагло спостерігали за моєю втечею, мовби навіть вона могла стати для них поживним харчем.

Я ледве не запізнилася. Добре, що чорнявий парубок, який дозвільно розглядав кам'яний фонтан на котромусь майданчику, показав мені коротку дорогу до гавані. Він не був схожий на господарів острова… Може, то був чийсь спогад, відживлений щедрими айя? Чи такий же, як я, допитливий мандрівник?

Не знаю. Дивне місце — Фаеллан.

Наступні кілька днів мені було трохи зле. Паморочилося в голові, я часом не могла згадати, куди я іду й навіщо… Втім, це скоро минулось, а старий Жучок приходив до мого темного куточка під палубою, приносив поцуплені з капітанського столу наїдки і все розпитував, як воно на тому острові. Він, схоже, трохи заздрив.

Дивне місце — Фаеллан, що не кажи… Ми необхідні диву, щоб воно могло існувати. А диво потрібне нам. От тільки нас може занапастити власна жадоба. Тому, напевне, ми незабаром знищимо все дивовижне, аби воно не становило для нас такої згубної зваби. Що ж… Шкода.

* * *

— Вам тут не подобається? — запитав Барт, обертаючись до Натана, чиї брови раптом настовбурчилися двома гострими стріхами. — Як не до смаку, то підем обідати десь-інде. У Месабрі годують усі і всюди — либонь, для кращого засвоєння епічної минувшини.

— Та ні… подобається, — хитнув головою Вара. — Просто я не припускав навіть, що хтось додумається відкрити ресторан у такому місці.

— Такому — якому? — зацікавився Барт. Нічого особливого він тут не бачив. А втім…

Старезна будівля грубого каменю, незмінна півтемрява, древні, полущені фрески на стінах — а сюжет зображень… Ліпше не вглядатись. Усе це гарно оздоблене рушничками та мальовничими знаряддями аграрного побуту, які виглядали тут так само доречно, як бубонці на вовкулаці.

— Знаєте, — якось химерно заусміхався фольклорист, — таки зупинімось: давно вже час чогось перехопити.

Він швиденько рушив до одного з вільних столиків, тягнучи за собою здивованого художника. Щойно вони присіли, як коло столу виник літній добродій з пухким меню та надзвичайною зичливістю на лиці.

— Що, не густо відвідувачів? — запитав Натан, хитро позираючи на господаря.

— Еге, — радо забідкався той: — І чому — не збагну. Райончик же який вигідний — центр, пляж… Ціни в мене — либонь, найнижчі в Месабрі, та й кухар справний… Думаю, може, музику закликати, дівок із тамбуринами? Як гадаєте?

— Обов'яз-ко-во! — пирснув Натан Вара. — Щоби, цей, оживити інтер'єр…

Косо зиркнувши на веселуна-фольклориста, господар подався виконувати замовлення. Готували тут дійсно непогано, хоч особливою оригінальністю асортимент не вирізнявся: такі ж салат із бринзою та свиняча каверма з «лютим» перчиком, що й усюди. Ну та, зрештою, тут було не гірше, ніж деінде. То в чому ж річ?

— Цікава в них назва, — відзначив Натан Вара, кивнувши на меню, де на псевдошкіряній палітурці царювало золотаве тиснення: — «Амброзія».

Барт скептично гмукнув, цмулячи прохолодне винце.

— Частунок, значить, для безсмертних… Ха, не дивина, що з клієнтурою тутечки не склалося!

Натан глянув на нього з якоюсь особливою повагою:

— Ви знаєте койне? Амбротос — дійсно означає «безсмертний». Зумисне такого не придумаєш… Ви знаєте, що це за споруда? Ні? Ось подивіться на тутешні фрески.

Художник роззирнувся. Так… Святково вбрані миряни коло вівтаря, на якому — змія і серп. Далі — люди, що вклякли навколішки з піднятими вгору долонями.

— Це — храм? Храм якогось чергового забутого божества?

— Ну, це ще як сказати. Дивіться далі — на протилежній стіні збереглося ще кілька клаптів.

Дійсно, якраз навпроти входу — витерті, порепані зображення. Та все ж можна розібрати: ті самі люди на колінах, але вже не зовсім ті — коли придивитися, видно, що від них лишилися самі кістяки з черепами. Кістляві руки піднесені вгору, вгорі — темна постать, чия антропоморфність була ймовірною, але не беззаперечною. Над постаттю видно частину надпису — щось там… Παντοκράτωρ.

— «Пантократор» значить «всевладний», — поштивим шепотом переклав Натан. — Імені немає… Просто — Всевладний. А, і до речі, жоден із богів Архади не був усевладним. То як гадаєте — хто це?

Художник ошелешено роззирнувся:

— Доля? Час? — він запнувся. — Смерть?

Натан знизав плечима, мовби визнаючи всі пояснення одразу.

— О! А вони корчму тут розвели. Та ще й бідкаються! Ну люди…

— То що ж це вони, смерті тут вклонялися? — отетеріло мовив Барт. — Наші, так би мовити, пращури?

Натан примружився:

— Смерті? Ну, не певен. Це, швидше, сила, яка має владу над живими, рівно ж як і над мертвими. Я б назвав це ентропією. Ентропе. Повертання.

Барт замислено відставив порожнього келишка.

— Знаєте, я вам таки вдячний.

— За що? — здивувався фольклорист.

— За те, що спершу дозволили попоїсти, — заусміхався Барт, — і лише потім потішили мене оповіддю про такі своєрідні вірування наших предків. Якби навпаки, апетит був би вже не той. Ні, геть не той.

Натан тихо засміявся.

— А, бачте! Ніде нема поваги до минулого. Бо воно має неприємну здатність псувати людям апетит… То як, трохи підживилися? Йдемо далі?

Барт підвівся, відставивши важкий кований стілець.

— Так, я хотів був іще дещо вам показати тут в околиці. Теж досить-таки макабричне, раз уже настрій є… і нема апетиту. Чи ви бачили коли колодязь сновідника?

— Ну, я чув, що є… такий звичай. Але справді, ходім подивимось.

Вийшовши з корчми для безсмертних, художник упевнено повів свого приятеля знайомою йому, хоч і трохи химерною дорогою. Те, що він шукав, не належало до переліку туристичних принад, тож і шлях туди був чарівно невторованим — за що, власне, Барт і любив це місце. Просочившись між столиками літньої кав'ярні та тужавими поглядами її завсідників, пройшовши вузьким провулком, куди не виходило жодне вікно, вони невдовзі випірнули до забраної старовинними ґратами хвіртки. За нею виднівся тісний мощений дворик.

— Нам — сюди, — змовницьки прошепотів Барт. — От лише тут завжди зачинено. Але дивіться, яка штука!

Він торкнувся рукою тяжкої залізної засувки:

— Бачите — засувка… Чи не дивно: вона розміщена тут, назовні, отже, вона не стільки заважає ввійти, скільки — вийти. Кому, хотів би я знати?

Художник відімкнув двері та штовхнув їх досередини, пропускаючи гостя вперед.

— Дворик цілком глухий, — прокоментував він, — жодних вікон чи дверей, окрім тих, через які ми ввійшли. Ну й колодязь, звісно.

Справді, тяжко було його не помітити. Потужний кам'яний циліндр, мовби жерло гармати, націленої в небо. Важка залізна покрівля, яка, певно, боронила колодязь від забруднення. Жодного натяку на підйомний блок чи коновку.

— Цю криницю називали колодязем сновідника, — промовив Барт, — Маалеха-сновідника. Ну, знаєте, це — той тип, котрого наші ласі до метафор пращури називали володарем сновидінь.

— Володарем? — скептично підібрав губи Натан Вара. — Не думаю… Так само, як лісника не назвеш володарем лісу. Так собі, доглядач. Провідник.

— Гм… Вам, либонь, краще знати. Так от, тому Маалеху навіть, кажуть, жертви приносили. Отутечки. Скидали їх просто в колодязь, — Барт криво всміхнувся, — Ну, там, політичних опонентів чи конкурентів у торгівлі невільницями…

— Що, думаєте, людські жертви? — здивувався Натан. — Та боронь боже! Маалех ніколи не був таким… кровожерливим. Хитрим — так, але не більше.

Він підійшов до колодязя і, поклавши долоні на шкарубкий кам'яний край, зазирнув углиб.

— Колодязь… Цікавий символ. От ви, Барте, не думали, чому саме колодязь вважали за оселю сновідника?

Барт і собі сторожко глипнув до криниці. Темрява. Студена вогка пітьма.

— Ну… Морок, куди ніколи не прозирає світло… Дна не видно. Ніч? Безодня?

— Кхазма.

— Що?

Натан Вара ніяково пересмикнув плечима:

— Тут я не цілком певен. Це — лише здогад… Кхазма — означає безодня, чи радше — «розчахнутість». Безодня, чий погляд звернено на тебе. Початок відліку, початок існування. Слово «кхазма» походить звідти ж, що й «хаос». Наші сни, отже, сягають корінням у предковічний хаос, час творення світу.

Натан тяжко зітхнув, зануривши уважний погляд у темну прірву, начебто намагаючись прочитати там, мов на денці горнятка, власну химерну долю.

— Знали б ви, як я шалено заздрю вам…

— Мені?

— Усім, хто бачить сни. Мені вони ніколи не приходять. Мовби пороблено. Не знаю. Може, так і є…

Натан люто гупнув кулаком по крайці колодязного жерла:

— Мені, котрому вони потрібні більше від інших! Хотів би я колись перестріти того Маалеха! — він нахилився до отвору і крикнув, сполохавши дзвінку луну: — Ти що, зумисне мене уникаєш? Чуєш, ти, паскудо!?

Барт Антолій лише хитнув головою. Добре, що нікого більше не було в цьому дворику. Не кожен таке зрозуміє. Тільки от його, Барта, Натанове поводження не дивувало. Дійсно, хіба зміг би він жити без своїх снів? А коли й так, як багато би втратив? Барт покопирсався в кишені і, знайшовши монетку, кинув її до колодязя. У жертву.

* * *

Ярмарок в Евдейї був святом сумлінних сироварів, лукавих крамарів, язикатих господинь і веселих п'яниць. Ці останні, підпиті квасним кисляком, розпочали святкування ледь не вдосвіта, урочисто відкривши ярмарок своїм неструнким величальним співом. Другими до свята долучилися крамарі, розпочавши звитяжну боротьбу за увагу покупця: барвисті ятки понапиналися кругом Евдейського майдану, принаджуючи перехожих яскравими стрічками, закличною музикою та приязними юнками. Нарешті на майдані з'явилися покупці: хто тутешній, хто з околиці, а хто й від самого узбережжя — куди лише домчала похватна говірка. Тут і справді можна було придбати добрий сир ледь не задурно — та лише в тому разі, коли ви не дозволяли себе надурити. Бо ж ярмарок був, понад усе, святом веселих облудників і простакуватих заїжджих. А втім, так їм і треба, бундючним зайдам з долини.

Гаян дозвільно походжав майданом, не стільки виглядаючи собі вигідну негоцію, скільки придивляючись до крамарів із купцями. Він із цікавістю дослідника прислухався до суперечок, а почасти й колотнечі, що зчинялася над жовтими оліїстими головами; час від часу його закликали у свідки чиїхось чеснот та смакових якостей, і скоро Гаян усвідомив, що, завдяки своєму духовному авторитетові, встиг уже незле почастуватися добірним сиром. Схоже, у його становищі були-таки неочікувані, але тим більш доречні вигоди.

Щойно Гаян замислився, де б то його роздобути холодного кисляку — бо ж уже добряче припікало, як просто над його вухом вибухнула чергова сирна сварка:

— Ви що, шановний? Чи ж вам повилазило? Сюди дивіться! О! Золото, не сир! Аж на сонці світиться! А пахне ж як — аж душа з плоту скаче! Що — кислий?! Як — кислий!? Ану, з'їжте оце! їжте, кажу! Глевкий?! Та сам ви глевкий!

Молодий жрець зацікавлено роззирнувся, аби побачити, хто ж то так звитяжно протистоїть крамаревому наскокові. Розгледівши хороброго покупця, він вражено гмукнув і підійшов ближче. Товар і справді був так собі, поганенький.

— Слухай, Мироне, — промовив Гаян: — Воно ж видно, що сир твій, либонь, ще торішній… Не бреши, га? Не гніви бога!

Крамар люто розвернувся до Гаяна вочевидь, аби повідомити щось невтішне про його найближчу родину, аж тут крамарева долоня самочинно вхопила добрий шмат сиру й заштовхнула його до говіркого писка свого власника, вмить урвавши його протест. Сердешний дядько вирячився на власну руку, мов на запроданця, що ницою зрадою віддячив за ласку.

— Ну от, — реготнув жрець: — Казав же — не гніви бога!

Бог дратівливо знизав плечима:

— А що він, справді? Якийсь непотріб всучити хоче… Так, наче я сиру зроду не бачив!

На лиці Айну щире — ну, майже щире — обурення.

— Та не зважай, — тішився Гаян, — це ж на ярмарку найбільша розвага — виглядати, хто кого краще надурить.

— Ага! — радісно кивнув Айну. — Так он чого тебе всі пригощають — шанують, либонь, умільця…

Гаян ледь не заточився, перечепившись через якийсь камінець.

— Коли ти не заперечуєш, — мстиво промовив він, — я можу показати, де знавці сир вибирають. Язикатого Мирона, — Гаян обернувся на недолугого крамаря, — тут усі знають, і хіба який неотеса з долини…

Айну скривджено закопилив губи.

— Ну, е-е-е… — схаменувся жрець, — словом, дозволь мені показати, що тут до чого.

Оскільки гість наче не заперечував, Гаян використав цю нагоду, аби розказати й показати йому все, барте уваги — звісно, на його, Гаянів, смак. На ярмарок висипало все спроможне ходити — або дозвільно лежати під тином — населення Евдейї, тож молодий жрець мусив лише тицяти пальцем і коментувати. Ондечки, коло помосту — кметова сім'я, сам кмет — отой, схожий на діжку — навіть до лазнички ходить із мечем, бо вважає, що так його більше шануватимуть, а його дружина — пишна така молодиця — геть схиблена на жовтих мальвах, і вже засадила ними весь город і випас, тож вівці їхні харчуються, бідолашні, хіба лише мальвами… А он — заїжджий нотарчук, худезний як тріска, все залицяється до мірошникової доньки, приносить їй свої любовні вірші на грубих аркушах із чорнильними ляпками, але вона неписьменна, тож уся та лірика годиться хіба грубу розпалити… А ось, коло плоту, Бузь, евдейський дурник — той, коли його хлопці вином почастують, таких сороміцьких пісень піє, що дівки за три дні ходу хихотять мов причмелені… Ага, а онде — коваль Кей зі своїм малим-сновидою; коваль наш, кажуть, замолоду півсвіту обійшов, але тепер із Евдейї — ні на крок… А коло них — діжка з кисляком! О! Якраз впору!

Гаян махнув рукою до Айну, запрошуючи за собою. Той зачудовано глипнув на жерця:

— То ти, виявляється, добре їх знаєш, — підсумував він, озираючи евдейців.

— Авжеж, — кивнув жрець, — вони ж приходять до мене за порадою, тобто, до тебе за порадою…

Айну знизав плечима, щось невиразно буркнувши. Гаян тим часом проштовхався до діжки, де почав голосно вимагати холодного кисляку. Коло діжки хазяйнувала поставна, моторна дівчина, котра, зобачивши Гаяна та його гостя, швиденько передала свої обов'язки котрійсь помічниці й, прихопивши два великих дерев'яних кухля, рушила до молодого жерця.

— Здоров, Гаяне! — радо привіталася вона, передаючи йому частунок. — А це — твій е-е-е…

Піднявши пильний погляд на Айну, дівчина завмерла. Налаштувавшись ковтнути омріяного напою, Гаян ледь не захлинувся: на обличчі дівчини яскраво проступило щось на зразок молитовного екстазу. Який, на щастя, швидко обернувся рясним рум'янцем. Так… Айну, слід віддати йому належне, виглядав так собі нічого — надто ж в очах дурненького дівчиська. Ну, гаразд, але чому саме Тілла, на чиє товариство й сам Гаян щиросердо розраховував?

— Тілло, це… — спробував був пояснити він. — Це А-а… ай!

Бог стиснув йому плече долонею. Трішечки засильно, як на Гаянів смак.

— Айвен. Я його… троюрідний брат. З Ахелою.

— Ну… — Тілла опустила очі, — Айвене, ви прийдете на забаву?

Айну спантеличено зиркнув на Гаяна.

— Звісно, що прийде, — мстиво пообіцяв жрець. — Адже він саме для цього сюди і приїхав! Чи не так, братчику?

Той кивнув, та, правда, невідомо було, що саме заохотило його лишитися — Тіллине запрошення чи Гаянове тихе навісніння. Так чи інак, Айну з цікавістю спостерігав, як товариство готується до вечірніх розваг. Щойно над схилами Страджан зійшлися завіси сутінок, вівчарі з урочистими піснеспівами та боєм тимпанів винесли на майдан головешку, що тліла вогнем, доправленим гей би з далеких високогірних випасів. Тут-таки було розпалено багаття, ще й таке велетенське, що від його немилосердного полиску аж п'яниці попідтинню попрокидалися; звідкілясь з’явилося маленьке чорне ягня, що його волочили на налигачі — ягня нажахано бекало й шарпалося.

— Для чого це? — спитав Айну, з увічливою цікавістю озираючи зосереджених вівчарів.

Гаян злостиво реготнув:

— Жертву зараз будуть приносити. Тобі, між іншим.

— А! Молодці! — жерцеві так і не вдалося розгледіти, сміється той чи ні. — А як саме?

— Та зараз побачиш, — зітхнув Гаян. — Мушу йти — тут уже мені не відбрехатись. Така, розумієш, відповідальність…

Молодий жрець повагом ступив до багаття, де помічник шанобливо подав йому розігрітий на вогні ніж. Гаян відкотив рукави, аби не захляпати хламиду. Не любив він тої справи, але що ж… За мить щемливе бекання урвалося, і свіжа кров бризнула на вогнище. Вогонь, як належить, лизнув йому призначене й тихо чмихнув — цівочка їдкого диму потяглася догори. Добрий, між іншим, знак, зауважив Гаян: бог, себто, приймає піднесення. Миряни схвально загомоніли, аж тут несподівано гомін урвався, як-от ягняче бекання хвилину тому. На майдані запала тиша. Гаян роззирнувся і сам ледь не впав із ляку: над вогнем ширяло дивовижне видиво — димне, півпрозоре ягня з очима-жаринками. «Шкуродери! — скривдженим басом поскаржилося видиво. — Бузувіри! Ай-яй-яй!» Докірливо хитнувши головою, ягня тупнуло ніжкою і зникло.

Гаян із підозрою озирнув натовп. Айну зосереджено колупав чоботом дорожній бруд. Молодий жрець мало не розлютився: як йому тепер усі ці дива пояснювати? Так і сказати мирянам, що бог їхній, м'яко кажучи, вирішив пожартувати?

Тим часом із-за спин евдейської громади почувся чийсь радісний зойк. За хвилину на майдан проштовхався дурник Бузь із містким кухлем напереваги.

— Ґвалт, людоньки! Хтось діжку зачаклував! Замість кисляку — чистий тобі виноградовий первак! Так шибає, що аж йой!

Громада радісно заворушилася, скоро найспритніші вже термосили зачакловану діжку. Дійсно, чиста запашна тратта! Вельми розчулені цією обставиною, евдейці виснували, що жертва, либонь, пішла незле. Гаян пробрався крізь миттю зріділий натовп до свого гостя, котрий нині підняв погляд, усміхаючись ніяково, мов упіймане на гарячому баламутне маля.

— Ну і… навіщо це все? — нервово промовив жрець.

— Та що? — знизав плечима бог. — Хай собі люди тішаться. Що мені, шкода?

І дійсно, справа пішла відчутно веселіше. Жваві й галасливі, евдейці повсідалися на лавах, розставлених коло вогню — кожен, любовно тулячи до грудей жбан чи кухоль. Багаття загасили, ретельно розгрібши вугілля, і на майдані з'явилися святково вбрані танцівниці. Під биття тимпанів та волання гайд танцівниці ступили босими ногами на вугілля. То був давній, ледь не магічний звичай, який завжди викликав у Гаяна певне збентеження — він усе ніяк не міг второпати, як то в танцівниць п'яти не репають. Віра вірою, але опіки опіками — як він сам мав нагоду пересвідчитись… Тим часом Айну кудись завіявся, що теж давало підстави для занепокоєння. Ти ж бач, як розійшовся! А втім, граппа — вдала знахідка. Навряд чи хто назавтра буде здатний пригадати деталі.

— Слухай-но, Гаяне! — рипнув хтось поряд. Молодий жрець роззирнувся — сам пан староста! Ну, якраз… — А чо' ти нам такої штуки раніше не втнув? Он, коли нотареві весілля гуляли? Було би якраз впору, ні?

— Угу, — кивнув Гаян. — Тільки я тут до чого? Це ж той… божий промисел.

— Горівку гнати? — отетерів кмет.

Ха, подумав Гаян, Світлий Айну — володар небесної ґуральні… А чого, все краще, ніж оте конегриве бозна-що. Пан кмет ковтнув божого частунку і вдоволено гикнув:

— А нічого собі сивуха, — відзначив він. — Бачить бог, нічогенька!

Бачить, аякже… Гаян роззирнувсь. Ага, оно де він — просто коло багаття, щось там втовкмачує музикам, зграбно поклавши долоню на тонку Тіллину талію. Та дивилась на нього закохано й запопадливо. Дурепа, їй богу, дратівливо пересмикнув плечима Гаян.

Тим часом танцівниці статечно зіступили з вугілля, і тої ж миті музики завели якийсь жвавий танцювальний наспів. І от усі, хто ще міг стояти, підхопились і посунули на майдан. Вибравшись на лаву, Гаян побачив, як Айну легко вклонився й запропонував Тіллі руку. Ще мить — і вони очолили вервечку танцюристів, ведучи їх за собою в якомусь шаленому круговії. І все б наче нічого, але тут Гаян ледве за серце не вхопився, побачивши, куди вони прямують. Просто на гаряче вугілля! Сполоханий зойк завмер йому на губах — вервечка ступила на вугілля й помандрувала далі, не запнувшись, не урвавши танцю… І, немовби цього було мало, з-під ніг танцюристів палахнуло полум'я, заіскрило, рвучись догори… Та ніхто цього навіть не зауважив. Евдейці танцювали просто посеред багаття, яке силкувалось, але не могло їх обпалити.

Коли музика стихла, танцюристи, ошелешені, зачаровані, відсапуючись, попадали на лави.

— То як? Весело? — запитав Айну, зненацька поставши поряд.

Гаян хотів був оповісти, що саме він думає про такі от веселощі, та тут він якраз зобачив богове лице — той просто аж нетямився від єхидної втіхи.

— Це тобі не цяцьки! — хитнув головою жрець, але враз його суворості забракло і, глядячи на Айновий радісний вищир, він і собі зареготав: — Ну, як тобі евдейські танці? Підошви горять?

— Ага! — радісно кивнув Айну: — Горять! А горло як від того сохне, ти би знав! Підемо до тої діжки? Поки твої миряни не знищили все до краплі?

Гаян кивнув, радісно передчуваючи, як він сьогодні нап'ється. З причини нещасливого кохання чи ще якої іншої…

— Не зважай! — Айну дружньо поплескав його по плечі. — Нікуди твоя Тілла не подінеться…

Він запнувся. Тобто ні, просто замовк, розглядаючи щось несподіване. Примружившись, Гаян побачив: назустріч до них ішли двоє. Малий… малий сновида Олах… і ще якийсь добродій, очевидячки, нетутешній. За мить усі четверо зупинилися, розглядаючи один одного. Недалеко лунала гамірна музика і трохи істеричний регіт розтроюджених дивами евдейців. Навколо — тремка сіро-синя сутінь із полиском далекого багаття. Непорушність… Мовби перед бурею.

Незнайомець у цупкому сірому плащі поклав долоню на плече малому.

— Отож, він тут… десь тут…

Гаянові аж крижаки спиною забігали, коли він побачив, як незнайомець нишпорить навколо незрячим поглядом. Тобто не зовсім незрячим — він просто шукав і не міг побачити Гаянового супутника.

— Дуже добре, — підсумував сірий заброда. — Скажи йому, — звернувся він до Олаха, стиснувши йому плече, — скажи: коли він втручатиметься… надовго його не стане. Отак і скажи, малий.

Відпустивши хлопчаче плече, незнайомець бридливо скривився й закрокував геть. Гаян швидко зиркнув на Айну — той незворушно проводжав очима чудного гостя.

— Хто це був? — запитав Гаян.

— Вартовий! Він сказав, що він — вартовий! — сполохано повідомив Олах.

Айну глузливо пирхнув:

— Вартовий… Сторожа нудоти.

— Що це значить? — не вгавав Гаян. — Звідки він узявся?

— Звідки? — стенув плечима бог. — Вам краще знати. Це ж ви їх створили.

Із монографії Натана Вара «Утвердження буденності»

Кожна епоха має свою світоглядну домінанту і, природно, свій протест проти неї. Минуле століття пішло, залишивши за собою чадний осад реалізму й цілу плеяду ним, реалізмом, невдоволених. Існує багато віддзеркалень того протесту: містика й фантастика, сексуальна революція і наркотична відлига, — кожне з яких у свій час було відзначене стигмою ескапізму. Тобто втечі.

Що ж таке втеча від реальності? Чому від неї тікають, і чи можлива ця втеча взагалі?

Слід сказати, що пошук шляху за межі дійсності почався, щойно людство постановило своє відокремлення від природи, і відтоді не припинявся ні на мить. Тут можна згадати аналітичний доробок недавньої деспотичної доби — реальність і задоволення не перетинаються, отож, задоволення можливе лише в «позареальності», вільної від побутового бруду, фізичних чи моральних ущемлень. Звідси випливає, що прагнучи виходу, втечі, людство полює за втраченими втіхами. Можливо.

Можливо також, що прагнення іншої дійсності є своєрідним шляхом до влади. Винайшовши релігію, наші пращури окреслили двері в інший світ, і той, хто бартував ті двері, а надто міг вільно ними користуватися, набував жрецького, царського чи й божественного достоїнства. Поняття «екстаз», яким нас збагатили служителі давніх культів, має досить показове, хоч і забуте нині значення — «вихід». І чомусь ніхто не називає релігійних діячів ескапістами, хоч і слід би: саме вони прищепили нам ставлення до дійсності як до тимчасового притулку.

Хтось інший, що теж імовірно, тікає не стільки від реальності, скільки від самого себе, від незадоволеності собою і нездатності щось змінити. Цим, власне, байдуже, куди тікати. Граничним проявом такого приватного ескапізму є суїцид.

Гіпотез, як бачимо, не бракує, та подив викликає інше: якщо прагнення втечі є нашим природним станом, то чому ж воно набуває такої нищівної конотації? Ескапізм — пишемо «дорівнює» — то всього лише неспроможність жити тут і зараз? Такі люди барті зневаги чи, в кожному разі, співчуття?

Втім, здається, справа полягає зовсім не в цьому. Пошук іншого є водночас відмовою від наявного. Відмовою від нормальності, котру регламентує суспільство. Суспільство регламентує, впорядковує і карає, виштовхуючи чи знищуючи тих, хто порушує порядок. Хочете втечі? Та будь ласка! І не забудьте зачинити двері з того боку!

Тож наскільки реальною є втеча від реальності? Чи не обманюють себе ті, хто жадає іншого? Можливо, таке прагнення є всього-навсього взаємовідторгненням суспільства та нонконформіста?

Інша річ — якби кому вдалося побувати на тому боці дійсності й аргументовано довести тамтешні переваги… Казки Архади і сусідніх країв містять численні посилання на таких звитяжців, та особливе зацікавлення викликає оповідь про кочове плем'я маджнун, члени якого мали своєрідну «перепустку» на той бік. Щоправда, ті ж таки оповіді говорять про маджнун радше як про демонів, котрих варто уникати, а при нагоді — нищити. Що ж це — відторгнення ненормальності? Чи можливо, просто заздрість?

* * *

Коли довга дорога завершилась і над синім плесом постав край світу, моя ковдра була вже майже готова. Не маючи іншого заняття, я весь час лише те й робила, що сплітала докупи м'які вовняні волокна, фарбовані білим і багряним. То була довга-довга верета, куди пружкими тасьмами впліталася моя самота й туга, дрібними візерунками бралися світання й вечори, цупкою крайкою вистигала звична вже сподіванка-безнадія. Ну і, звісно, сяйний смарагдовий бісер — віддяка за спомини, що ними я почастувала голодних.

Та ось, нарешті, той бік вигулькнув із-за узбережної мли, являючи прибульцям строкату мішанину: куполи, майдани, щогли; лемент, брязкіт, юрмління, різкі незнайомі пахощі… Ринок, одним словом, величезний ринок, що не мав собі краю чи зупину.

Отож, Бедестан. Щойно корабель торкнувся причалу, я, не прощаючись, зістрибнула на хиткий дерев'яний настил. Той клятий Чінчар устиг допекти мені до живих печінок зі своїм вередуванням, пиятикою та нападами прихильності, які я мусила перечікувати, замкнувшись у кормовій коморі. Що ж, досить. Я відсипала йому дещицю зі свого фаелланського скарбу і, судячи з капітанового зачудування, мабуть, відсипала забагато… Ну, та хай йому. Я нарешті здихалась його гидкої пики — і то зиск.

Опинившись на твердій землі, я згаяла якусь хвильку, не знаючи, куди податися. Стільки народу водночас я не бачила ще ніколи… Хто ж знав, що край світу — таке популярне місце? Проте стовбичити на причалі якось не випадало, тож я підкинула сумку на плече і вирушила до міста. Це, тобто, якщо вважати Бедестан за місто, а не за один суцільний прилавок. Чого тут лише не було: оздоби, що могли би служити за одяг; зброя, що могла би служити оздобою; невідомої природи брязкальця, що могли би замінити все згадане. Якесь беззмістовне розмаїття сумнівних принад, на котрі, втім, не вщухав бурхливий попит. Ну і, звісно, войовничі крамарі, які мали кепську звичку хапати за руки й гаряче переконувати купити в них півсвіту… То був справдешній лабіринт, пропахчений маслами і прянощами, вщерть захаращений крамом і заповнений юрбою, тож не дивина, що невдовзі я остаточно заблукала.

На щастя, у цій божевільні траплялися бодай невеличкі острівці спокою — на один із них я надибала цілком випадково й зупинилася, присівши коло пощербленого кам'яного джерельця. Я набрала повні жмені зеленкуватої води і з полегкістю витерла лице. Мене трохи млоїло від навколишньої круговерті та, певне, ще й від голоду. Слід було щось перехопити, і — так уже поталанило — якраз поряд виявилась якась приблизна подоба корчми. Трохи перепочивши, я відшукала у своєму капшуці кілька камінчиків і вирушила дістати собі якогось харчу.

У цій корчмі, судячи з бундючного вигляду її завсідників, збиралися грошовиті купці, тож господар озирнув мене з певною підозрою.

— Гюнайдин! — непривітно мовив він. — Не алирсиниз?

Ну що тут скажеш, чесне слово! Я лише стенула плечима і, простягнувши йому долоню з блискучим камінцем, тицьнула пальцем у щось більш-менш їстівне на вигляд, що його якраз несли котромусь із замовників. Хазяїн ухопив камінця й заходився зацікавлено розглядати його на світло. Зрештою він запопадливо закивав і вказав рукою на вільний столик коло завішаної килимами стінки. При цьому, правда, підозра з його погляду нікуди не поділась… Але їсти хотілося до нестями, тож я вирішила не зважати.

Отож, поки я споживала своє замовлення, яке виявилося надто гострим, надто пряним невідомо чим, хазяїн примружено позирав у мій бік, щось швидко товкмачачи своєму помічникові. Це мене бентежило, і я вже зібралася йти, аж тут коло мого столика виник якийсь незнайомий суб'єкт у темному повстяному халаті. Не питаючись мого дозволу, він присів поряд. То був невисокий смаглявий дядько, трохи схожий на скуйовдженого ґава.

— Сен де амма делі ха оглум! — глузливо промовив він.

— Даруйте? — якомога ввічливіше проказала я.

Незнайомець ляснув себе по чолі, заусміхався:

— Кажу, ну і дурень ти, синку!

Ага! По-перше, він знав мою мову, а по-друге… Синку? Оце так новини!

— Покарай мене Ілла, то ти з Архади! — не знати чому зрадів незнайомець. — Бююк чаршиси… тобто, е-е-е, цей ринок тобі, либонь, усі баки заморочив?

— Ну… тут таки трохи гамірно, — обережно промовила я.

Незнайомець зареготав:

— Гамірно, є? Ха-ха! — Нараз він посерйознішав: — Та хай би там як, не слід отими скельцями світити перед усією корчмою. Бо знаєш, що буде, є? — він черкнув по горлянці ребром долоні, висолопив язика і знов зареготав. Ну що за чарівний веселун!

— Дякую за попередження, — зітхнула я, підводячись, — та я мушу йти.

Він — от біда! — підхопився разом зі мною.

— Спішимо, є? Вино? Куриво? — він лукаво примружився: — Гарненькі дівчатка? Є на що купити, є? Я знаю ринок, знаю, де дешевше!

О! Чимдалі веселіше!

— Даруйте, але мені треба якнайшвидше знайти того, хто покаже мені дорогу на Єрухалом. Маю там термінові справи.

Дядько сів, тобто, швидше, впав на лаву, кліпаючи очима.

— Е, джаним… Ніхто тут не ходить до Єрухалому, хлопче, — повідомив він. — Ніхто не знає дороги. Хіба маджнун, — він гидливо сплюнув на втоптану долівку. — Ті знають.

— Значить, мені потрібно знайти отих маджнун, — зітхнула я. — Це складно?

Він змовницьки заусміхався, перехилившись через столик:

— Складно — ні. Дорого — так.

Я знизала плечима. Чомусь я була певна, що моїх заощаджень вистачить для оплати цієї прогулянки. Дядько схвально кивнув, простягаючи мені долоню:

— Джума.

— Е-ее… Еллан, — знайшлася я.

Він радісно потис мені руку, поплескав по плечі й виголосив:

— Тамам, Еллан! Товаришуй зі мною — буде тобі щастя!

Згодом я мала нагоду переконатися, що вчинила правильно, не виправивши Джуминої помилки. Подорожуючи разом із ним вулицями Бедестану, я збагнула, що не бачила тут жодної жінки — окрім тих, звісно, що на продаж. Не те, щоб моє вбрання чи зачіска робили мене аж такою вже подібною на хлопця, та Джума, здається, просто не був готовий побачити в самотньому подорожньому когось іншого. На моє запитання щодо тутешніх жінок він зауважив, що від них, мовляв, лише блуд і сором, отож доводиться їх зачиняти вдома і взагалі пильнувати як око в лобі. Правильно, щоби блуд часом не вивітрився… Чарівні порядки, що не кажи.

Джума, схоже, знав тут абсолютно все. Маджнун? Ні, в Бедестані їх нема. Ніхто їх, клятих, сюди не пустить. Чому клятих? Бо вони — всі як один божевільні, брудні чаклуниська, що знаються з мерцями й мішаються з пустельною нечистю. Що значить — мішаються? Тут Джума зареготав і ткнув мене ліктем в бік. Ясно… Значить, шукати маджнун слід десь там, у пустелі…

Виявилося, через кілька днів вирушає караван за трояндовим маслом і прянощами, який, прямуючи до землі Сахнех, ітиме якраз повз їхню стоянку. Джума, який планував приєднатися до каравану, пообіцяв і мене туди прилаштувати. Він взагалі настільки перейнявся моїми проблемами — і моїми грішми, — що мені довелося збрехати, ніби я шукаю Єрухалом за дорученням Труадської Ради… Не знаю, чи повірив Джума, та його настирливість дещо вщухла, і мені навіть вдалося на якийсь час здихатися його компанії. Бо й справді, повів би мене по вино й дівок — і все, вважай, пропало моє хире маскування.

Проте вже вирушивши в дорогу, я ще не раз пошкодувала, що завчасно не розпитала Джуму стосовно особливостей подорожі пустелею. Дуже пошкодувала.

Ця дорога звалася Саабхара, що, як мені оповіли, означає «тяжкий шлях». Дуже влучне ймення, як на мене. Спершу, правда, мені навіть подобалося: цибаті верблюди зі смішними бундючними мордами, величні неосяжні краєвиди й ночівля під зорями в цілком пристойних зерібах — просторих прихистках із сухого пальмового листя. Та, як виявилося, ця частина шляху хоч і звалася пустелею, була дуже навіть обжитим краєм — порівняно з тим, що чекало на нас попереду. Скоро не лише зеріби — будь-які згадки про людське житло остаточно щезли. Зникли також останні хирляві деревця та зелене терня, що тулилось до каміння та розколин, зник імбат, свіжий вітер із узбережжя, а з раціону — все, крім якогось гидкого прісного варива. Зате разом зі шпарким вітром, що звався хамсин, з'явився колючий пісок, який краяв відкриту шкіру, забивався в ніс та очі, і не знана доти спека, від якої, здавалося, танеш, поволі розтікаючись тремким пустельним маревом. Вода, що її діставали з глибочезних криниць, була бридка і тхнула гнилизною, та й тої ніколи не було вдосталь, а я ще, до того ж, попекла собі потилицю, надто пізно здогадавшись загорнутися з головою в цупку ряднину; губи порепалися, страшенно боліли натерті всюдисущим піском підошви.

Попервах веселун Джума ще кепкував із моїх потерпань, але невдовзі й він ущух, як той далекий прохолодний імбатп; кепсько було всім, ми могли цілими днями не обмовитись ні словом, перекидаючись лише тоскними поглядами. Сил не було навіть на розмови, не те що на якісь пригоди. І все ж без того таки не минулося.

Це сталось одного вечора, коли караван, щойно впали сутінки, зупинився на ночівлю. Я все не могла звикнути до того, як швидко нестерпна спека обертається пронизливою студінню, ще якийсь час по настанні ночі мене пробирали дикі дрижаки, аж доки я не загорталась у свою ковдру й не сідала до вогню. Багаттячко було тремке і кривувате — клятий хамсин не дозволяв більшого. Але й без нього ніяк: слід було зварити остогидлу вже юшку з жиром і трохи зігрітися. Джума, мандрівник значно досвідченіший за мене, припас олов'яного кухля, в якому вечорами він заварював якесь таємниче зілля. Того вечора, зітхнувши, він вирішив почастувати й мене. Виявилося — чай, гіркий і кислий, проте гарячий! Я вмить перейнялася глибокою вдячністю до свого супутника.

— Завтра буде перша оаза, — розім'явши закляклий поперек, повідомив Джума. — А там, як Ілла зглянеться, вже й земля Сахнех.

— Це там живуть маджнун? — поцікавилась я.

Він кумедно скривився:

— Е, бок! Далися тобі ті маджнуні їдьмо з нами по трояндове масло. Купиш дешево, продаси дорого — буде тобі щастя!

Я здивовано хихотнула.

— Ти знаєш, що таке щастя, Джумо? Він замислився:

— Добра негоція — щастя. Вірний спільник — щастя. Гарячий чай, коли зимно — теж щастя. Хіба ні, є?

Він підвівся й пошкандибав кудись у пітьму, очевидячки, за якимись природними потребами. Тут-таки з другого боку почулися голоси інших подорожан, тих, що ходили збирати — хмиз? Е, аби ж то! — сухий верблюжий кізяк для вогнища. Щось вони аж надто розкричалися — незвично як на таку пору! Та скоро всі згуртувалися коло вогню, і я нарешті побачила, у чому справа.

Мандрівні купці привели з собою хлопчика. Зовсім ще маленького — рочки три-чотири. Звідки б йому тут узятися? Це було дивно, але найбільше дивувало інше: хлопчина був весь пошарпаний, заюшений кров'ю і брудом. Втім, дуже скоро з'ясувалося чому. Купці кинули малого коло вогню й почали, бавлячись, штовхати його один до одного, кожен додаючи стусана чи плюючи на маківку. Хлоп'я вже навіть і не плакало, лише нажахано скиглило, затинаючись. Це було настільки страшно, що я на якусь мить вклякла, не в силі ворухнутися.

— Оце і є маджнун, — повідомив Джума, що нечутно виник поряд. — Мале — з їхнього племені.

І тоді я побачила… Попри те, що вже споночіло, мені вдалося розгледіти: оченята хлопчика містили замість звичної зіниці на білому тлі — куривне провалля із блищиком вогню. Ну, маджнун… Але за що ж так — дитину?!

Я незчулась, як опинилася посеред кола розправи.

— Ти куди?! — розгублено гукнув Джума: — Е, бок! Пропало твоє життя!

Пропало? Ну, то це для мене не новина. Я підхопила малого на руки, відступивши на кілька кроків.

— Нелюди! — виголосила я. — Не смійте!

Власне, байдуже, що я виголосила — однаково ніхто нічого не зрозумів. Купці отетеріли від такої зухвалості, лише один із них, певно, проводир гнівно вибухнув: «Маль амр?! Маса турідіін, шармута?!»

Я, здається, чула це слово! Ну, звичайно! Джума ж казав мені, оповідаючи про бедестанських дівок… Шльондра тобто, чи щось таке. У Джуми ледь очі не вискочили, коли він приголомшено переводив погляд із проводиря на мене й назад. Не міг, бідака, повірити… А потім, оговтавшись, він чомусь підскочив до проводиря й зацідив йому в писок.

Я не знаю, чому він так вчинив. Не знаю навіть, як закінчилась ця дурна бійка. Не знаю, бо якраз тоді я підхопила свою сумку і, міцніше притиснувши затихле маля, чимдуж чкурнула геть. Тікати було цілковитим безумством, але й лишитись я не могла! Не після цієї сутички, не після цього раптового викриття… Світлий Айну, як же мені було соромно! Так підвести єдину людину, що правила мені за друга! Сподіваюсь, він мені вибачить, бодай колись…

— Ти можеш мене поставити, — тихо промовив хтось поряд. — Вони нас уже не знайдуть.

Я ледь не випустила малого з рук. Оце було несподівано! Тепер, далеко від табору, його очі світилися лагідними жовтими вогниками.

— Ти вивела мене звідти… Дякую! — схлипнувши, промовив хлопчик. — Тепер я хочу додому. Підеш зі мною?

Виявилося, селище маджнун — зовсім неподалік. Я сподівалась на це, тікаючи з табору. Тільки от я не думала, що їх так мало! Троє чоловіків, четверо чи п'ятеро жінок, кілька верблюдів і віслючок… Плем'я, котрого боялись і котре ненавиділи в усій землі Сахнех, нині ледь животіло, змушене ховатися від людей у найлютішому куточку пустелі. Ще кілька років, і я, можливо, не застала б тут нікого.

* * *

— Знав, що застану вас тут! — пролунав над Бартовим вухом знайомий голос. — Естетів легко передбачити! Слід просто знайти кав'ярню, звідки відкривається найбільш запаморочливий краєвид — і можна бути певним, що ви сидите саме там!

Барт засміявся й повагом відклав течку з цупкими альбомними аркушами.

— Доброго ранку, Натане! Страшна штука — дедукція. Правда, ви не цілком вгадали. Краєвид — так, але найголовніше — тут готують найкращу каву по-бедестанськи.

Натан Вара присів поряд і допитливо зазирнув у Бартове горнятко:

— По-бедестанськи? Це ж як? З мускусом, трояндовим маслом і анашею, розігріте на лоні чарівної невільниці?

Барт вражено струснув головою:

— Ого, то ви теж — поціновувач? Замовимо ще?

— Чом би й ні? — розсміявся Натан. — Я якраз маю до вас ділову розмову. Отож, як знавці східної культури поговоримо, манірно сьорбаючи оте ваше гірке вариво… Хоча, власне кажучи, у Бедестані п'ють радше чай, аніж каву…

— Не прискіпуйтесь! — відмахнувся Барт. — Надто гарний ранок як для спростування помилок історії!

— І то правда, — зітхнув Натан, розкошуючи в лагідному промінні ранкового сонця.

Краєвид тут і справді був надзвичайний: пригірок, на вершечку якого примостилась кав'ярня, стрімко спускався до узбережжя, покраяного розгалуженнями причалів і руїнами фортечних мурів. Далі, за вигином месабрської бухти, здіймалися блакитні пагорби й гостроверхі обриси далеких Страджан. Море, мовби закохана юнка, вбралося в улюблені Бартові кольори: сріблястий і молочно-волошковий.

— То що у вас за справа? — поцікавився Барт, щойно йому та Натанові принесли дрібнесенькі горнятка, які курилися терпкою, запашною бадьорістю.

Фольклорист побожно вказав на течку з ескізами:

— Ви дозволите?

Художник кивнув, передаючи приятелеві стос малюнків — усе, що він створив у Месабрі цього літа. Комусь іншому він би, може, й не дав своїх малюнків на поталу, але Натан… Бартові подобалося спостерігати, як той роздивляється зображення — зі смутною втіхою, мовби давні сімейні фотографії.

— Те, що мені подобається у ваших роботах, — замислено промовив Натан Вара, — це сюжетність і такий особливий настрій… Я назвав би його тугою за невимовним. Так, саме це… Туга за тим, для чого людство не винайшло відповідних слів, так і не зумівши знайти йому місце у стрункій будові буденності. Ну от, знов мене кудись занесло — і то в такий гарний ранок!

— Та ні, продовжуйте, — всміхнувся Барт: — Мені цікаво — це ж про мене!

— Хіба про вас? — єхидно вищирився Натан. — Я ж про ваші роботи. Ну от, скажімо, цей малюнок… Ви привезли його з Ахелою, чи не так? Ще казали, що там мальовничі руїни… Тут у вас рештки аркади й обеліск — повалений обеліск, на якому сидить, опустивши погляд, втомлена бабця з маленьким козеням на колінах. Ви розумієте, що це — алегорія?

— Хто — оця стара куріпка?

— Та ну вас! — дратівливо відмахнувся Натан. — Не бабця — вся композиція. Наче історія на рештках минувшини з безборонним іще майбутнім на руках…

— Так ось чого вона туди сіла! — зрадів Барт: — Щоби служити допитливим подорожнім за алегорію!

Натан осудливо хитнув головою:

— Не намагайтеся здаватись цинічнішим, ніж ви є.

— А ви, — Барт підняв вказівного пальця, — ви — не намагайтеся вимовити моє невимовне!

— Ну… квити. Не буду. Дозволите запитання? У вас тут багато ескізів, на яких зображені руїни. Скажіть, що саме вас у них приваблює?

Художник замислився, притримуючи горнятко з кавою коло вуст. Нарешті він вдихнув духмяну пару, трохи дратівливо знизавши плечима:

— Ніколи не вмів формулювати такі речі словами… Всі мої відповіді там, — він кивнув на течку. — Але якщо спробувати… Ну, напевне, для мене це наче як магія…

— Тобто? — Натан ледь не перекинув столика, нахилившись уперед, аби не пропустити жодного звуку.

Барт Антолій мрійливо усміхнувся:

— Це — наче розбиті шкаралупки, з яких випурхнув фенікс… Ще зберігають спогади — відбитки свого чарівного вмісту.

Фольклорист примружився:

— О, а ви казали — не вмієте! Цікаво… Значить, ви гадаєте, що руйнування порядку — це і є магія?

Барт Антолій здивовано кліпнув:

— Такого я не казав! Крім того, нам же точно відомо, що спричинило ці катаклізми. Приморська війна, сельджабська навала…

Натан засмучено кивнув:

— Авжеж… Ви теж помітили цю прикру тенденцію? Нова влада, нова сила, що захоплює чужу землю, намагається дискредитувати або знищити культурні надбання попередньої епохи. Під час Приморської війни постраждали не лише будови: завойовники начебто поклали собі за мету знищувати всіх тих, хто мав якийсь духовний авторитет — служителів культу, магів, віщунів. Таке складається враження, що це була не стільки війна, скільки вбивство на замовлення.

Барт відставив горнятко, піднявши на приятеля дещо сполоханий погляд:

— На чиє замовлення? Ви так говорите, що навіть мені стає лячно! Пригадуються різноманітні всесвітні змови та інше параноїдальне жахіття.

— Чиє замовлення? — Натан незатишно пересмикнув плечима. — Якщо я вам розкажу про свої підозри, ви вирішите, що я нарешті таки посунувся глуздом…

— Як на мене, — розсміявся Барт, — то божеволійте собі на здоров'я! Чого-чого, а здорового глузду в нас нині зовсім не бракує.

— Отож-бо й воно! — зітхнув Натан. — Проте мені іноді здається — ті чи… те, що спричинило ці зміни, виграло, але не остаточно… Ще не остаточно. От із цим якраз і пов'язана моя до вас ділова пропозиція. Наразі я завершую роботу над своєю монографією, і так сталося, що ваші роботи надзвичайно близькі мені за духом. Ви не заперечуватимете, якщо я візьму кілька ваших робіт для оформлення книжки? Я майже певен, що зможу домовитись про гонорар… То як вам ідея?

Барт примружився: сонце вже видерлось досить високо, і йому довелося притулити долоню до чола, аби бачити обличчя свого візаві.

— Ви знаєте, — повагом проказав він, — У мене чомусь таке враження, що ви рекрутуєте добровольців для партизанської війни… Проти кого, Натане?

Фольклорист стиха розсміявся:

— Проти нудьги, друже. Проти отого — як ви сказали? — здорового глузду.

* * *

Чутки про війну дістались Евдейї на другий тиждень по тому, як гострі дзьоби гурабів — сельджабських кораблів-круків — торкнулися південного узбережжя Архади. Спершу евдейці не хотіли вірити, і староста наполегливо радив Гаяну закласти богові щедру жертву в особі необачного купця, який приніс лиху вістку. Потім, коли в долину посунули юрби втікачів з узбережжя, евдейці миттю змінили невір'я на паніку. Пан кмет знову занадився до святилища, прагнучи неодмінно когось пожертвувати, і Гаянові все тяжче було переконувати мирян у беззмістовності подібної практики. Миряни, втім, продовжували нести до храму клунки і глечики, благально зазирати в очі й вимагати обґрунтованих запевнень у порятунку. їм не було куди тікати: з одного боку були сельджаби, які вже зруйнували Ахелой і наразі штурмували Мессаламбрію, а з іншого — гори, де можна було вижити, але аж ніяк не жити. Труад же був надто далеко, щоби надати збройну підтримку… За таких умов люди готові були запропонувати віру і владу будь-кому, але Гаян не бажав такого щастя навіть задурно. Тому він за першої-ліпшої оказії тікав у гори й там, засівши на узвишші, намагався розгледіти далеке узбережжя й сельджабські кораблі.

Напередодні Гаян мав досить-таки незатишну розмову зі своїм богом.

— Чому ви не готуєтеся до захисту? — дивувавсь Айну. — Чому не озброюєте людей, не тренуєтесь до бою?

— Ніхто не знає як, — розпачливо мовив Гаян. — Ми — вівчарі, а не воїни! Крім того, чи є в нас шанси? Якщо не встояв Ахелой з його гарнізоном, якщо вже майже впала Массаламбрія з її ровами й мурами? От скажи, як гадаєш, чи зможемо ми відстояти Евдейю?

Айну пригнічено мовчав. Гаяна гірко вразила ця відповідь, хоч він, власне, і чекав на неї. Він таки сподівався, що бог заперечить, переконає, пообіцяє, що все буде гаразд. А той мовчав… Отож, єдине, що лишалося — кидати все й тікати, намагатися перечекати навалу в горах? Поневірятись, лякатися кожного звуку, бачити, як гинуть від негоди й голоду найслабші? Від Евдейї ж тим часом лишиться хіба спустошене згарище.

— Авжеж, спустошене згарище… — промовив бог, озиваючись на Гаяновове мовчазне ремство.

Молодий жрець аж підкинувся — голос Айну відлунював туманним дзвоном, глухо й тоскно, мов по загиблім.

— Але я міг би… — почав був Айну, та Гаян відразу ж урвав його:

— І не думай! Я знаю й ти знаєш, чим це завершиться! Згадай Аспаруха з Ахелою! І взагалі: ти, може, останній лишився… Не можна тобі.

Гаян ледь не пошкодував про свої слова — такою чорною люттю зайнялося богове лице. Навіть узгір'я хитнулося, настрашене, ледь не кинувши Гаяна долілиць.

— Вибач, я… — затинаючись проказав молодий жрець, — я просто не хотів, щоби ти ризикував.

Айну гірко розсміявся:

— Не хотів він! А я й не буду! Хіба я схожий на самогубцю? Втручатись я не збираюсь. Але я міг би навчити тих недоумків тримати зброю, влаштовувати засідки і… Між іншим, у кмета є карти ще з часів перших поселенців, там позначені сховки й вигідні для бою місця. Ти зможеш їх прочитати.

— Я? — здивувався Гаян.

— Ну не я ж! — дратівливо пирхнув бог. — Я, до твого відома, неписьменний.

— Як це? — ошелешено закліпав очами молодий жрець. — Як таке може бути?

Айну нарешті розвеселився:

— Я ж тебе не питаю, чого ти не літаєш! У кожного свої обмеження!

І от кузен Айвен з Ахелою взявся до справи. Він нещадно ганяв евдейських вівчарів, змушуючи їх махати мечами та натягати луки, заповзято пояснював їм тактику ближнього бою й переваги обстрілу із засідок… Айну й сам, здається, тішився з тих маневрів — принаймні, спостерігаючи за ним, Гаян мимохіть пригадував, як він сам іще хлопцем бавився глиняними вояками коло запруди. Той самий азартний, безтурботний ентузіазм, який, втім, чимдалі більше передавався самим евдейцям. Розпач пропащих поволі відступав з їхніх сердець — але чи надовго? Що можна було встигнути за кілька днів?

Гаян підхопився з місця. На самому краєчку виднокола здіймався масний куривний шлейф. Отож, вони вже в Анхіало… Сельджабське військо було в двох днях дороги.

Збиваючи ноги та плутаючись у власній хламиді, молодий жрець метнувся вниз. Слід було попередити громаду. Вони домовлялися про це: щойно сельджаби з'являться на горизонті, хапати зібраний завчасно реманент та виводити жінок із дітьми й вівцями подалі з долини. Кметові карти допомогли знайти прийнятний сховок, де можна було протриматись достатньо довго. А там — або вертатися в Евдейю, або шукати кращої долі на тому боці Страджан.

Чоловіки, звісно, лишалися. Вони, здається, були навіть вдячні кузенові Айвену, котрий надоумив їх чинити опір, таким чином уберігши від втрати власної гідності й довічного поневіряння. Але це не значить, що він зміг позбавити їх від страху…

Вибігши на майдан у центрі містечка, Гаян побачив, що споряджання втікачів уже йде повним ходом. Бекали настрашені вівці, брехали пси, метушилися вівчарі, не знаючи, як розірватися між родиною та отарою. Жінки, мовчазні й суворі, вантажили собі на плечі клунки з припасами, закликали до послуху сполоханих дітлахів, прощалися — хто як умів — із тими, хто лишався. Дружина старости в шалику з жовтими мальвами ридала, насилу обійнявши його огрядний стан, бондарева Марушка лише тяжко зітхнула, озирнувши чоловіка, який незграбно тримався за дідівський меч, Тілла… Тілла підійшла до Гаяна, дивлячись зухвало й бентежно.

— Лишаєшся? — запитала вона.

Гаян коротко кивнув.

— Може би, пішов із нами? Поміг би дати раду тим мапам… — Вона кинула на нього розпачливий погляд: — Ти ж не вояк, Гаяне!

Що будеш тут робити? Сельджаби — тим же однаково! Прикро буде, якщо ти…

Молодий жрець не знав, розчулитися йому чи вибухнути обуренням, аж тут до них підійшов всевидющий Айну:

— Дай спокій чоловікові, — усміхнено порадив він: — Війна — панянка невибаглива. Усім справа знайдеться. Та і, зрештою, мусить же хтось молитися за наш клопіт!

Гаян кинув на нього злий погляд:

— Так, наче хтось мене буде слухати, — пробурмотів він.

— А ти бережи себе, — тим часом продовжував Айну, звертаючись до Тілли: — Бо це ж хто нам кисляку наллє, коли святкуватимемо перемогу?

Зненацька Тілла схлипнула й повісилася йому на шию.

— Ти… ти — справжній герой! — повідомила вона. — Тим сельджабам краще відразу себе порішити, аніж до нас пхатись! Я вірю в тебе! Чуєш?

Вона швиденько поцілувала ошелешеного Айну і чкурнула геть. Той ніяково кашлянув, мовби прочищаючи горло.

— Мені здається, — мовив він до Гаяна, — здається, мене щойно понизили в посаді. Герой — це все-таки дрібніший масштаб, як гадаєш?

Гаян мстиво розсміявся:

— Як на мене, це — підвищення. Особливо, якщо врахувати поцілунки.

Айну глузливо пирхнув, вирушаючи перевірити, як посувається підготовка до урочистої зустрічі ворожої армії. Герой… Цікаво, на що він сподівається? Так і не зумівши цього пояснити, Гаян подався знайти й собі бодай якусь зброю. Він не вояк, тут Тілла мала цілковиту рацію, але тікати з жінками й дітьми… Тільки цього йому бракувало для повного щастя!

Утім, Гаянові таки перепало належне застосування. Та зрештою, як передбачав Айну, справа знайшлася всім, навіть малому Олахові, котрий лишився з батьком — подавати стріли й заряджати пращі. Глянувши на нього, Гаян замислився: Олахова бабця була чарівницею… Що ж, чари їм би зовсім не завадили.

Айну саме давав останні настанови нечисленному гурту захисників: де стати, звідки посипати камінням ворогів, щойно ті посунуть у долину, коли Гаян підступив до них зі своєю не зовсім розважливою пропозицією.

— Зайти ззаду? — недовірливо перепитав бог. — Захопити зненацька? Це, звичайно, річ хороша… Але як?

— Я… візьмуся відволікти їхню увагу, — нервово проказав Гаян. — І поки вони слухатимуть мою е-е… нагірну проповідь, ви зможете вперіщити по них із тилу.

— А відкиль ти знаєш, що тебе слухатимуть? — здивувався кмет.

— Я тут вивчив кілька висловів, — Гаян усміхнувся, кивнувши на Олаха, — котрі їм буде цікаво почути.

Коваль Кей коротко зиркнув на сина.

— Що, знову?

Сновида Олах уперто кивнув:

— Ти ж знаєш, тату. Це правда.

Кмет ошелешено кліпнув очима:

— Ви що, слухатимете цього пришеле… Вибач, Кею, але він же…

— Все гаразд, йому можна вірити, — упевнено мовив Айну, проникливо позирнувши на малого. Потім перевів бентежний погляд на Гаяна: — То звідки ти збираєшся нести сельджабам слово віри?

Той незатишно пересмикнув плечима. Потім кивнув на узвишшя:

— Он звідти. Там хороша луна. Але мені потрібна буде ваша допомога…

Зрештою евдейці прийняли Гаянів план, бо ж це було єдине, що давало їм таку-сяку надію. Гаян же тим часом вже ледве не шкодував про свою пропозицію. Він сновигав узгір'ям, не знаходячи собі місця, тож коли сельджабське військо нарешті сягнуло входу до евдейської долини, він сприйняв це майже з полегшенням. їх було багато… Юрба смаглявих дикооких вояків у шкіряних обладунках, озброєних кривими шаблями, якимись гаками й канчуками. Вони були лихі й войовничі, перемовлялися мовби винятково лайкою, пожадливо озираючи долину. Гаян подумав, що ліпше б йому було проломитись крізь землю, але земля вперто не бажала розступатися. Що ж, слід було починати, інакше час буде втрачено безповоротно. Горло не слухалось, але Гаян примусив себе заговорити:

— Бісмілля-ахі арки-ик'я! — виголосив він, зненацька зриваючись на лемент.

Рідні гори підхопили і примножили Гаянів несамовитий зойк. Сельджаби закрутили головами, силкуючись визначити джерело цього крику. За якийсь час це їм вдалося, і ось завойовники завмерли, позадиравши голови до Гаяна, котрий розкинув руки в такому звичному жесті священнодійства, намагаючись явити собою якнайвеличніше видовище. Тільки б не схопилися за луки, благав він, бо ж із нього ниньки така гарна мішень… Але вояки наче заклякли. Дійсно, не чекали вони, що хтось у цій далекій землі звернеться до них, заклинаючи іменем Ілли. На Гаянове запитання Айну підморгнув, повідомивши, що то — один його колега, але він, Айну, зовсім не проти, щоби хтось закликав до його давнього знайомця у важливих державних справах.

— Ода-ао раббакум табарруа-ан вакху-фуа-тан! — тим часом продовжував репетувати Гаян. — Іннахула юхіббу альмуа-атадіна!

«Вклоніться богові, благаючи про милосердя, бо Ілла не любить тих, хто порушує кордони!» Яке доречне зауваження, подумав собі Гаян. От тільки навряд чи сельджаби отак просто прислухаються до якогось незнайомця з поганою вимовою… Втім, слід віддати їм належне, сельджаби на мить завагалися. І тоді Гаян опустив долоні, скеровуючи божий гнів прямісінько на голови зайдам. Посипалися стріли й каміння… Сельджаби заволали, шукаючи, кого б то порішити. І тоді, не даючи їм оговтатись, евдейці пішли в наступ.

Здається, спрацювало… Гаян знесилено присів на землю; руки йому тряслись мов нерідні, тож залишалося хіба радіти з того, що це не він зараз мусить накладати стріли на тятиву чи стискати руків'я меча. Ні, досить із нього військових вправ… Він закляк, присівши за купою каміння; навколо раз у раз падали ворожі стріли. Так тривало ще певний час, аж ось стріли вичерпались і Гаян ризикнув визирнути з-за свого сховку.

Бойовисько завершилося. Ворожої армії не було видно; приступки до долини встеляли посічені мерці; сельджабів було не так і багато, відзначив Гаян, отож, решта чужинців, мабуть що, дала драла, деморалізована несподіваним наскоком. От і добре, от і нехай…

— Наша взяла! — люто загорлав хтось поряд. Гаян ледве не відскочив, роззираючись. Ну, звичайно, йому ніколи не вдавалося помітити, коли той з'являвся нізвідки.

— Ти — голова! — азартно виголосив Айну, витираючи меча жмутом трави. — Ти би бачив, як вони перестрашилися, коли ти почав звідсіль волати! Я думав, у штани понакладають!

Гаян кволо всміхнувся:

— Правда? Ну, либонь, тяжко битися з таким баластом…

Айну зареготав.

— Еге ж, нелегко. — Тут раптом його сміх урвався: — Та-ак…

Молодий жрець прослідкував за його поглядом. Лісочок при вході в долину аж почорнів… Гаянові ще треба було кілька секунд, щоби збагнути від чого. Сельджаби повернулись, і тепер їх було не просто більше. Не злічити, скільки їх бігцем заюшило до евдейської долини.

— Ти… ти скажи нашим, щоб відступали за узгір'я, — якимось чужим голосом промовив бог. — Чуєш?! Давай, ну!

Гаян, ледь глянувши на нього, загорлав до своїх мирян. Ті вже, правда, і самі бачили, куди талан повернув — стількох їм нізащо не здолати. Молодий жрець панічно глянув на бога — з тим чинилося щось незбагненне. Відчай і лють тугим вузлом сплелися на його обличчі… Він закусив губу, ледь не стогнучи від гніву.

— Айну, — захриплим голосом проказав Гаян, — Айну, не треба… Не треба, я тебе прошу!

Той навіть не глянув на Гаяна.

— Моя земля, ти казав… Мої миряни! Ти думаєш, я зможу просто дивитись, як вони гинуть?!

Айну ледве що не кричав, і Гаянові стало так страшно, як ніколи досі. Та все ж він наважився підскочити й застережливо вхопити того за зап'ясток. Айну легко вивільнився, сяйнувши скорботним усміхом. Повітря навколо нього взялося тремкою млою, і Гаян побачив, як із богових передпліч виростають золотисті крила бойового обладунка… Коли на його світлій чуприні зблиснув високий шолом, Гаян невлад подумав, що молитви, либонь, не брехали, особливо ж про златосяйність і конегривість. А він іще насміхався…

Скоро поряд із ним постав досконалий, прекрасний воїн, цілком гідний не захоплення — обожнення… В його правиці сяйнув довгий важкий спис, чиє вістря світилося тією дзеркальною мішаниною, яку Гаян бачив тоді, коли Айну вирішив був показати йому, що таке кхазма…

Спис злетів, на мить утворивши в небі золотаву арку, і, пружно встромившись у землю якраз посеред сельджабського війська, вибухнув гуркотом і сліпучим світлом.

Земля гойднулася. Гаян упав додолу, намагаючись захистити себе від важезних кам'яних брил, що сипалися згори просто на голови чужинцям. Гори двигтіли, здригаючись, мовби від лютого реготу, невтомно сиплючи каміння туди, куди поцілив спис розгніваного бога.

Коли Гаян наважився підвестись, гори вже вгамувалися, зрідка лише бурмочучи щось тихим грозовим відлунням. Вхід до долини було засипано страхітливою мішанкою загиблих сельджабів і титанічних кам'яних брил. Не знати, скільки їх полягло тут, але навіть якщо хто і вцілів, то навряд чи повернеться… Приголомшені евдейці помалу зводилися на ноги коло величезної кучугури, намагаючись збагнути, що ж це сталось.

Гаян роззирнувся. Поряд із ним не було нікого.

Із монографії Натана Вара «Утвердження буденності»

Ми вже неодноразово обговорювали декларовану несумісність реальності та задоволення. Хиткий місточок між ними іноді перекидала магічна казка, пропонуючи, замість неможливого задоволення від життя, цілком можливе задоволення від наративу. Втім, навряд чи людство винайшло магію, керуючись логікою реальності, радше навпаки: магія була створена всупереч їй. Звідки ж, у такому разі, були запозичені її закони, її особлива естетика й карколомна, як на тверезого реаліста, логіка?

Для нас можливе лише одне пояснення походження магії — психічний стан, альтернативний до свідомості. Такі стани ми звемо трансом, маренням чи сном. Як нескладно помітити, всі вони мають між собою дещо спільне: по-перше, це суб'єктивність сприйняття (жодне з цих переживань неможливо розділити з іншими), а по-друге, відсутність причинності, характерної для реального світу. Сон, однак, є для нас найбільш звичним станом, знайомим від дитинства, невідхильним і тому певною мірою «легалізованим» реальністю на умовах свого, так би мовити, бідного родича. Сон, таким чином, стає частиною реальності й може здійснювати на неї опосередкований вплив.

Розглянемо кілька різновидів снів, що вирізняються широкою розповсюдженістю та сталістю фабули. Серед них — пророчі сни, повторювані сни, лихі сни, або кошмари. Не виключено, що ці різновиди снів можуть сполучатись, але для початку поговоримо про, умовно кажучи, чисті типи.

Пророчі сни, як правило, розпізнаються як такі вже постфактум, коли через певний час в особи, яка бачила сон, виникає відчуття дежа-вю, тобто «вже баченого», і сон, таким чином, здійснюється. За архаїчних часів особа, чиї сни мали відносно вищу статистику здійснень, здобувала всі шанси стати віщуном; ба навіть більше: ризикну припустити, що сама ідея передбачень виникла на основі асоціативних або ж дійсних дежа-вю.

Повторювані сни завжди мали особливий статус, викликаючи збентеження своєю таємничою настирливістю. Такі сни могли трактуватись як потенційно пророчі або ж, у будь-якому випадку, такі, що несуть певне повідомлення від позареальних сил. Ці повідомлення слід було витлумачити й відреагувати належним чином, і тоді повторювані сни припинялись. Отож, повторювані сни подарували нам ідею спілкування з позареальністю, нехай навіть, у більшості своїй, одностороннього.

Лихі сни, або кошмари — особливо яскрава категорія снів, яка, напевне, нікого не лишає байдужим. Кошмар — царина ірреального страху, перед яким ми дитинно безборонні. Власне, інші сни містять такі ж ірреальні компоненти, але кошмар надає ірреальності вищого статусу. Людина беззахисна перед кошмаром так само, як вона беззахисна перед абсолютом — богом чи смертю. Страх найближче підводить людину до бога, саме тому більшість релігій зовсім не гребувала цим потужним спільником.

У кожному разі, сон дозволяє вийти за межі реальності, вийти — і, у більшості випадків, повернутися. Втім, ми не мусимо забувати про те, що наші предки визнавали дуже незначну відмінність між сном і смертю. Мертві, вважали вони, це ті, хто не зміг прокинутись. Отож, аби мати змогу спокійно відпочити, наші попередники мусили винайти специфічну захисну систему, яка дозволяла би безпечно мандрувати сном. Уособленням цього захисту став провідник — Маалех-сновідник, котрий охороняв сновидця, не дозволяючи йому заблукати в позареальності. Його ім'я належить до мови пустельного народу-ви-гнанця й означає «підняття», «шлях угору». Очевидно, функцією Маалеха було вивести сновидця з безодні сну, з тієї самої безодні, котру наші предки називали хаосом, а ми — несвідомим.

Цікаво, що за іншими свідченнями Маалех охороняв світ снів, як сторожа охороняє скарбницю. Казали, що лише той, хто розгадає його хитрощі, зможе почерпнути з цієї скарбниці, здобувши осяяння чи пророцтво. Маалех, отже, залишається для нас двозначним персонажем — спільником примхливим і лукавим.

* * *

— Піти з пустелі? — здивувався Шаддад. — Ми не можемо. А навіть якби й могли…

Він озирнувся, примружившись — не від сонця, ні, цього пустельний народ уже давно не потребував — він начебто намагався пригорнути поглядом сизі гори й аж порепаний від спеки виднокрай. Пригорнути й ніколи не відпускати…

Шаддад був, як би це точніше… найстарший серед маджнун; вони називали його царем, але мені якось у голові не вкладалося, що можна царювати над сімома душами, не рахуючи верблюдів. Цар маджнун, маленький мов щиглик і суворий мов шуліка, таки дійсно був старий — з пишною сивою чуприною та ясною павутинкою зморщок на засмаглій шкірі. Тож я мала підстави здивуватися, дізнавшись, що малий Ебмі, у чиєму товаристві я тікала з каравану, — його син. Порятувавши малого від купецького поглуму, я, здається, сподобилась царевої дещо поблажливої вдячності… Принаймні, мені обіцяли показати шлях до Єрухалома, але чомусь, лише наступної ночі.

Отож, я мала цілий день і вечір для задоволення тої хижої звірини, котру кличуть «допитливість». Адже я ще ніколи раніше не бачила напівджинів — саме ними, здається, і були ці сіромахи маджнун… Спершу я вжахнулась, уявивши такий союз, але царева дружина, сміхотлива бабця на ймення Мейя, регочучи з моєї фантазії, розказала, як воно було насправді. Як і інші кочівники, вони блукали пустелею, тільки от шукали маджнун не лише джерела води, але й джерела підземного вогню, котрим тамують спрагу джини. Так вони отримували особливі вміння, властиві духам, і були часи, коли плем'я «одержимих джинами» — саме це означає наймення їхнього роду — панувало над усією пустелею.

Ті часи, схоже, давно вже минули. Підземний вогонь якось воднораз вичерпався, джини відцуралися своїх послідовників, але манджнун, безвладні та упосліджені, все ж продовжували свої мандри безлюддям…

— Ми не можемо піти з пустелі, — сказав Шаддад. — Десь тут — наша втрачена домівка… Ми шукатимемо її, доки стане води в землі Руб аль Кхалі.

Цар підвівся з курної долівки і, підібгавши засмальцьованого халата, рвучко рушив наглянути, як-то його підданці вичісують обскубаних верблюдів. Цариця відпровадила його тужливим поглядом, та потім із посмішкою повернулася до мене:

— На відміну від нас, Шаддад бачив Ірам. Тоді ми ще не звалися «одержимими», тоді нас кликали «ніфілім», гіганти…

Я зиркнула на царя, котрий ледь діставав до пупа кульгавому верблюдові. Отже, гіганти. Стара знов щиросердо розсміялася, закотивши куривні очі, на денці яких танцювали сині жаринки. Еге, побачиш таке вночі, та ще й зненацька… Втім, я вже потихеньку почала звикати.

— Ви шукаєте цей… Ірам? — не вщухала моя допитливість. — А де це?

— А ніде! — пирхнула Мейя. — Ірам — це марево, тінь міста, якого ще не існує. Але тільки там — наша справжня домівка.

— Не існує? Та як же? Ви ж кажете, Шаддад його бачив?

— Тоді, коли ми ще були гігантами, — радо пояснила старенька. — Ірам майже існував — його от-от збиралися побудувати. Кожен із нас може бачити те, що вже майже є… Та відтоді, коли зникли джини, ми вже нічого й не бачимо. Але продовжуємо шукати.

Дивовижна цілеспрямованість, подумалося мені — не полишати справи, навіть коли упевнений, що будь-які зусилля марні. Але ж, зрештою, і я нічим не краща! Мені раптом стало гірко до крику — за останні кілька тижнів, поки я волочилася пустелею, мені геть відпекло всі жалобні думки про грядущу кончину… Що, як я не знайду в Єрухаломі ніякого Князя перевертнів? Що, як то був несмішний Далетів жарт?

Тим часом Мейя, крекчучи, підвелась і повідомила, що настав час готувати бургуль. Не те щоб я знала, що то, до біса, таке за бургуль, але запропонувала допомогти — ввічливості заради. Цариця трохи повагалася, та, схоже, я не викликала в неї достатньої довіри для такої відповідальної справи. Отож, отримавши люб'язну відмову, я попленталася гуляти навколо табору.

Табір був усього лише невеличкою втоптаною площиною, що тулилася до крихких пустельних скель. Втім, ці скелі виявились особливими: їхній камінь мав властивість накопичувати воду, про що свідчили кволенькі патьоки вологи та звитяжні пальми, що, скоцюрбившись, мостились у розколинах. Що ж, кожен намагається вижити, як уміє…

Цікаво, хто ж такі оті перевертні? У нас перевертнями кликали вовкунів, що крали овець із пасовищ. Хоч, напевне, їх вигадали меткі чабани, котрі були недогледіли яку овечку, накидавшись квасного. Я запитала в Шаддада — той заусміхався, повідомивши: перевертні — повсюди, особливо ж якщо зазирнути в чисте джерельце погожого дня. Так то ж залежить іще, хто зазиратиме, чмихнула я. Отож-бо й воно, сказав Шаддад. Словом, розумій собі, як знаєш…

Вечоріло, а отже, наближався час мого відбуття до Єрухалому. Притулившись до самотньої скелі, я недвижно спостерігала, як відходив день, волочачи за собою курний поділ бузкового присмерку; один за одним виринали на поверхню неба білясті вогники зір. Аж тут я вгледіла щось чужорідне — тінь, що впала на прозорий підбій сутінків. Тінь наближалася, хрускаючи жорствою, і за якусь мить я розгледіла її потворні обриси: нелюдське лице з довгими іклами, по-вовчому зігнута постать, вбрана, тим не менш, у дорогий гаптований халат, на поясі якого метелявся мідний каламар. Узрівши мене, потвора завила так пронизливо, що я мимохіть затулила долонями вуха. Потвора рушила в моєму напрямку, бурмочучи щось немовби навіть римоване — ця остання обставина чомусь настрашила мене найгірше. Тепер уже заволала я, і, певно, кинулась би навтьоки, якби поряд не виник роздратований Шаддад:

— Знову виліз, ґуль проклятий! — злостиво кинув він і тут-таки пробурчав щось по-тутешньому: — Бісмілля-ахі арки-ик'я!

«Ґуль проклятий» відскочив наче від вогню і, жалібно заскавучавши, пошкандибав собі геть.

— Що то б-було? — запитала я. — Перевертень?

Шаддад чмихнув глузливо:

— Оце ще! То — ґуль, упир… Колись був собі божевільний поет, а тепер — не менш божевільний мрець. То Ебмі його розбуркав, коли вивчав замовляння Мертвих Імен, то тепер-от здихатись не можемо…

Он, значить, чим у них діти бавляться! Виходить, іще невідомо, кого від кого я рятувала тоді в каравані! Чаклуниська, що знаються з мерцями — згадала я Джумині слова. От би, либонь, втішився, бідака…

Втомлено стенувши плечима, цар почвалав до єдиного намету, з боку котрого вже линув запах чогось їстівного — певно, дозрівав обіцяний бургуль. Я подалася назирцем, сподіваючись і собі на дещицю наїдку: щойно тепер я усвідомила, як немилосердно скрутило мені нутра від голоду.

Маджнун сиділи навколо вогнища: замурзані смугасті халати, чорні порепані підошви, бляклі скельця дешевих оздоб, куривні провалля очниць на змарнілих обличчях. Мені запропонували присісти поряд, вручивши порожню череп'яну мисочку. Шаддад став навколішки коло казанка з варивом і почав говорити значуще й ритмічно незнайомою мені мовою мешканців землі Сахнех: «іннахула юхіббу альмуа-атадіна…»

— Думаєш, молиться? — штовхнула мене ліктем Мейя, лукаво зблискуючи блакитними іскрами.

— А як ні, то що? — пошепки спитала я.

— Нагадує… То слова з Книги, котрій вклоняються послідовники Ілли. Ми мусимо пам'ятати: між нами не буде згоди. Ніколи, доки стане води в землі Руб аль Кхалі… Ілла не любить тих, хто порушує кордони. Це — про нас.

— Ви порушуєте кордони? — уточнила я.

Мейя заусміхалася:

— З того й живемо!

Щойно Шаддад зачерпнув вариво своїм полумиском, інші маджнун дозволили й собі по скромній пайці. Бургуль був тим, що в нас, либонь, назвали б мамалиґою, хоч і більш гострий, приправлений димом і пряним духом трав. Так чи інак, це було значно смачніше за те, що перепадало мені в каравані, тож у мене були всі підстави для задоволення життям — аби ж лишень йому тривати довше ніж обіцяно…

Завершивши трапезу, маджнун розібрали по кухлю запашного трав'яного відвару; чоловіки взялися за черевасті барабани, почавши відбивати на них якийсь ламаний ритм. Вони сиділи заплющивши очі; не схоже було, що хтось має серйозний намір показувати мені дорогу… Я повернулася до Мейї, але варто було мені розтулити рота для запитання, як вона відказала:

— Вважай, що твій шлях до Єрухалома вже почався. Вони шукають для тебе безпечний прохід.

Схоже було, що цариця мала ще щось на гадці, аж тут Шаддад відкинув свій барабан і підхопився на ноги. Двоє його підданців скочили за ним, усі чомусь витріщаючись на мене. Мейя перехопила несамовитий погляд чоловіка й теж підвелася.

— Ви бачили його? — спрагло запитала стара.

— Майже, — відказав Шаддад. — Якщо…

Тепер уже всі дивились на мене — так, немовби я була вартовим при брамі раю. Навіть не так: начебто я була ключем до тої брами.

— Еллано, — проказав цар маджнун, — ми знайшли твою дорогу на Єрухалом, і вона збігається з нашою дорогою до Іраму.

Шаддад і Мейя перезирнулась, і Шаддад завершив:

— Ірам буде побудовано, якщо ти потрапиш до Єрухалома. Але потрапивши туди, ти помреш.

Так, наче я не знала… Так, наче не встигла змиритись… Мовби хто крижаної води вихлюпнув на маківку — мені навіть подих перехопило від тої жаскої холоднечі. Отже, я все ж таки сподівалася, незважаючи ні на що. Хіба ж це можна бути такою дурною?! Хіба ж можна було вірити пророку, який давно вже не вміє пророчити?

— Нехай так, — немовби здалеку почула я свій голос. — Хай так і буде. Я хочу, щоб ви знайшли свій Ірам.

І тут цар маджнун — чесне слово! — вклонився мені. Не знаю, сподіваюся, їхня дорога буде щасливіша за мою.

Мейя подала мені мою ковдру, яку вона була взялася відчистити після курної подорожі з караваном. Я відразу ж помітила, що її краї тепер оздоблені м'якими пухнастими китичками, які я раніше бачила на шалику цариці.

— Це — особлива річ, — стиха промовила Мейя. — Вона допоможе тобі зігрітися дорогою до… — цариця насупилася, стримуючи тяжке зітхання: — Ось, тримай.

Вона передала мені кухля з гарячим відваром. Він був терпкий і пронизливо свіжий, та все ж я насилу проковтнула грудку пекучої образи, що раптом стала мені поперек горла. Мабуть, уперше за час своїх поневірянь я пошкодувала, що не можу зараз бути вдома. Нехай я й досі не пробачила матері, та я хотіла би, я б так хотіла, щоб тепер вона була поряд…

Чоловіки знов узялися за барабани; я поволі цмулила свій відвар, вслухаючись у незвичний, гнітючий ритм. Мабуть, саме він винен у тому, що я на мить склепила повіки — мені здалось, я встигла хіба лише кліпнути, але раптом виявилося, що навколо вже нікого немає. Не лишилось ні табору, ані маджнун. Зникло навіть вогнище разом з купою попелу. Була лише пустеля, неймовірно ясно освітлена срібною повнею. Мій шлях, отже, вже почався?

Я підвелась і рушила навмання.

Нічна пустеля відгонила потойбіччям. Таким-от холодом і безлюддям повинні поневірятися душі негідників, якби було у світі бодай трохи ладу. А так — поневірятимусь я, не знаючи і близько, куди його йти. Втім, маджнун, певне, не хотіли, щоб я заблукала, не діставшись Єрухалому, хоча мені було абсолютно байдуже, де сконати… Ця пустеля, принаймні, налаштовувала на відповідний лад.

Я підкинула сумку на плече й закрокувала швидше — нічний вітер-перевертень налітав зненацька і вмить пропікав холодом аж до кісток. І от, обійшовши якісь чергові потрощені скелі, я побачила такі самі потрощені рештки, але тепер уже — рукотворної споруди. То були руїни фортеці, і, судячи з чадного шлейфу, що здіймався над руйновищем, фортеця полягла зовсім недавно. Ну, нехай… Але фортеця? Що, до біса, вона сторожувала тут, посеред пустелі, просто перейти яку спроможний далеко не кожен?

Я обійшла фортецю навколо. То було величне і страхітне видиво. Таке враження, ніби незнані войовники були гігантами, здатними розтрощити будову одним ударом правиці. А захисники? Чи лишився хто живий?

Ось тут на мене чекала несподіванка. То був чоловік, який притулився спиною до залишків стіни і, здавалося, спокійнісінько розглядав нічні краєвиди… Ні, він усе ж таки був живий, от тільки навряд чи йому було аж так добре: його подерте вбрання було заюшене чимось, що у світлі повного місяця грало розплавленим сріблом, на лиці лежала печать темного болючого заціпеніння. Я ризикнула підійти ближче.

Почувши мої кроки, він обернувся, змірявши мене гострим поглядом чорних, обрамлених довгими віями очей. Він міг би бути цілком гарним, якби не свавільний вигин губ і хижа гачкуватість носа. І якби не його люб'язне вітання:

— А, явилась! Якого ще лиха тобі треба?

Він обернувся, мабуть, надто різко шарпнувши собі ушкоджене плече — про це свідчила швидка гримаса гнівливої муки, що промайнула на його обличчі.

— Це ви до мене, добродію? — здивувалась я. — Чи ви мене, бува, ні з ким не плутаєте?

Він знуджено зітхнув.

— То що тобі?

— Мені? Мені — нічого. Думала, може, вам потрібна допомога?

Тут він невідь-чого пирхнув, а по тому і взагалі нечемно зареготав:

— Допомога! І це — після того, як ви перетворили мій світ на руїну… Ха! — незнайомець стенув плечима. — Ну, гаразд. У твоїй сумці мусить бути шкалик із настоянкою чорнокореня й чиста шмата.

Якщо він думав мене здивувати, то — дзуськи. Надто часто на моєму шляху траплялися добре поінформовані стрічні… Але — що ми наробили? І до чого тут я?

— Про що, власне, мова? — поцікавилась я, витягаючи ще матір'ю спаковані засоби першої допомоги. — Я хотіла б знати, у чому мене звинувачують… і хто позивач!

Він кивнув, кинувши на мене лукавий погляд, а потім взявся доглядати негарно розсічене передпліччя. Я трохи поспостерігала за його незграбними потугами і, не витримавши, відібрала ліки й перев'язала йому руку самотужки. Бодай чогось корисного навчила мене мати-чарівниця…

— І звідки ж це в тобі стільки милосердя? — уїдливо запитав поранений: — Вдома, здається, такого за тобою не водилося… Стражденних не розраджувала, злидням не подавала. З дому втекла, незважаючи на материні сльози. Хіба ні?

Як не дивно, я навіть не обурилася. Що з нього, хирого, взяти…

— До чого це?

— А тепер, — продовжував він, — тепер, значить, бачимо втішний сон, видіння власної шляхетності, жертовного самозречення? Рятуємо одних, допомагаємо іншим, рани ось перев'язуємо третім?

— Е-е-е… сон?

— А ти що думала, все це насправді?

Я роззирнулася, затамувавши подих. Що значить — не насправді?

— Розтлумачити? — тим часом глузливо запропонував незнайомець. — Ну, слухай. Твоя мати була чарівницею. А ти, вибачай вже, ніким. Ти й мусила лишитися ніким, вийшовши заміж за свого коханого Кея… Ти боялася цього, ти прагнула незвичайної долі, далеких мандрів і великих звершень. Ти хотіла змінити світ — твоїй би матері такі амбіції! Подумати лишень: маги, пророки, царі — ніхто з них, нещасних, не зміг без тебе обійтися… Отже, бачимо сон, та такий гарний, що й прокидатися нехіть!

— Дурниця, — прошепотіла я невпевнено. — Не може бути! Думаєте, мені так хочеться померти?

— Померти? — заусміхався він. — Тобі не хочеться згинути беззмістовно. Але померти, приносячи себе в жертву, — це зовсім інше. Ти не можеш пробачити матері не її угоду, ні, а ту жертву, котру принесла вона, і котру ти ніколи не зможеш ні повернути, ні перевершити!

Якусь хвильку я розгублено мовчала, відчуваючи, як вистигає на щоках соромлива гарячка… Ну, дещо він таки вгадав. Особливо… особливо про «боялася». Лише те й робила, вважай, весь цей час. Та тільки це ніяк не могло бути сном! Чи могло?

— Ти, отже, теж — мій сон?

— Я — той, хто допоможе тобі прокинутись, Еллано, — він підвівся, кривлячись від болю. — Ходімо.

І тоді я нарешті збагнула. Це дійсно був сон, тільки от мій знайомий був найпершим із лукавців!

— Маалех! Я не хочу прокидатись!

Він здивовано зиркнув на мене. Потім усміхнувся — цього разу щиро, без краплі сарказму.

— Здуріла, — виснував він. — Але це не зле. Адже Єрухалом — це найкращий у світі притулок для божевільних. Я покажу тобі дорогу.

* * *

Барт Антолій мав свій особливий ритуал прощання з Месабром. Так само, як і прощання з жінкою, цей ритуал слід було виконати вночі, коли всяке будення відходить (бо скажіть, яке будення, коли вже споночіло?), ніхто не заважає, і головне — не видно облич, відтінків і подробиць.

Слід було вибратися на дах, звідки видно безладне нагромадження гострих стріх і, звичайно ж, море — непроникне провалля, оздоблене шалапутними блискітками; із собою треба прихопити пляшку охолодженого вина й тямущого супутника, з яким було б гарно перемовитись про минуще й помовчати про вічне. Або навпаки.

Натан Вара, на чию долю цього разу випала ритуальна експедиція на дах, був у повному захваті. Він розстелив на теплому металі покрівлі свого стражденного полотняного піджака, вмостився як міг і з хазяйським гонором озирнув околиці.

— Місто-над-морем, — мрійливо промовив він, — А чи знаєте ви, що воно космогонічно рівнозначне всесвітові, який постає з первісного хаосу?

Барт єхидно вищирився, позираючи на приятеля, у чиїх окулярах множилась ясна повня. Ану, як він — перевертень, і зараз завиє на місяць? Художник тихенько пирхнув:

— Знаєте, як на мене, місто-над-морем рівнозначне прибуткам з туризму… Але не зважайте, десь глибоко в душі я теж романтик. Вина?

— А! Чайчине молоко! Є, куди налити?

Барт дістав тимчасово поцуплені з бару келихи. Він таки дійсно був романтик і нахильцем міг дудлити лише горілку. Вино ж вимагало ритуалу і, як наслідок, дрібних правопорушень.

— То що, за вашу творчу кар'єру, яка кличе вас до Сварни? — запропонував Натан.

— До Сварни мене кличе мій агент, — зітхнув художник, — ница паскуда й пес негодований. Жіночої статі.

Барт замислився. Чого це їм так припекло, справді? Адже знають, що в такий час він, як правило, сидить у Месабрі, поновлюючи свою розхитану митецьку цнотливість… А його агентиня, та, котра пес жіночої статі, їй чого? Особливо після тої незабутньої сварки, внаслідок якої Барт іще довго відтирав простирадла від кави з грінками.

— Думаю, мова про нове замовлення, — нарешті виснував він. — Давно вже про те йшлось. Одна юристка, улюблена клієнтка моєї зубатки, бажає колекцію пасторалей, аби оздобити офіс картинами зі свого далекого високогірного дитинства.

— Вам потрібні гори? То поїдьте в Хону, — порадив Натан, катаючи келиха між долонями. — Пам'ятаєте, я говорив про цей хутір? Про місто-примару?

Барт стенув плечима. Йому було байдуже, куди їхати. Але ідея втекти зі столиці, яка ніяк не вміла пристосуватися до його митецьких потреб, поливала його злостивою критикою і вистиглою кавою, виглядала спокусливо.

— Тим більше, вам як колишньому евдейцю буде цікаво. Якось я зустрів там одного дідка, котрий стверджує, що перебрався туди з Евдейї невдовзі після Приморської війни.

Барт глузливо чмихнув:

— Ого! Кажуть, що гірське повітря подовжує життя, але не на стільки ж!

— Ну! Але дідок стверджує, ніби пам'ятає війну й повоєнні роки, оповідаючи про них настільки переконливо, що починаєш підозрювати в ньому якогось схибленого архіваріуса. Я перевіряв його розповіді, і, уявіть собі, все збігається! Звати його Гуч Гаян. Хуторяни кличуть його просто дідо Гуч.

— Гаян? Десь я вже чув це ім'я, — насупився Барт: — Здається, від матері… Це, напевне, була котрась із численних евдейських легенд — про богів, героїв, сир та квасний кисляк… Е ні, не пам'ятаю. Ну, нехай. Може, й поїду туди, розпитаю очевидця… Але ви, Натане, краще розкажіть мені про вашу монографію, якщо вже мені перепаде честь посприяти її матеріалізації. Аби, так би мовити, переконатися в нашій генетичній сумісності…

Натан Вара ледь не захлинувся «чайчиним молоком», кахикнув і докірливо хитнув головою:

— Та ну вас, юначе, з вашими лібідозними жартами! — позірно обурився він. — Хоча, власне, експлуатація теми розмноження є одним із найбільш дієвих запобіжників буденності.

— Що? — розгубився Барт. — Що у вас із розмноженням?

— У мене? — засміявся Натан. — У мене, слава богам, нічого. Але тут, розумієте, яка штука…

Натан Вара набрав у груди повітря, як то вже стало для нього звичним перед тим, як пірнути у глибінь слухацької уваги; потягнувся за склянкою з водою… У склянці замість води на оратора чекало винце, а замість аудиторії — глянець гострих стріх. Утім, промовець ніколи не скарживсь на уяву; стріхи влаштувалися зручніше й завмерли в уважному очікуванні.

— Уже з часів аграрної революції, — розпочав Вара, — інстинкт розмноження видається мені історичним атавізмом.

Художник блимнув очима, поринаючи у щоразу більше зачудування.

— Так, саме атавізмом, — незворушно продовжував учений. — Відколи людство відокремилося від природи, ставши практично незалежним від її примх, розмноження втратило свою визначальну роль — вберігати свій вид від зникнення. Нам уже нічого не загрожувало, окрім нас самих, нас ставало все більше. А навіщо, скажіть? Який це має сенс із точки зору еволюційної логіки?

Барт замислено гмукнув:

— Ну, не скажіть, цей інстинкт має цілий ряд переваг…

— Безперечно, — поблажливо всміхнувся Натан Вара. — Як і будь-яка інша практика, розмноження стало частиною культури — ритуалом, традицією, стереотипом. Деякі фанати від фемінізму, приміром, стверджують, що надмірне плодіння практикувалось, аби тримати жінку в покорі, позаяк повсякчасно вагітна й неповоротка, вона ніяк не мала змоги вести активне публічне життя…

— Оце ще їх слухати! — обурився художник. — Поганому танцюристу, знаєте… не треба далеко за виправданням ходити.

— Та не в тому річ! Е-е-е, як там із вином — іще залишилося? — фольклорист сьорбнув прохолодного нектару і дратівливо махнув рукою: — Біс із ними, з жінками. У цьому є інший важливий мотив: процес розмноження, фактично — творення «безглуздої множинності», розвиток кількісний, а не якісний, забирає надто багато часу й енергії. І, що найгірше, енергії творчої. Тут, звичайно, не йдеться про романтичну закоханість — там того творчого потенціалу хоч ложкою їж. А варто закоханості перейти до стадії розмноження, турботи про потомство — і все, вважай, кінець амбітним сподіванням. Слід годувати сім'ю, а не розмірковувати про вічне.

— Отже, ще невідомо, хто кого тримає в покорі, — пирхнув Барт.

Натан серйозно кивнув:

— Саме так. Якщо відкласти осторонь тендерні суперечки… Дійсно цікаво — хто? Над цим я і б'юсь у своїй монографії… Нам не дає спокою питання, але ми немовби самі не хочемо переступити ту межу, за якою чекає відповідь. Розуміємо, що дороги назад уже не буде. Ми забороняємо собі й не дозволяємо іншим.

Натан Вара насупився, мовби силкуючись пригадати недавній сон, хоча, власне, він їх ніколи не бачив. Від чого страждав невимовно й невтішно.

— Чи ви чули колись про Сіру Барту? — запитав він.

Барт, здивований зміною теми, знизав плечима:

— Ага, щось таке чув… Якась наче секта, популярна якраз опісля Приморської війни. Звали себе винищувачами чудовиськ, здається. Вони ще якось уколошкали Труадських магів.

— І знаєте що? — спитав Натан. — Мені здається, що ні магія, ні чудовиська не зникли остаточно. Просто стали іншими. А отже, іншими стали «винищувачі чудовиськ». Іншими стали методи. Популярний співак стає жертвою божевільного фаната; письменник спивається, знищений смертю сина; поет гине від кулі поборника «нової влади»…

— Слухайте, ви мене лякаєте, — усміхнувся Барт. — Хоч нам із вами далеко до згаданих кумирів мас, але починаючи оту вашу партизанську війну…

Натан Вара насилу струснув із себе пророче заціпеніння і стиха розсміявся:

— Що ви, нам нічого не загрожує! — повідомив він. — Хіба ви, Барте, зараз ляснете в долоні, і з неба сипонуть зорі.

— Крібле-крабле! — виголосив Брат Антолій, манірно стуляючи долоні.

І небо вибухнуло зорепадом.

* * *

Минуло кілька років, і Гаян знову зібрався в мандри.

Війна відійшла, залишивши за собою землю, вкриту рубцями руїн та опіками згарищ. Назирцем за війною по Архаді помандрувала пошесть, яка нищила люд і плодила навіженців, котрі пророчили суворий суд і лютий край усьому сущому. Сельджаби давно вже забралися геть, обтяжені багатою здобиччю й незагойними недугами, проте Архаду ще довго трусила пропасниця страху неминучої розправи, яка неминуче здійснювалась — у той чи інший спосіб.

Евдейї пощастило: війна, бридливо кривлячи носа, обійшла її стороною. Сельджаби не ризикнули поткнутися до краю, де сама земля стала до бою, замість дому обернувшись домовиною; а може, їм просто було не до того, бо якраз тоді Труадський гарнізон об'єднався із рештками Мессаламбрійського, аби спровадити нарешті непроханих гостей.

Утім, Гаянові це було байдуже. Евдейя жила далі, врятована дивом, і жерцеві все важче було витримувати його нестерпний тягар. Він так і не насмілився назвати це диво жертвою, знаючи, що відтоді це слово назавжди втратить будь-який сенс. Жертви приносять богові, а не навпаки — кому, як не йому, жерцеві, знати!

Гаянові було зле. Йому було прикро й самотньо, хоча, власне, вже жодне товариство не могло дати йому втіхи. Раніше він не мав приятелів серед мирян, мордуючись пихою втаємниченого; нині ж між ним та евдейцями пролягла така таємниця, лунке провалля якої Гаян не зміг би подолати, навіть коли б хотів.

Єдиний, з ким Гаян час від часу міг перекинутися словом, був коваль Кей, котрий, навчений дивацтвами власного сина, із розумінням ставився до дивацтв евдейського жерця. Олах теж ні про що не питав, хоч Гаянові іноді здавалося, ніби малий знає, що саме не дає йому спокою — мимовільна гнітюча провина. Тому, власне, Гаян навчився уникати товариства Олаха, все рідше зазираючи до його батька.

Одного вечора, проте, йому довелося навідатись до Кея. Малий бігав напередодні з хлопцями по гриби-хлопавки, які можна було їсти, підсмаживши на вогнищі. Не слід було, правда, зловживати, та Олах, схоже, перебрав частунку — надвечір у нього виявився жар, ба навіть пропасниця; малий рясно впрівав і розмовляв із духами. Кей збентежився, хоч і не надто — знахар призначив промивання й пообіцяв швидке одужання; що ж стосується духів, тут Кей зі звичною своєю ретельністю побажав урахувати й таку можливість, покликавши жерця, котрий, раптом що, міг би дати їм раду.

У домі коваля було, як завше, гаряче, тож Гаян передусім прочинив вікно, впустивши до хати прохолодний осінній вечір. Похмурий коваль сидів коло ліжка сина, підтикаючи барвисту ковдру та час від часу торкаючись його чола своєю великою червоною долонею. Гаян роззирнувся та, не відзначивши в кімнаті жодних духів, присів поряд. Тоді малий Олах, який якраз був затих, знову гарячково заворушився:

— Жертва, — прошепотів він, — яку ти не зможеш ні повернути, ні перевершити… Ні, не хочу, не хочу прокидатись!

Гаян здригнувся: хай би там що, такі слова не могли належати малому. Десь, мабуть, почув, і от… Жрець запитально глянув на Кея, але той, здається, був і сам ошелешений тими словами.

— Це вона… — мовив коваль, підкидаючи нестямний погляд: — Вона так говорила! Звідки він, у біса, знає?!

— Бранці міста снів, — тим часом бурмотав малий сновида, підвівшись та незряче озираючи кімнату, — не можуть прокинутись… Є лише один спосіб — замовляння Мертвих Імен… Я мушу повернутись…

Кей та Гаян збентежено перезирнулися. Гаян, правду кажучи, не знав, що йому робити. Він не мав жодного уявлення про те, що за духи нашіптують хлопцеві таку дивовижу… Та слід було щось робити — бодай порядку заради. Гаян звів долоні й проказав котрусь із відомих йому молитов-оберегів. І ось малий, мовби вичерпавшись, упав на подушки, зітхнув і начебто навіть заснув.

— Що ви зробили? — підскочив коваль, так люто зиркаючи на Гаяна, що той аж відступив. — Навіщо звеліли йому замовкнути? Хай би… хай би говорив далі…

Тут Кей гірко зітхнув, упав на ослінчик і затулив обличчя руками.

— Даруйте, панотче… я просто хотів… хотів ще раз почути…

Гаян вирішив, що йому краще буде залишити коваля наодинці.

Правда, слова малого сновиди все ніяк не йшли йому з голови. Вони верталися до Гаяна у снах і під час щоденних відправ, переслідуючи його дошкульно і гнівливо, неначе дворові пси — кота-приблуду. Та все ж він не відразу збагнув, що саме заважає йому відкинути їх і забути. Малий вкупі з причепливими духами, схоже, пропонував йому спосіб розбудити того, хто сам не міг прокинутись: евдейського бога.

Ось тоді Гаян зібравсь у мандри. Якщо хтось і знав замовляння Мертвих Імен, то лише Труадські книжники. Боги Архади були неписьменними, отже, замовляння, яке могло звільнити їх, мусило зберігатися у книгах. Це було просто й неминуче.

Бажання знайти магів заволоділо ним остаточно, коли Гаян збагнув, що таким чином він не лише спокутував би свою провину, але й повернув би єдиного друга, котрого він, здається, мав. Може, і була в тому дрібка самозвеличення, та, зрештою, кому зі служителів культу вона не властива? До того ж, молодий жрець сумував за Айну цілком щиро, отож домівку він залишив без особливих вагань, як залишають позаду обридлий, задавнений смуток.

Утім, високочолий Труад зустрів його ще більшим смутком, який дзюркотів осіннім дощем, голосив ремством злидарів, незряче позирав на подорожніх очницями страчених волоцюг. Спершу Гаян жахався тих свідчень розпаду й руїни, та згодом він почав помічати, що у великому місті жеврів вогник якогось гарячкового сподівання, швидше навіть очікування, котрий жагуче спалахував на мощених майданах, щоби людне зібрання понесло його далі брудними вуличками Труаду. «Єрухалом гряде! — волали вуличні проповідники, закочуючи очі в нестямі. — Князівство — скривдженим, кривдникам — суд!» Натовп шаленів, скривджені мали докладні видіння грядущого Єрухалома, кривдники ж, себто ті, кому пощастило зберегти ся-кі-такі статки, намагалися зайвий раз не потикатись межи люди.

Гаянові бартувало чималих зусиль розшукати резиденцію Труадської Ради. Цього місця уникали, і схоже, небезпідставно: висока похмура будівля з вибитими шибками, поплямована визубнями і слідами вогню, мала вигляд відлюдкуватий та непривітний. На Гаянів грюкіт і галас ніхто не відгукнувся.

Отож, зморений та засмучений невдачею, Гаян присів на східцях коло якогось брудного злидаря, який хилитався мов п'яний і ледь чутно щось бурмотів. Його одяг, однак, з подивом відзначив молодий жрець, хоч і пошарпаний, знав колись значно кращі часи: чорний оксамит, шовк, срібне шиття… Тільки от запалений погляд злидаря був цілком нетутешній.

— Дивно, чи не так? — зненацька запитав хтось поряд. Гаян підкинувсь, аби побачити огрядного дядька, чия лиса маківка була увінчана круглою шапочкою. — Цей причинний міг бути колись вельможею, ученим чи навіть магом. Кажуть, він зовсім не спить — охороняє резиденцію Труадських книжників, хоч нікого з них уже й не лишилося.

— Зовсім нікого? — розпачливо запитав Гаян.

— Так, нікого, — значуще хитнув головою дядько. — Єрухалом гряде, ти хіба не чув?

— Місто снів, себто, — криво всміхнувся жрець. — Авжеж! Поснути й бачити втішні сни…

Незнайомець прискіпливо озирнув Гаяна:

— Ти знаєш мову таємного вчення?

— Вчення? — здивувався Гаян.

Дядько злодійкувато роззирнувся і присів коло нього.

— Так, так! Мова, якою труадські чаклуни читали свої таємні замовляння. Хіба тобі ніколи не хотілося прочитати їхні книги, отримати їхню владу? Владарювати світом, га? — дядько заледве що слиною не бризкав, розпалюючись понад міру: — Ми могли би влаштувати Єрухалом тут і зараз, стати рівними богам! Слід лише правильно розтлумачити їхні книги! Таємні книги!

Гаян потер неголене підборіддя. Таке було враження, ніби все місто тихенько посунулося глуздом. Але книги із замовляннями! Що ж…

— Справді, я вчився читати святопис, — нарешті зізнався він. — Якщо ви покажете мені записи Труадських книжників…

— А! — зрадів незнайомець. — Неодмінно! Та спершу ти поговориш із магістром Магаралем, нашим учителем і проводирем. Зви мене Акіба, і ходімо швидше! Світло таємної мудрості чекає на нас!

Гаян знизав плечима й подався за новим знайомцем. Лише на хвильку він озирнувся на причинного в одязі вельможі; той підвів лице до неба, ловлячи губами дрібну мжичку. «Вітер… гойдає гілля, — тихо промовляв безумець, — листя шепоче, ведучи таємну розмову…» Гаян здригнувся і пришвидшив крок.

Акіба повів гостя брудними завулками, проміж нужденних домівок та рясних смітників, усе далі занурюючись у незвідані глибини труадського несвіжого убозтва. Гаян встиг із прихильністю згадати чисте повітря рідної Евдейї, аж тут його провідник вказав на якісь таємні та неминуче рипкі двері, які, втім, нагадали Гаянові чорний хід до святилища. Невдовзі його здогади самочинно підтвердилися: Гаян упізнав дещо важкуваті, але величні обриси храму Йогде; молодий жрець якось зазирав сюди, шукаючи бога. Тепер тут богом і не пахло, тхнуло радше несвіжим вбранням, що його тижнями не скидають залишені напризволяще навіжені. І таки справді: млистими коридорами сновигали занурені в себе особи, які щось безперервно бурмотіли, звіряючись із затисненими в долонях нотатками.

Невдовзі, провівши консультації з химерними мешканцями храму, Акіба радісно повідомив:

— З тобою говоритиме магістр Магараль, гостю! Вклонися його мудрості, і він відкриє тобі світло істини!

Гаян пообіцяв, що обов'язково вклониться мудрості, якщо таку надибає, і по тому був ледь не силоміць запроторений у темну кімнатку, що її вибрав для себе «вчитель і проводир».

Магістр Магараль — сиві розпатлані пасма, обличчя гостре і дрібоньке, мов у щура — виринув із тяжкої думи й підняв на гостя погляд запалених, аж червоних оченят.

— Ти, отже, теж бажаєш влади над янголами й духами? — поцікавився він. — Хочеш знати таємницю жахливих і священних імен?

Гаян невпевнено кивнув.

— Читай! — звелів магістр, пропонуючи гостеві котрийсь із фоліантів.

— Його ім'я — чотири сходинки, — розпочав Гаян, мружачись, аби бодай щось розгледіти в мерехтливому мороці, — е-е-е, сходинки, що ведуть до вежі, котра стоїть і не стоїть, у просторі чотирьох світів та десяти сфер…

— Досить! — проголосив магістр, ревниво вихоплюючи фоліант із Гаянових рук. — Акіба! Йохай! Він нам підходить!

До кімнати втиснувся Акіба з кількома кремезними товаришами, котрі досить-таки неделікатно підхопили Гаяна під руки.

— Ви чого!? — обурився був той: — Заждіть! Ти ж говорив, книги Труадських магів…

— Авжеж! — ласо облизнувся Акіба. — На все свій час, гостю, на все свій час…

Отож, Гаянове знайомство з таємницями Труадських книжників відкладалося. Чекати на свій час йому було запропоновано у вогкій темній комірці, зачиненій до того ж на солідну засувку, що її зсередини аж ніяк було не відчинити.

— Потолоч! Недоумки! Навіженці! — гукав Гаян, гупаючи кулаками у двері, аж поки лють його не вляглася, обернувшись байдужою виснагою.

Та щойно евдейський жрець налаштувався зануритись у цілком доречний розпач, як темрява озвалася коротким гірким сміхом:

— То що, здобув владу над духами і янголами? — пролунало хрипко й дошкульно.

Гаян потер скроні. Коли він їв востаннє, коли спав? Не дивина, що все пішло якось навскоси. Тепер ось вчувається всяке…

— Дуже треба! — скривджено відказав він. — Духів ще мені бракувало!

— То чого ж тебе понесло у лігво магістра Магараля? — скептично поцікавилася темрява.

— Та ну? А я гадав, що це — храм Йогде…

Незнайомець на хвильку замовк, а коли він знов заговорив, у його захриплому голосі лунала навіть певна гордість:

— Це — храм Йогде. І я — його господар.

Ще один безумець, зітхнув Гаян.

— То ти що, бог?

Гаянів сусід дратівливо пирхнув:

— Бог, він… він спить. А ці от біснуваті некроманти намагаються його розбудити.

— Замовляння Мертвих Імен? — зацікавлено підхопив Гаян.

— Мертвих, авжеж… Мене ось замкнули, знали, що я намагатимусь їм завадити. Паскуди! — простогнав незнайомець. — Це ж треба! Перетворити бога на глиняну цяцьку… Хіба ж то життя?! Скажи мені! Ну?!

— Так воно що, не спрацьовує, це замовляння? — поцікавився жрець.

— А тобі що? Ти хто такий взагалі? Га?

— Я з Евдейї, — швидко пояснив Гаян. — У мене… десь та ж сама біда. Айну, він був… а я… Словом, мені немає сенсу повертатись, якщо я не знайду, як допомогти йому прокинутися.

Незнайомець довго не відповідав.

— Гаян з Евдейї… — нарешті втомлено проказав він, — Здається, я знав тебе. Жрець-невіра… Ти все ж таки знайшов бога, чи не так? То що, думаєш, він сам хоче прокинутись? Як гадаєш?

Гаян закляк. Якось він не думав про це. Знав інше: Айну зовсім не поспішав до тої безодні, котру колись показав йому… Але тепер? Може, йому там і справді краще?

Жрець Йогде тяжко зітхнув.

— Я допоможу тобі, — промовив він, — якщо ти заприсягнешся повернутись. Ти і той, за кого ти просиш… Якщо все вийде як слід. Пообіцяй, що ви повернетесь, аби звільнити Йогде, його дух, котрим заволодів нині той навіженець Магараль… Чуєш, Гаяне? Ніхто інший не в силі йому допомогти!

Гаян кивнув, забувши, що навколо непроникна темрява. Незримий співрозмовник, проте, вгадав його жест і, торкнувшись Гаянового зап'ястка своїми холодними пальцями, повів його кудись у морок таємних коридорів. Він таки дійсно був тут господарем, який віддав перевагу ув'язненню перед вигнанням — заради бога, чий сон потурбували недостойні.

Із монографії Натана Вара «Утвердження буденності»

З упевненістю можна говорити про те, що значна частка сучасних світоглядних та філософських побудов походить від казок та міфів архаїчної доби. Існування культури загалом стало можливим через формування здатності передавати абстрактні поняття за допомогою символів — тих умовних конструкцій, які сучасні антропологи називають колективними уявленнями.

В існуванні таких колективних уявлень, однак, прихована певна таємниця. Нинішня наука не має переконливих свідчень, які би підтверджували можливість генетичного кодування умоглядної символіки, отож, ми не маємо адекватного пояснення існування майже ідентичних символьних матриць у різних, навіть географічно віддалених культурах.

Таким чином, ідеться про певний рівень об'єктивації індивідуальних безсвідомих переживань за посередництвом казок, міфів чи навіть окремих мовних конструктів. Яскравим прикладом таких переживань є, безперечно, сни. Вже було сказано те, що сни, як правило, неможливо розділити з іншою людиною. Втім, саме про це йдеться в одній із легенд, створених до періоду переходу й відтворюваній пізніше. Мова, звісно, про так зване «місто снів» — якщо точніше, «основу снів», або ж Єрухалом.

Із переказів тогочасних містиків нам відомо, що Єрухалом сприймався як космогонічний центр світу. Це місто є точкою перетину космосу й хаосу, віссю, навколо якої рухається час, початком усього сущого. Прикметно, що місцезнаходження Єрухалома ніколи не було визначено бодай у першому наближенні — не було згоди навіть щодо того, у котрому зі світів розташоване «місто снів». Мешканці Архади й Таланти, рівно ж як і сусідніх країв, раз у раз вирушали у своєрідне паломництво до центру світу; деякі з них навіть вертались із враженнями та свідченнями про відвідання цього міста. Ці свідчення, однак, найчастіше були сумнівними та малосумісними, через що наші пращури дійшли висновку, що кожен потрапляє в якийсь свій Єрухалом.

Єрухалом, однак, усе ж таки мусив бути єдиним, принаймні, в архаїчну добу, адже як стверджували сучасники, саме там — домівка всіх богів та героїв, а точніше — місце, де акумулювалася енергія віри і творчості. Отож, оселею богів стало місто, розташоване на перетині хаосу й порядку. Особливе захоплення викликає прозірливість творців цієї легенди, які вперше визначили роль символіки сну: вона виникає, аби відокремити світ від безладу, започаткувавши таким чином розвиток культури.

У часи історичних перетворень, проте, концепція Єрухалома набирала нового значення: це уявне місто ставало мірилом усіх гараздів, а отже, черговою утопією. Щоправда, ця утопія експлуатувалася саме в тяжкі часи, коли несила було уявити собі зміну на краще, а отже, виникала надія, що недосконалий світ поступиться місцем царству добра і справедливості. Таким чином, Єрухалом став апокаліптичною утопією — мрією про повернення до витоків. Прикметно, що в індивідуальній психології таке прагнення трактується як бажання смерті. Отож, мрії про Єрухалом можна назвати синдромом суїцидальної культури.

* * *

Місто постало перед нами — крилата химера від плоті пустелі та присмерку… Це було місто-скеля, місто-фортеця, що несподівано виринало з безлюдної рівнини, мов корабель-привид із темного плеса. Коло підніжжя скелі, де починався шлях угору, курився брудний сірий туман, крізь який, наче крізь подерту шмату, прозирали обриси крихких кам'яних східців.

— Нам туди, — повідомив Маалех, значуще кивнувши на туман.

— А що це? — сторожко спитала я, озираючи млисту дорогу, котра невідь-чому викликала в мене мимовільне збентеження.

Маалех знизав плечима:

— Приступка сну, — лукаво всміхнувшись, мовив він. — Увійти до міста снів можна лише забувши про себе.

Отже, не дарма я бентежилась! Забути про себе… Оце ще!

— А… тут немає якоїсь обхідної дороги? Який мені сенс іти до міста, якщо я не знатиму, хто я і навіщо туди явилася?

— Всі ви так, — зітхнув мій проводир. — І чого тут боятись? Адже засинаючи, ви забуваєте все — до наступного ранку. Якби було інакше, можна було б посунутись глуздом. Повір.

Мені згадався Абеландер, маг із запаленими очима, рвучкими рухами та звичкою думати вголос. Значить, он як… Маалех позирав на мене знуджено, мовби подібні вагання невимовно його дратували.

— Що ж це виходить? — розгубилась я: — Аби вберегти себе, треба від себе відмовитись? Так?

— Нарешті! — радісно закивав Маалех, — Ходімо, чи як?

— Та зачекай! Я НЕ РОЗУМІЮ! Далі — це вже буду не я?

— Далі… — таємниче всміхнувся провідник. — Далі буде Єрухалом.

Маалех закрокував уперед, і я, розпачливо роззирнувшись, рушила за ним. Мені було страшно до крику, адже забути — значить… значить просто зникнути? Ми, звичайно, забуваємо якісь подробиці, але ж завжди знаємо, хто ми й що було з нами вчора… А може, і не завжди? І що значить — бути собою? Пам'ятати своє ім'я? Чи просто чинити так, як насправді бажаєш?

— Припини вже квилити! — усміхнувся до мене Маалех. — Якщо це для тебе справді так важливо, ти все згадаєш. Колись. А тепер — тримайся!

Він простягнув мені долоню, і, вхопившись за неї, як хапаються за нісенітну надію, я пірнула в туман.

Це було дивовижне відчуття… Я чекала, що моя пам'ять зникне відразу, нагло затраснувши двері перед моїм носом. Аж ні: спершу, переконавшись, що нічого страшного зі мною не коїться, я начебто заспокоїлась. Потім мені стало байдуже. Потім я помітила, що спостерігаючи за пасмами туману, можна розгледіти якісь вабливі верткі подоби…

А потім виявилося, що я йду пощербленою кам'яною бруківкою кудись вгору, вулиця в'юниться святковою стрічкою, а поряд зі мною — високий вродливий чоловік, котрий, схоже, показує мені дорогу.

— Ось ми і в Єрухаломі! — повідомив він, роззираючись. — То як тобі моя оселя?

Єрухалом… Страшенно знайома назва. Хтось мені казав… Казав, що тут мешкає князь. Непогано би глянути!

— А ти, часом, не князь? — запитала я у свого супутника. Виглядав він, слід сказати, цілком вельможно.

Чорнявий засміявся:

— А тобі б лише князя! Простого коваля мало виявилось, еге ж?

Цікаво, про що це він?

— Слухай, що я тобі скажу, — роззирнувшись, мовив молодик: — Ви називаєте це місце «основою снів», або ж містом мрій. Правильно, напевне, адже тут і дійсно виповнюються всі бажання.

— Хороше діло, — кивнула я.

— Та нічогеньке, — заусміхався мій супутник. — От тільки збуваються тут лише ті бажання, про які, як правило, не говорять вголос.

Щось у цьому було страшенно… підступне.

— Зачекай, а що…

Договорити мені не вдалось. Дорога під нашими ногами зненацька здригнулася, бруківка наїжачилась і раптом репнула, наче спілий кавун. Ми насилу встигли відскочити і притулитися до стіни котрогось будинку, що й собі хитався мов причмелений. Перед нашими очима тріщина розійшлася голодним вищиром, і ось котрась велична споруда, вбрана в колони з різьбленими капітелями, просіла, розклалася, наче химерне віяло, і повагом занурилась у розчахнуту безодню. Земля хитнулась, і з розколини здійнялася повільна хвиля пливкого дзеркального срібла.

За якусь лише мить дивовижна хвиля повернулася до свого темного лона, розколина зімкнулась, і, якби не потрощені рештки храму з колонами, ніхто й не здогадався би про те, що тут щойно відбулося.

Я повернулася до свого провідника:

— Це… тут завжди таке?

Він скептично гмукнув, запустивши пальці в густу чорну чуприну.

— Ні, лише останнім часом, — він раптом люто вищирився, метнувши на мене короткий тьмяний погляд: — Це все — через ваші намагання приборкати безлад… Так, наче це можливо! Єрухалом стоїть на ньому, і довго місту не втриматись! Ще трохи, і він зануриться в одвічне ніщо…

— Оте сріблясте марево?

Він тяжко зітхнув і промовив значно тихше:

— У вас його називають кхазма. У нас — техом, або ще тіамат. Первинні води, чиє лице — відображення дійсного і ймовірного, колишнього й майбутнього. — Він насилу випірнув зі своїх похмурих роздумів і знов єхидно заусміхався: — Але тобі нема до того діла. Поки що. В тебе нині інша біда: тобі треба знайти того, хто виконає твоє заповітне бажання. Бо інакше тобі звідси не вибратись. Тож бажаю приємних снів… Довгих приємних снів.

Він іронічно мені кивнув і налаштувався йти собі геть. Ні, так зовсім не годиться!

— Стривай, а… А що, коли я не знайду того, що треба? Що тоді?

— Бранці міста снів, — злостиво посміхаючись, проказав молодик, — не можуть прокинутись. Є лише один спосіб — замовляння Мертвих Імен. Але я б тобі того не радив — такими, знаєш, трохи дивними стають сновидці. Трохи, розумієш, неживими…

— Але — не тікай! — як же мені знайти вихід звідси?

Він знизав плечима:

— Це знаєш тільки ти. Ну, гаразд, одна підказка: я говорив, тут збуваються бажання… Потрапивши до Єрухалома, сновидець отримує те, чого йому бракує. Ми звемо таких гостей «перевертні», бо вони, як правило, перекидаються на щось цілком протилежне до себе дійсних. Побачиш! А ще: кажуть, Єрухалом у кожного свій… Якщо тобі вдалося розділити його з кимось, ти зможеш вільно повернутися сюди. Коли забажаєш.

— Я б хотіла… Я мушу повернутись, — я глянула на свого провідника й раптом усвідомила, чому саме. — Чи побачу я тебе знову?

Він усміхнувся самими очима, так що від повік розбіглися веселі «гусячі лапки».

— Якщо захочеш.

Він зрештою пішов, залишивши мене цілком саму посеред міста, в якому виповнюються бажання. Так, але які бажання? Які бажання може мати той, хто не цілком певен, хто він є?

Я рушила вздовж дороги, котра, завиваючись тугою пружиною, неминуче вела вгору. Місто мрій було подібне до величезного палацу з піску, що його зводять романтики над краєм прибою, таке ж сипке, жовте й химерне. Стрункі колони підтримували порожнечу, широкі сходи впирались у глуху стіну, щербаті руїни громадилися посеред майданів, перекреслюючи шлях поваленими обелісками. Проте, попри весь цей мальовничий занепад, місто не здавалося мертвим — вулицями сновигали, дозвільно прогулюючись або поспішаючи у справах, численні мешканці.

Більшість із них була вбрана в пишні барвисті одежі, величні та вродливі лиця тішили око, та все ж невдовзі я відчула, як у мені лоскітними бульками здіймається незбагненний ляк. Дуже скоро, проте, я зрозуміла, що до чого… Ондечки монументальний добродій, забравшись на повалену колону, виголошує промову, гордовито озираючи перед собою цілком відсутній натовп. Якраз щойно вигулькнув з-за рогу високий красень, котрий, тримаючи під руку уявну красуню, веде з нею легку дотепну бесіду. Інший, не такий гожий, зате суворий і рельєфний, мов релікт героїчної минувшини, дає стусанів якомусь незримому поганцю… Всі вони занурені у свої приємні клопоти, і схоже, жоден із них не помічає інших. Притулок для божевільних, казав мені хтось, і таки справді… У кожного з мешканців цього міста, здається, — свій власний Єрухалом.

— Ну що за люди?! Ану, геть із дороги! — раптом гримнуло поряд, і хтось боляче штурнув мене ліктем під ребро. — Геть, поганці! Князь чекає, що він мені… як він мене… ой, що він мені зробить!

Роззирнувшись, я угледіла чоловічка, який мчав, мов ґедзем вкушений, розштовхуючи перехожих та хвацько перестрибуючи через повалені стіни й колони. Був він маленький і кострубатий, вбраний у щось рясне й недоладне, наче капустяний жмут. Та який би чудний він не був, чоловічок, схоже, знав, де шукати тутешнього князя! Повагавшись лише якусь мить, я помчала за ним.

Чудернацькою була ця гонитва. Чоловічок біг усе швидше і швидше, здавалося, зовсім не чуючи моїх відчайдушних зойків із проханням зачекати, лише бурмотів безнастанно: «Ой, запізнююсь! Ой, лишенько!» Зрештою він зник із-перед моїх очей, завернувши за ріг, а рвонувши за ним, я з'ясувала, що знову потрапила на той самий майдан із поваленою колоною, звідки почалася гонитва. От тільки оратор уже десь завіявся, а на його місці сиділо четверо добродіїв, тобто двоє добродіїв і двоє добродійок, котрі, схоже, були занурені в шалено цікаву гру з якимись кубиками й фішками.

— Даруйте, шановні! — звернулась я до них. — Тут чоловік пробігав, маленький такий нечупара… кострубатий, наче будячок. Ви не бачили куди?

Гравці підняли на мене замислені погляди й раптом, неначе змовившись, вони вказали руками напрямок — кожен в інший бік.

— А… он як, — зітхнула я. — То, може, ви знаєте, де тут мешкає князь?

— Жодних шансів, — сказала сувора поставна панна в пелерині, фарбованій білим і багряним.

— Вона просто дуже маленька, — промовила друга жіночка, граючи зичливими ямочками на щоках. — Так і не встигла вирости.

— А я, до речі, знаю його, — вагомо промовив кремезний дядько з дужими червоними долонями. — Хороший хлопець, та й у справі тямить.

Четвертий — юнак у полотняних штанах і синій свитці — труснув світлою чуприною і глянув співчутливо:

— Нащо тобі князь? Не йди, бо знаєш, що буде? — він чиркнув по горлянці ребром долоні й висолопив язика.

Дивно це було, дивно й лячно. Я підібрала сумку й поквапилася піти собі далі. Місто крутило вулицями як бажало, тож невдовзі я знову помітила, що блукаю знайомими місцями. Слід було все ж таки запитати дорогу, бо шансів вибратися звідси самотужки в мене, схоже, не було.

Неподалік на рештках якогось обеліска сиділа бабця з маленьким білим козеням на колінах.

— Ви не знаєте, — запитала я, — де тут князь живе?

Бабця зиркнула пронизливо, сяйнувши мерехтливим сріблом зіниць:

— Та відки ж мені знати, доню?

— А чоловічка такого недоладного не бачили? Він біг швидко, певне, спізнювався…

— Авжеж. Усі спізнюються, — промовила вона, — бо поспішають. А ти от сядь, як я, почекай — може, наздоженеш.

Це була, що не кажи, цікава думка. Та все ж таки я вирішила ще трохи поблукати. І таки наблукалася вдосталь, не знайшовши і сліду князівського вістового. Втомившись від марних пошуків, я надумала присісти, і тут-таки виявилося: бабця знала, що говорить… Варто було мені притулитися до якоїсь теплої каменюки, як із-за рогу вигулькнув мій миршавенький знайомий. От правда, не сам — із загоном однаковісіньких дужих вояків.

— Хапайте її, хапайте! — заволав чоловічок, вказуючи на мене: — Це вона — зрадниця і втікачка!

— Що, оце-от лихо у штанях? — реготнув один із вояків, котрі швидко мене обступили, відрізавши шлях до втечі.

— Так-так! Тримайте її!

— Це помилка! — лише і встигла зойкнути я. — Кого ж це я зрадила?

— Як кого? — здивувався будячок. — Його князівську високість, звісно. Зараз ідемо до палацу, де тобі зачитають вирок. А потім стратять. Ну, рушаймо веселіше!

Довелося мені йти за чоловічком, в оточенні збройного ескорту. Стратять? Ну, це ще ми побачимо. А тим часом з'ясується, де живе тутешній князь. Котрого я, виявляється, вже встигла зрадити. Дивина, та й годі!

Князівський палац знайшовся якось сам собою. То була висока похмура будова, поплямована визубнями і слідами вогню. Чоловічок пірнув у темний коридор, і, йдучи слідом за ним, я потрапила до великої зали, наприкінці якої бовванів трон — або вівтар. Щойно ми зайшли, до нас наблизився високий чоловік, чиє обличчя ховалося під сірим каптуром. На його поясі метелявся мідний каламар.

— Та-ак… — хрипко промовив він. — Тебе звати як, нещастя?

— Мене? — вжахнулась я. — Я… не знаю!

— Все збігається! — кивнув кучерявий. — Це — вона! Зачитайте вирок!

Зала почала поволі наповнюватись, і я впізнавала всіх тих, кого бачила на вулицях Єрухалома: ораторів, гравців, дозвільних перехожих; прийшла навіть бабця з козеням, спираючись на цупкого дрючка. Останнім увійшов високий поставний молодик, чимось подібний до одного з гравців — дужого і владного дядька. Я вже бачила його колись, от тільки де? Всі присутні шанобливо вклонилися.

— То що, знайшов її? — запитав молодик, звертаючись до миршавенького.

— Аякже, високосте! — запопадливо вигукнув той. — Ось вона, брудна чаклунка, що знається з мерцями й пустельною нечистю!

Натовп осудливо зашумів, хитаючи головами.

— Оприлюдніть звинувачення й вирок! — звелів князь.

Це було просто жахливо — я ніяк не могла згадати, коли та за яких обставин бачила його… Чомусь це видавалося мені важливішим за всі на світі вироки, от тільки пам'ять пручалася, мов незаймана… Я не могла згадати навіть власного імені, то де вже пригадати чиєсь чуже?

— Е, бок! Пропало твоє життя! — зітхнув чоловік у каптурі, виходячи вперед та розгортаючи якийсь сувій.

— Засуджується, — розпочав він, — безіменна заброда сумнівного походження: за пихатість і зарозумілість, за порушення кордонів та вимог здорового глузду, а також за втечу від реальності, здійснену за обтяжуючих обставин. Владою, даною нам вродженою поміркованістю, засуджуємо звинувачену до страти через відтинання голови.

— Голову — геть! — радісно заволав кучерявий.

Вояки підхопили мене під лікті, вочевидь, прагнучи відвести мене до місця неминучої страти. Сумка моя випала з рук просто на порохняву долівку й розкрилась, явивши світові біло-червоне плетиво. Ковдра! Якось я зовсім про неї забула! Я ж мусила віддати її… віддати комусь…

— Що це таке? — зацікавився князь.

— Не підходьте до неї! — верескнув вістовий: — Вона справжня! Ти, — він люто зиркнув на мене, — ти принесла дійсну річ до міста снів?! Князю, не торкайтеся її!

Князь тим часом підходив ближче — поволі, мовби крізь стромовину.

— Я сплела її для князя перевертнів, — проказала я, збагнувши нарешті призначення цієї ковдри. — Для тебе.

— Хто ти? — здивовано запитав князь.

Боже мій, та я ж знаю цей голос! Він підібрав ковдру, продовжуючи напружено дивитися мені в лице, наче силкуючись щось згадати. Червоні та білі нитки, блискучий бісер та пухнасті китички ковзнули між його пальцями — такий знайомий, до крику знайомий рух…

— Я щоночі бачу тебе уві сні й щоранку не хочу прокидатись, — проказала я. — Я втекла, нічого тобі не сказавши… Вибач мені, Кею!

— Що це? — він бентежно роззирнувся. — Всього лише мій сон?

— Це — наш спільний… Єрухалом, — мовила я, відчуваючи, як просочується в серце живильний струмінь полегкості. — Час прокидатись.

* * *

Він прокинувся пізно, коли гарячі патьоки сонця вже сіялися крізь плетені фіранки, веселково плескаючи по ліжку й долівці. Ще якусь довгу блаженну мить він лежав, спроквола пригадуючи, де він, хто він, і куди подівся звичний гуркіт трамвая за вікном. Нещодавнє минуле вертало поволеньки й неохоче, наче хитрий скнара, що не бажає віддавати борги. Однак довелося.

Зрештою Барт згадав і вокзал, що передував потягові, і неприємну мізансцену, що передувала вокзалу. І приємну ніч, що передувала неприємній мізансцені. Чому лишень так мусить бути? Чому обов'язково треба вбирати невимовне в шати нікому не потрібних слів… Та ще й таких безглуздих! Геть здуріла його вірна й віддана — аж занадто! — агентиня, вирішивши, що за його, Барта, допомогою їй вдасться організувати впорядкований побут і здорову сім'ю. І двійко малят на солодке.

Ось тоді запропонований Натаном маршрут виявився дорогою до порятунку. Агентиня не ризикнула податися за Бартом, та й то, вочевидь, лише тому, що в Хону не мали проблем із гарячим водопостачанням із причини його відсутності, а вбиральня могла похвалитись хіба мальовничим краєвидом у віконці. Пообіцявши принести себе в жертву мистецтву загалом і черговому замовленню зокрема, нині Барт умлівав від почуття добре занехаяного обов'язку. Бодай на кілька днів, але йому таки вдалося втекти.

Він вибрався на ґанок, роззирнувся, позіхаючи і мружачись, наче лінивий смугастий котисько. Стояв один із останній літніх днів, у чиї жовті пасма вже впліталася срібна студінь осіннього вітру; хутір жив своїм непоказним життям, будячи ледь чутне відлуння голосів, скрипіння, ударів, мукання й мелодійного тенькоту далеких дзвіночків.

Господар уже десь завіявся, тож Бартові не лишалось нічого ліпшого, як подбати про сніданок самотужки. Слушно виснувавши, що хутір, нехай навіть дрібний як дрібка, порівняно з тою ж Сварною, мусить мати бодай один заклад для товариської пиятики, як-от шинок, Барт рушив униз стежкою до перехрестя, що правило в хуторі за сякий-такий центр. Шинок і справді мав місце, хоч Бартові довелося довго гупати у двері, доки господар нарешті розкумекав, чого від нього хочуть. Стенувши плечима, він закликав дружину, котрій доручив «зварити гостеві мусаки», а сам присів поряд, аби скоротити гостеве чекання дозвільними теревенями.

— Так ви, значиться, у Гуча живете? — поцікавився шинкар, зичливий здоровань, який мав незбагненну властивість створювати натовп одною лише власною особою. — В того старого пришелепка?

— Та чого ж так? — здивувався художник. — Такий наче бадьорий і цілком, як на мене, адекватний дідок…

Шинкар радісно вищирився, дістаючи звідкілясь пузатого глека:

— Виноградівки будете? Для апетиту? А, звісно що будете… Так от, ви не подумайте, Гуча ми любимо. Він у нас казкар і вигадник, дітей бавить, заїжджих дурить. Таке плете, що аж дах куриться! Так що ви його слухайте, як водичку крізь сито — хай собі ллється! Бо от був у нас якось один мудрагель, аж із самої Сварни. То що ви думаєте, на третій день схибнувся! Став до всіх чіплятися, чи ми, бува, нічого такого дивного не помічали, коли там повня, чи коли гроза, чи як баби лахи перуть… Ну, бачили таке?! Курам на сміх!

Барт мимохіть зацікавився:

— А чи його, часом, не Натаном звали?

— Овва! То ви його знаєте?

— Та якось стрічав, — заусміхався Барт. — Дуже він мені ваш хутір хвалив — казав, що от, коли баби лахи перуть, то просто краса невимовна й сила…

— А! — шинкар не дав себе збити з пантелику. — То ви дивіться, бо й вам таке буде! А чи ви, бува, не чули про те, як у нас торік дівка втопилася? Ні? То вам не Гучеві витребеньки! Кметова доня! Ото було крику!

Далі Барт мав нагоду послухати сумну історію, котру він, правда, слухав — як водичку крізь сито, уявляючи собі, як-то його вчений друг Натан Вара сновигає цими схилами зі своїм грубим записником напереваги, чіпляючись до чесних хуторян із велемудрими балачками. Нічого дивного, що хуторяни виставили йому такий недвозначний діагноз — дивно, що не почали лікувати його народними засобами. Настоянки там, відвари чи ще які припарки від надмірного інтелекту…

— Так от, так і кажуть: задивилася на людей, що в річці живуть, — тим часом оповідав господар, тішачись із такого уважного слухача, — і пірнула, як заворожена, та вже й не виплила…

— Ану, чекайте-чекайте! — підхопив Барт. — А що там таке, в річці?

— Мусака! — радісно повідомила шинкарева жінка, ставлячи перед гостем величезну тарелю, що парувала гаряче й життєствердно. Тож з'ясування обставин трагічної загибелі кметової доньки довелося відкласти на потім.

Потамувавши голод, Барт вирішив усе ж таки навідатися до тої річки-душогубиці, озирнутись і, як пощастить, знайти собі типову пасторальну місцинку для малювання.

Пасторалі тут було хоч гать гати, але Бартові від тих плямистих корівок із сизими очима та русокосих чередничок ставало так тоскно, що аж вий. «За такі гроші? — дивувалась агентиня. — І не хотіти?!» А от не вдавалось, як не крути. Дорогою примхлива Бартова муза гризлася зі скнарою-запроданцем, що велів негайно малювати плямистих чередничок, отож річки він дістався, так і не віднайшовши душевного спокою. Хоч і варто би, бо тут на нього чекало таке дивовижне видовище, що він аж завмер на півкроці, затамувавши подих.

Ара не була цілком гірською річкою, але мала пороги, які можна було б назвати східцями — вони були широкі, півкруглі та бездоганно правильні, мовби хтось завдав собі клопіт звести під водою невеличкий амфітеатр. Вода текла неквапно, зі шляхетною гідністю ступаючи з одної сходинки на іншу, утворюючи низку невисоких, але розлогих водоспадів. Чисті струмені кришталево сяяли, сиплючи сліпучими іскрами крізь зав'язки барвистих веселок. Барт вражено хитнув головою. Треба ж таке…

— І не кажіть! — підхопив хтось поряд.

То був уславлений Гуч, сивий вихрастий дідок із лукавим поглядом знавця паскудних таємниць. Хоча, власне… Глянувши уважно, Барт не назвав би його таким аж старим. Сивий — так, але… було в ньому щось таке хлоп'яцьке, що ніяк не дозволяло назвати Гуча дідом. Як лише хонівці не бачили?

— Не кажіть — що? — здивувався Барт.

— Те, що ви щойно подумали! — реготнув старий. — Той, хто вперше сюди потрапляє, переважно висловлюється барвисто… але брутально. Так що я, вважайте, приєднуюсь. Гарно, правда?

— Еге, — кивнув Барт, — ніколи такого не бачив. Мені, розумієте, треба натуру підшукати для серії картин з е-е-е… народного побуту. От я й вештаюсь околицями. Підкажете, може, куди б його зазирнути?

Гуч присів на колоду, дістав люльку й заходився набивати її чимось цікавим із полотняного капшучка.

— Ну знаєте… — протягнув він. — Тут, куди не плюнь, — всюди народний побут. Іншого, вважай, і не маємо. Та коли я правильно зрозумів, вам би чогось більш мистецького, так?

Він тихо розсміявся.

— Тут щонеділі в сусідньому селі фольклорну програму влаштовують. Для, так би мовити, приїжджих… Танці на вугіллі — танцюристів аж зі Сварни везуть! Вишиванки — з останньої колекції сезону… І — ага! — народні пісні виконує якась там капела з філармонії. Приходьте, не поушкодуєте!

— Невже ніхто з місцевих не пособляє? — здивувався Барт.

— А чого ж! — гмукнув Гуч: — Посуд миють, вино розносять. Таке всяке.

Барт тяжко зітхнув.

— Бозна-що… Напихають нас сурогатом — що вдома, що тут! їж, не вдавися! Набридло!

Гуч кинув на нього глузливий погляд:

— А вам, значить, справжнє подавай? Чули, може, торік тут одна красуня втопилася.

— Будете здивовані — таки чув!

— А знаєте, чого? Барт знизав плечима.

— Теж справжнього хотіла, бідака. І дістала, либонь…

Художник ошелешено зиркнув на діда. Вигадник, значить, і казкар?

— Гуч, а… що вона там побачила? Старий випустив дим, проводжаючи гордовитим поглядом низку ошатних білих колечок.

— А хтозна… — відсторонено мовив він: — Може, нічого. Може, себе. А може, — кордон. Межу можливого. Яку, між іншим, непогано бартують.

Осінь в Евдейї була, безумовно, завершенням, але завершенням грандіозним, як то іноді буває на величезному ярмарку, з феєрверками останніх сонячних днів, хмільним шарварком весіль та срібними стрічками туману над пишнобарвними шатрами гірських схилів.

Коли Гаян повернувся додому, осіння веремія вже вщухала, огортаючи містечко передчуттям довгого, затишного і трохи млосного очікування тепла. Гаян спостерігав, як залягають на обличчях його земляків тіні сонного впокоєння, розуміючи, що ніколи не зможе розділити з ними цю зиму. Що б не сталося далі, вдасться чи не вдасться його задум, Гаян знав, що невдовзі він муситиме залишити ці краї, подавшись за невгамовним птаством, що прямувало до свого неминучого вирію.

Слід сказати, що це рішення явилося Гаянові самочинно й було результатом довгих тужливих розмірковувань, тож новина, почута від Кея, не могла спричинити його остаточний від'їзд, котрий хтось недостатньо обізнаний цілком міг би назвати втечею.

— Знаєте, панотче, — сказав коваль, присівши на Гаянів поріг, — поки ви в той Труад ходили, у нас тут купа всього відбулося.

— Та ну, — скептично гмукнув Гаян, чудово знаючи, що «подією» за евдейськими мірками могла стати навіть купівля кметовою дружиною нового шалика з мальвами.

— Це ж ви ще не чули! — зрадів коваль: — А в нас дурник Бузь повісився!

— Чого ж це? — вразився Гаян. — Чого ще йому бракувало?

— А хто його зна… Кажуть, він перед смертю цілком доладний став, припинив бачити невідь-що та реготати як дурний. А потім каже: як, мовляв, так жити можна… І повісився. А ще, знаєте? Тілла заміж вийшла. За Марушчиного Ганя.

— А! Нарешті! — Гаян зітхнув. — А то вже думали, так сама й лишиться вікувати.

— Ну! Все вона за вашим, панотче, братчиком сумувала. За тим, що у війну згинув.

Молодий жрець замружився:

— Мені теж… його бракує.

— Ну, то звісно, — кивнув Кей, — все-таки родина. А ще — ледь не забув! — до вас тут один гість навідувався, все розпитував, що та де.

— Який ще гість?

— Та… Ніякий такий… У мишастому плащі з каптуром. Олах казав, ви знаєте.

Гаян ледь не підскочив, ураз пригадавши нетутешнього добродія із його чудним попередженням: «Скажи йому… Скажи: коли він втручатиметься… надовго його не стане». Олах сказав, що то був вартовий, а бог тоді ще стенув плечима і промовив: «Це ж ви їх створили».

Гаян так і не зібрався розпитати Айну, але після сельджабської навали він неоднораз згадував той вечір, роздумуючи, чи не було часом гостеве попередження погрозою. Так чи так, поява вартового нічого доброго не віщувала, отож не слід було відкладати задумане на невиразне потім.

Проте молодий жрець не знав, із чого йому починати. Якби мова йшла про людину, що собі спить, слід би шукати її вдома, але Айну був усюди й не був ніде; він приходив, коли йому заманеться, і Гаян зовсім не був певен, що той потребував якоїсь домівки. Те, що евдейське святилище не було богові оселею, Гаян збагнув уже давно. Айну почувався там, як привид на поминках; його вівтарем був брід коло запруди, і танок при багатті, і світлотінь поміж олив… Гаян обійшов усі куточки, де він колись зустрічав бога, але жоден порух не виказував його присутності.

Якось після звичних ранкових славоспівів, Гаян присів на приступці храму, задумливо озираючи округу. Легкий морозець притрусив траву і східці сизим інеєм; Гаянові було холодно навіть крізь пухнастий ліжник, у котрий він загорнувся, прихопивши перше, що стрибнуло під руку. Молодий жрець не знав, що йому робити далі й чи є в тому бодай якийсь сенс. Багато років тому він став на цю дорогу, але дорога, як годиться, надурила його, принадивши обрієм, і…

Раптом Гаянові ясно згадалось, як він стояв тут, на цій же приступці, коли ще будучи молодшим жерцем намірявся обійти півсвіту, аби знайти тому світові задовільне пояснення. Тоді він ще подумав, що всесвіт просто з порога підкидає йому ману — тінь хибкої хатинки на сусідньому узгір'ї… Гаян притримав подих, а тоді зареготав мов навіжений. Яка ж то була мана?! Він нікуди не мусив іти, бо вже тоді він мав перед очима й пояснення, і відповідь на всі запитання. От тільки він не зумів іх побачити!

Зараз на узгір'ї не прозирало жодних сторонніх обрисів. Але Гаянові це було байдуже. Він кинув ліжника й ледь не бігцем подався шукати дорогу нагору. Стежка була крива і благенька, як бідарський талан, тож Гаян обдер свою останню парадну мантію на якихось вражих шпичаках та гіллі. Це вже, правда, не важило ані крихти, і пошарпаний, зате затятий Гаян вибрався на верхів'я пагорка й роззирнувся.

Галявинка не мала нічого бартого уваги, окрім хіба краєвиду. З того пагорка видно було все містечко, нині сонне й незграбне, огорнене першими цівками диму з димарів. Видно було храм, смішний і невиразний, коли дивитися згори. Дійсно, виснував Гаян, бог міг би обрати для себе таку… точку зору.

Він знав, що не помилився. Однак слід іще було виконати пораду колеги з храму Йогде, і Гаян не мав жодної певності, що це спрацює. Ця порада видавалася йому трохи наївною та якоюсь навіть недоладною. То була вранішня молитва, таке собі побажання доброго ранку і, як завжди, прохання бути почутим, звернене до всесвіту…

Гаян зітхнув, пригадуючи.

Шма колейну Елохай хамаавір шена мейай-най атнама мейафапай.

Почуй нас, Той, що скидає сон з очей, сновиддя — з повік.

Шма колейну Елохай ханотейн лаяейф коач.

Почуй нас, Той, що надає сили заслаблим.

Шма колейну Елохай матір асурім.

Почуй нас, Той, що звільняє бранців.

Шма колейну Елохай…

Ця молитва була іншою, не подібною до тих гімнів, що звучали у храмах. Вона не потребувала жерців та ритуалів, бо її святилище містилося прямісінько в серці. Якщо, звісно, воно ще не цілком затерпло.

Договоривши, Гаян розплющив очі й роззирнувся. Нічого не змінилось.

Дійсно, а на що він розраховував? На те, що ось тут, просто зараз відкриються осяйні двері в захмарну далечінь? На те, що світ вивернеться підбоєм назовні — тому лише, що він, Гаян, вимовив кілька слів? Ха! Гаян привітав себе з безболісним завершенням розумового затьмарення й розвернувсь, аби йти геть.

І ледь не впав, перечепившись через якусь колоду. Як же він її раніше не помітив? Гаян люто вилаявся, пригадавши блюзнірську юність — покалічений палець болів немилосердно. І звідки ця колода взялася, стрибнувши під ногу, наче якийсь непоказний… поріг? Гаян ошелешено підняв погляд і побачив, що край галявини між двома ялицями бовваніє похилена халабуда. Слід було вглядатись, аби вирізнити між гіллям благенький навіс, півпрозорі подоби стін і за плетеною завісою — кучугуру картатих ліжників. Гаянове серце теленькнуло вівчарським дзвіночком, та мужньо ігноруючи раптову слабкість у колінах, він навшпиньки рушив ближче.

Мешканець халабуди солодко спав, заховавшись десь у потаємних надрах ковдр, лише лікоть та край світлої чуприни прозирали між подушкою, смугастим рядном та хутровиною.

Гаян розгубився. Що йому робити далі? Чи має він право… втручатися? Може, краще лишити все як є? Може…

Він легенько поторсав сновиду за плече. Той пробубнів щось несхвальне й накрив голову подушкою. Гаян погриз ніготь, роздумуючи, а потім поторсав сильніше. Айну дратівливо чмихнув і відмахнувся. Гаян прикусив губу. Ні, не так він собі це уявляв, зовсім не так…

Нарешті Айну розплющив одне око й осудливо зиркнув на гостя:

— Ну?! — сонно промимрив він. — Якого біса?

— Е-е-е, я… — Гаян присів навпочіпки: — Пробач, коли я невчасно… Але ти спиш уже чотири роки. З гачечком. От я й подумав…

— Скільки?!

Айну стражденно насупився, а потім, крекчучи, сів на ліжку. Вигляд у нього був кволий і скривджений, а в нечесаній чуприні заплуталась пір'їнка. Гаян мимохіть усміхнувся. Айну роздратовано зиркнув на нього, скрививсь і потер скроні.

— Оце так задрімав, — він ніяково усміхнувся. — Не голова, а горщик із бджолами… А чого ти раніше не явився?

Гаян соромливо кахикнув:

— Та я, е-е-е… не знав, як це робиться. Думав у книжників розпитати, ну, в Труаді. Про замовляння Мертвих Імен, і…

— Ти що, дурний? — миттєво підкинувся бог. — Збожеволів? Це ж наче як із душі зробити опудало, тирсою набити й ґудзики — замість очей!

— Та мені пояснили, що це… не годиться. Там одні вже спробували, навіженці, у храмі Йогде…

Айну підняв на жерця тяжкий тьмяний погляд, майже як тоді, давно, пропонуючи йому навіч познайомитися з безоднею. Гаян навіть замружився, але нічого страшного не відбулось.

— Та-а-ак… — протягнув бог. — Отже, Магараль і його здібні учні…

— Еге, вони, — озвався Гаян. — А я навіть пообіцяв повернутись і помогти навести лад.

Бог скептично гмукнув:

— Ти диви. Пообіцяв? Та ще й, либонь, від мого імені? Хоча, що я нарікаю, це ж твоя робота… Ну, пообіцяв, значить треба йти.

Айну рвучко підвівсь, але відразу ж був змушений спертися на стовбур найближчої ялиці. Гаян збентежено спостерігав за ним, починаючи підозрювати, що чотири роки вимушеного сну не минулися богові задурно. Щось та й змінилося…

— Може б, нам не поспішати? — запропонував він. — Час ми маємо…

— Час? Який час? — здивовано запитав Айну, позираючи кудись через Гаянове плече.

Той обернувся і, прослідкувавши за боговим поглядом, побачив храм і ту саму приступку, де він сидів ще зовсім недавно. Тепер коло дверей храму, уважно роззираючись, стояв давній знайомець у сірому плащі. Він підібрав залишений Гаяном ліжник і, мовби натрапивши на слід, зиркнув кудись у їхньому напрямку.

— Ай дійсно, — промовив Гаян, — навіщо відкладати?

Шлях до Труада був смутним і студеним, зате коротким. Та дорога, що забрала би в Гаяна тижні зо два, нині згорнулася, мов кодола в бурту, обернувшись якимись трьома днями. Коли Гаян зауважив це, Айну лише похмуро буркнув: «Дурне. От колись було…» Гаян, для котрого «колись» мало незборну чарівну силу, не припиняв смикати свого супутника, аж доки той не розповів про давні дні, коли боги, ще юні й довірливі, щойно вступили до світу. То були дні вільної сили, яка не знала нічого, крім забав та дивовиж… Дужий Йогде полюбляв колобродити в портовому шинку, Тахея-доля перебиралась ворожкою, Матір Лахес бавилася, заради жарту зводячи до шлюбу такі чудернацькі пари, що аж уся Архада повнилася кумедними легендами. Він, Айну, часто приставав до військових походів, розважаючись влаштуванням прикрих пригод, як-от різні знамення чи раптове покращення влучності окремих хирих пращників… Тоді було вільно й весело, і кожен жив собі, як вважав за потрібне, та згодом людство завдало свого першого удару у двобої, що його боги не могли виграти. Людство побудувало храми.

Спершу боги вірили, що релігія піде лише на користь, надавши їм відомості про найбільші потреби, болі й біди людства, а отже, можливість змінити щось на краще. Проте довідавшись, що таке відповідальність, боги втратили свободу. Виявилося, що, пішовши зі свого краю, вони губили силу, тоді, коли храми набували все більше могутності, принаджуючи й упокорюючи. І тому богам лишилося або втекти світ за очі, втішаючись малими рештками своєї сили, або ж заснути, підгодовуючи храми недобитками колишніх чудес. Більшість із них так і не змогла піти, поневолена хмільною брагою поклоніння.

І навіть тоді їм не давали спокою. Мешканці Труада були надто пожадливими, щоб випустити силу з рук.

Отож, Труад. Третього дня Айну та Гаян дісталися брами найбільшого міста Таланти. Переважно коло брами юрмилися подорожні, намагаючись до смерку потрапити в місто. Сьогодні ж тут громадилися радше самі труадці, підводами й верхи прямуючи до чужих країв. Гаян лише знизав плечима й рушив до брами, де його, як завжди, змірявши кислим поглядом пропустили досередини. А от Айну вартові впускати не поспішали.

— Вхід до міста — четвертак! — радісно виголосив молоденький вартовий, заступаючи прохід. Для нього, схоже, то був чи не перший за день подорожній, з якого можна було підживитись.

— А його, — Айну обурено кивнув на Гаяна, — його ж ви пустили задурно!

— А-а-а! — скривився вояк. — Так то ж, значиться, жрець, служитель культу. їх наказано на дурняк пускати. А ти, друже, хто? Ага! От і плати за вхід!

Айну приголомшено пирхнув:

— Ну-у, ти мене потішив! — уїдливо промовив бог, — Тільки-от я не маю четвертака.

Він покопирсався в кишенях і видобув звідти золотого. Монетка сяйнула, перелітаючи в гостинно розкриті долоні нового власника.

— Дужий Йогде! — ошелешено проказав вартовий.

— Е, та ні, — усміхнувся Айну, — але колись ми були близькими друзями.

— А що йому буде тепер? — поцікавився Гаян, коли вони нарешті ввійшли до Труада. — Золотий пропалить йому штани чи, може, до лоба пристане?

— Нічого такого! — Айну глузливо хитнув головою. — Хіба, може, мармизу начистять, коли він спробує ним розплатитися. Довірливість — то ще не віра, та якось не випадає харчами перебирати… А до речі, чого тут так тоскно? За моєї пам'яті Йогдівська парафія виглядала трохи жвавішою…

Гаян роззирнувся. І справді: якщо минулого разу Труад лихоманило голодною маячнею про грядущий рай, то нині тут панувала якась зосереджена, хоч і безладна метушня. Молодий жрець знизав плечима й перепинив першого-ліпшого перехожого, який швиденько дріботів собі, лякливо позираючи довкіл.

— Поштивий пане, — звернувся до нього Гаян, — чи не підкажете, якою бідою заклопотані мешканці цього славного міста? Чи не скоїлось чого лихого?

Поштивий пан ледь не розсипав затиснений в обіймах оберемок дрібно пописаних сувоїв. Якусь хвилину він приголомшено кліпав очима, мовби до нього звернулася якась занедбана міська примара.

— А, панове — з провінції! — нарешті виснував він. — Ну, звісно, ви не знаєте! Купка навіженців, що кличуть себе Адептами Вчення, випустила на вулиці якесь жахливе чудовисько. Вони звуть його Лялечка… Ха! Вночі та цяцька прокидається і трощить усе, що перестріне: мури, підводи, двері… А вчора лишень весь гарнізон міський розкидала, мов тріски. Словом, хто вночі буде вештатись, ризикує прокинутися в баюрі пласким як січеник. Казав я бургомістрові: розігнати оте паскудне кубло, та хто мене слухав? От і маєте тепер! Моя вам порада — знайдіть собі на ніч якийсь прихисток із міцними стінами!

Посадник значуще кивнув і прудко потупцював геть — кудись, де, певно, стіни десять ліктів завтовшки.

Гаян невпевнено зиркнув на свого супутника:

— Вечоріє, до речі…

Айну люто посміхнувся:

— Ага, нема чого тягнути. Я, здається, ще непогано пам'ятаю дорогу, але за останнє століття тут усякого набудували… Покажеш, раптом що.

Гаян насилу наздогнав бога, котрий рішучим кроком рушив уперед.

— Чекай… Але це ж ти ідеш до храму Йогде!

— Ну?! — знизав плечима Айну. — А ти як думаєш, де вони тримають свого опецька? Лялечка… Ну, не покидьки?

Вони йшли до храму, а метка осіння ніч наступала їм на п'яти. Мовчазне й налякане місто ледь світило тьмяними віконницями, блимаючи з-під завіс: ану раптом скоїться щось барте уваги? Миршаві пси люто скублися за шмат чогось — когось? — поживного, під ногами хлюпала густа сморідна багнюка. Гаян відзначив, що місто чомусь зовсім не викликає в нього прихильності. Як тут живуть лише ті збочені городяни?

У провулку, що вів до храму, Айну спинився.

— Зачекаймо тут, — мовив він. — Не думаю, що штурм Магаралевої твердині принесе якусь користь, окрім тамування праведної люті. Скоро воно саме сюди явиться.

— Ну і… що ми з ним будемо робити? — сторожко поцікавився Гаян.

— Не знаю, — зізнався бог. — Щось.

Чекати довелось довше, ніж собі сподівався Гаян. Він устиг добряче змерзнути і змокнути, бо якраз почала сіятись гидка крижана мжичка, але Айну був незворушний і, здавалося, не помічав жерцевих потерпань. Та вкінці з'ясувалося, що він, як і личить богові, таки мав рацію.

На вулицю ступила постать, що ніяк не могла бути людською, хоч виглядала й рухалась немовби за людською подобою. Таки дійсно — лялька, але лялька лиха й велетенська… Вона посувалася, ледь волочачи тяжкі безформні ступні, проте в усій цій жаскій фігурі відчувалася безтямна нищівна сила. її очі світилися примерклим полум'ям.

— Здоров! — сказав Айну, виступаючи вперед.

Гаян затримав подих. Постать пригальмувала, вдивляючись у раптову перепону.

— Невже не впізнаєш? — зітхнув Айну. — Відколи це ти, Довбешко, міського гонору набрався?

Чудовисько ворухнуло величезною долонею, прагнучи, певно, відкинути з дороги прикру перешкоду. Айну зграбно ухилився і ступив ближче, немовби намагаючись потвору обійняти. Аж і правда, він обхопив ляльку руками і притис до себе. Потвора судомно смикнулась і завмерла.

Полум'я у глиняних очницях поволі згасло. а ще за мить химера тріснула й розсипалася на дрібні черепки.

Айну розімкнув обійми й відступив. Його трохи хитало, тож Гаян мусив допомогти йому дістатися стіни й там присісти на якусь брудну приступку. Він почув, як за дверима хтось притишено зойкнув і зробив крок назад, очевидячки, від замкової шпарини. Гаян криво усміхнувся.

— Оце і все, — ледь чутно промовив Айну. — Він більше не повернеться.

— Йогде? — навіщось уточнив Гаян. — Але ж так йому буде краще, хіба ні?

— Краще, — Айну гірко зітхнув: — Авжеж. Ну то… йдемо звідси? Зараз я трохи перепочину, і йдемо з цього дурного Труада, — він позіхнув, — додому.

— У мене є ліпша пропозиція, — раптом пролунало поряд.

У млистому присмерку вималювалася висока фігура. Попри пітьму та мряку Гаян зміг розгледіти довгу хламиду й лукавий блиск непроникно-чорних очей.

— А… ти, — втомлено проказав Айну. — Слід було чекати.

— От усі ви так, — ображено проказав незнайомець. — А даремно. Йогде — той казав, що ліпше з'їсть свою довбню, аніж мене буде слухати. Гордий був, ні? І де він тепер?

— Наче ти не знаєш, — уїдливо мовив Айну.

— Я, певна річ, знаю, — реготнула темна постать. — Але ж і ти знаєш: вдома нічого доброго на тебе не чекає.

— А я невибагливий, — огризнувся Айну.

— Ну, звісно, — погодився незнайомець. — Тільки зажився ти, брате. Сірі стали на твій слід, так що… Та я розумію, всім тепер тяжко. Ти можеш допомогти мені, а я — тобі, то чого ж нам сваритись? Як гадаєш?

— Оно як заговорив! — усміхнувся бог. — Невже все настільки погано?

— Настільки погано, — кивнув той: — Єрухалом ледь тримається. Якщо ми не встигнемо перебратися… Словом, тоді сни вийдуть на вулиці, а це, як сам розумієш, уже занадто. Я, до речі, підшукав чудове місце. Тільки я не можу нічого створити. Фах у мене не той.

Айну зітхнув:

— Ну, ти ж знаєш, тут я вже нічого…

— Та хто ж говорить про тут? — лукаво заусміхався гість. — Ця чудова місцинка — за межею. Що-що, а от провести тебе туди я ще зможу.

— Гм, — сказав Айну, підводячись, — ну, давай подивимося, що ти там надибав.

— За межею? — тихо перепитав Гаян. — За якою?

— За межею можливого, хлопче, — радо пояснив незнайомець.

Гаян розгублено зиркнув на Айну. Він не міг знати, про що йдеться, але розумів, що його бог знову збирається десь пропасти. Ось просто зараз. Айну впіймав його погляд і єхидно вищирився:

— Слухай, — звернувся він до Гаяна, — нащо воно тобі? Там же геть не буде кого дурити!

— Та нічого, — зітхнув той. — Дасть бог, переб'юся.

Айну зареготав і ляснув його по плечі.

— То ми домовилися? — з полегшенням перепитав чорнявий. — Ну хіба не алілуя? Значить, вирушаємо. От тільки я ще маю тут одну дрібоньку справу. Відкладав її й так не знати скільки. Тут усього два кроки.

Він кивнув своїм супутникам і швиденько попрямував до храму Йогде. Там у куточку коло брами сидів безумний старий, котрого Гаян запримітив ще з минулих відвідин Труада. Почувши кроки, він здригнувся і звів запалений погляд. Його потріскані губи прошепотіли щось нечутне, яке, втім, звучало відчайдушним безтямним благанням. Чорнявий присів поряд і поклав йому долоню на чоло:

— Спи, Абеландере… Приємних снів.

Старий судомно зітхнув, очі його закотились, і з промовистою гримасою цілковитого блаженства він поволі зсунувся на брудну долівку.

— Доброчинністю захопився? — глузливо запитав Айну. — Звідколи це, Маалех?

Той знизав плечима.

— У мене теж свої обмеження, — скривджено мовив він, — але тепер — байдуже. Тепер — можна. То що, йдемо?

Айну сумно усміхнувся, ляскаючи долонею по кам'яниці.

— Бувай, старий, — промовив він.

Десь ізгори у відповідь лунко бамкнув величезний мідний дзвін.

Із монографії Натана Вара «Утвердження буденності»

…Отож, ми наближаємось у своєму аналізі архаїчних вірувань до самої суті так званого періоду переходу. Ми вже знаємо, що цьому періодові властива кардинальна зміна колективних уявлень щодо рушійних сил всесвіту — чарівні, фантастичні складники світогляду втрачають свою значущість, тоді як на зміну їм поступово приходять ідеї поступу, розвитку, впорядкування.

Всі ці світоглядні зміни були відображені в символічній формі у вигляді казок та легенд, що містили ряд типових персонажів та функцій. Одна група персонажів — представники «старого світу», безладної чарівної спільноти: провісники, маги, духи стихій і почасти архаїчні божества. Інша група — репрезентанти «нової формації», прості люди без жодного магічного хисту. Старий світ, природно, втрачає свої позиції, добровільно чи вимушено відмовляючись від власної недоладної ідентичності. Як правило це — трагічні постаті, які тяжко переживають втрату, так і не знаходячи собі місця в новому світі. Що ж стосується метафізичних персонажів, ті просто поволі щезають, поринаючи в сон чи забуття.

Герої «нового часу» кардинально відрізняються від попередньої групи. Це — воїни, торговці, мандрівники, люди, що підпорядковують собі власну долю та сприяють формуванню нових устроїв. Це — герої прогресу, а отже, щодалі більшого впорядкування світу.

Не можна випустити з уваги й ту невеличку групу персонажів, яким дослідники приписують допоміжну функцію. Це — вже неоднораз згадані Бартові, або Сіра Барта, за чиєю допомогою, власне, і відбувається процес обміну одних цінностей на інші. Дехто вважає вартових уявними постатями, ще напівмагічного характеру, інші ж ладні ототожнити їх із цілком реальною сектою повоєнного часу, що кликала себе Винищувачами Чудовиськ.

На самому початку цієї роботи ми поставили питання стосовно походження уявлень про Сіру Барту. Нині спробуємо висунути гіпотезу, котра могла би запропонувати адекватне пояснення в рамках символічного характеру оповідей періоду переходу.

Як ми щойно зазначили, світ в уявленні архаїчної людини містив у собі хаотичне начало, яке було водночас і постійною загрозою руйнації, і важелем здійснення магічного впливу. Магія була можливою саме тому, що світ в уявленні наших пращурів ще не остаточно кристалізувався, ще не застиг у своїй незмінній формі. Такий світ мав свої переваги, проте в ньому неможливий ні науковий, ні технічний розвиток. А отже, хаос мусив поступитися місцем космосу.

Ця зміна була неминучою, однак навіть коли свідомість радо погоджується на нові правила, безсвідоме ще деякий час живе за колишніми орієнтирами. Як це завжди буває в часи психологічної кризи, безсвідоме породжує символ, який допомагає людині адаптуватися. У даному випадку йдеться про символ нової сили, котра стала на межі хаосу й космосу. Назвімо цю силу Логосом.

Мова тут саме про раціональну компоненту колективних уявлень, яка дозволила людству відмежуватися від безладу. Тож обраний образ був цілком адекватним: Логос-сторожа, що бартує кордон між дійсним та уявним, не дозволяючи перетинати його під загрозою втрати власної ідентичності.

Нехай ця гіпотеза — лише одна з багатьох, вона, однак, дозволяє зробити ще одне припущення. Замкнувшись мурами раціональності, ми відмежувалися від того живильного джерела, котре напувало нашу підсвідомість здатністю до творення символів, а отже, і самоцінного сенсу існування.

Так, ми зрештою отримали свій технічний прогрес. Та чи знає хто, чим за нього заплачено?

* * *

Облудне осіннє сонце влаштувалося на ґанку, по-котячому випроставши натомлене проміння на кособокому ослінчику. Чоловік на лаві зосереджено майстрував щось із дерев'яної цурки; на встелену жовтим листям долівку сипалися дрібні білясті тріски. Поряд, обхопивши коліна, сидів хлопець, уже майже півпарубок, із розкуйовдженою хвилястою чуприною та не по-дитячому примітливим поглядом з-під пухнастих чорних вій. Старший чоловік гмукнув у відповідь на якусь свою мовчазну думку, тоді коротко зиркнув угору — туди, де на вершечку одного з пагорбів бовваніла біла кам'яниця з колонами при вході.

— Як гадаєш, він повернеться?

Хлопець заперечно хитнув головою. Чоловік ретельно обтрусив тирсу з патичка, оглянув його на світло і знову заходився відтинати зайве.

— Перебендя, — зітхнув він, не піднімаючи очей від роботи. — Як і твоя мати.

Малий звернув на чоловіка уважний незворушний погляд:

— Ти ніколи не розповідав про це.

Той кивнув; обличчя його на мить напружилося, наче прихоплене судомою, різак колупнув дерево, лишаючи на ньому глибокий рівний слід.

— Так. Хочеш знати?

Хлопець відвернув погляд, задивившись на брунатні схили, ще деінде встелені зеленими латками.

— Вона пішла геть із Евдейї, щойно ми вирішили побратися, — не чекаючи на відповідь, проказав чоловік. — її мати — твоя бабця — кажуть, була чаклункою. Та хто її зна? Вона дуже вчасно сконала, відтак не мусячи нічого тлумачити… Отож, твоя бабця їй напророчила, що вона помре за рік відтоді.

— Чому? — стиха запитав хлопець.

Тесля прикусив губу, придивляючись, де зробити наступний надріз.

— Та… Вона мусила згинути ще немовлям, але чаклунка віддала свій чарівний дар якомусь наче… вартовому, придбавши для своєї дочки повних вісімнадцять років життя. Ані дня довше. Щойно дізнавшись про це, твоя мати чкурнула звідси світ за очі.

Малий замружився:

— Так. Авжеж. І що?

— Так от, я гадаю, — тепер чоловік оздоблював цурку кільцем акуратних трикутних зарубок, — що мова була зовсім про інше. Гадаю, що мамця просто хотіла відіслати її подалі з Евдеиї. Подалі від мене.

На хвильку запала мовчанка. Звіддалік пролунав низький гук храмового рога — попри відсутність жерця-перебенді, служба вершилася вчасно і справно. Хлопчик щільніше загорнувсь у повстяну камізельку, наче йому зненацька війнуло холоднечею.

— Я збагнув це потім, — зрештою проказав чоловік, — коли вже нічого не можна було заподіяти. І відтоді все думаю: а чи варто було її шукати? Може, нехай би жила собі десь там, за крайсвітом?

Він зітхнув, піднявши погляд на малого:

— Але тоді в мене не було б її. І не було б тебе, — він знов узявся обтесувати цурку, хоч вона вже була ідеально гладенькою. — Тільки може… може, вона була б тоді жива.

— А як же пророцтво? — безбарвно запитав хлопець.

— Та як… — чоловік далі не зводив погляду від цурки. — Я знайшов її аж у Бедестані. Коли ми дістались Евдейї, коли побралися, їй уже було вісімнадцять. І нічого лихого не сталося. Вона тоді мовби повернулася до життя, — чоловік гірко посміхнувся: — Ми були щасливі тоді. Занадто, мабуть, щасливі… Не минуло й року, як вона померла. При пологах.

Хлопець звернув до батька погляд, в якому світилося розуміння, а десь за ним — ледь стримуваний ляк.

— Ти… навіщо мені це розповідаєш, тату?

Тесля знизав плечима:

— Ти мусиш знати, хіба ні? Тобі від матері лишилася хіба ота ковдра, яку ти так собі вподобав. Ти не знаєш більше нічого. Я не розповідав. А ти не запитував.

Хлопець кивнув, опустивши очі додолу. Сонячний промінь ковзнув із його темних кучерів, лишивши обличчя малого в затінку й освітивши натомість руки батька, патичок і блискуче лезо. Чоловік так сильно стискав різак, що йому аж побіліли кісточки на пальцях. Цурка позбулась іще кількох рівнесеньких трикутних шматочків.

— Я собі думав, ти будеш мучити мене питаннями. Та ти жодного разу не спитав про свою матір. Це дуже дивно, Олах.

Малий ледь чутно зітхнув:

— Так. Я чекав, доки ти сам розкажеш.

Тесля затримав руку з різаком у повітрі.

— Тобто?

Олах безпорадно знизав плечима. Він не знав, як пояснити батькові, що розказана історія не була для нього новиною. Невідь-як, але ось щойно вона вбралась у плоть слів, та не більше. Він знав її завжди.

Його мати померла, звісно… Але та дівчинка, котра тікала від щастя, тікаючи від смерті — він знав, її шлях іще не завершено.

— Олах! — вимогливо покликав чоловік: — У чому річ?

Малий мовчав.

— Та говори ж нарешті! — вибухнув Кей. Різак й обтесаний патичок порснули врізнобіч. — Ну?! Я розповідаю тобі про смерть твоєї матері, а ти сидиш мов колода й вухом не ведеш!

Олах зіскочив з лави, стискаючи кулаки. Його трусило мовби у пропасниці.

— Чого ви хочете від мене? Вона бажала позбутися чужої жертви, ти — власної провини… Чи не занадто, як на мене одного? Хіба я не можу жити своїм життям?!

Кей приголомшено мовчав, розглядаючи сина, який зненацька обернувся на якогось страшного чужинця. Шалено схожого на власну матір, котрої ніколи не бачив… Невідь-як, але Кей знав, що так буде. Він не зміг втримати матір, не зупинити йому й сина. Що ж… А чи варто?

Олах судомно зітхнув, озирнувши враз посіріле обличчя батька.

«Я не зможу жити так! Розумієте? — волало щось зле й гордівливе десь глибоко під сподом сумління: — Я піду з Евдейї! Назавжди! Сьогодні ж, доки не догорів день!»

* * *

Надвечір Барт вибрався на ґанок, аби випити там гарячого чаю й помилуватися сутінковими краєвидами. Що-що, а от милуватися він умів цілком професійно, відзначаючи сполучення кольорів, прозору глибінь перспективи, вдалу побудову композиції. Вечір над хутором був досконалим, а досконалість — Барт замислився, сьорбаючи чай, — не може бути безглуздою. Його приятель Натан Вара обов'язково приплів би до того якесь лунке тлумачення, про яке гарно посперечатись увечері й забути над ранок…

— Читаєте? — запитав хтось поряд. — Ну і як вам?

То був Гуч, який нечутно піднявся стежиною й ниньки став позаду, позираючи гостеві через плече.

— Даруйте? — здивувався художник. — Читаю — що?

Дід знизав плечима й кивнув на краєвид, над принадами якого Барт щойно розмірковував.

— Справді?! — Барт скептично вигнув брову: — А що там написано? Щось не збагну: чи то мова іноземська, чи то просто недбалий почерк?

Гуч хитро вищирився і, обійшовши лаву, присів поряд з гостем:

— Та чого ж, почерк цілком каліграфічний. От лише мова… Вивчати її треба до скону, та й то не поспієш… Вільно розмовляють нею лише боги. Знав я одного, так той якось зізнався, що він неписьменний. Я ще довго не міг збагнути, у чому річ, і лише потім допетрав: їм ні до чого наші книжки, їхня книга — он-во навколо, як гарно розгорнулась…

Барт іронічно пирхнув. Старий, значить, із богами знається, а ті йому щиросердо жаліються на свої негаразди… Дуже симптоматично.

— А ви, як, — усміхнувся художник, — можете щось прочитати?

Дід насупився:

— Та… лише якісь кілька слів. Тяжка то грамота…

— Ну і?! — зацікавився Барт: — Давайте хоч кілька слів!

— Це буде дуже приблизний переклад, — попередив Гуч.

— Та переб'юся!

— Ну… — старий примружився, придивляючись. — Отже, десь таке:

Вертаюсь.

Лишаю позаду

Втомлені крила.

Барт ледь не вдавився схололим чаєм:

— Ви жартуєте?! Оце таке там написано?

— Я ж казав, — засоромився дід, — тільки приблизно…

Барт Антолій уважно озирнув виднокрай, де між темними хвилями гір сочилися густі бурштинові потоки сутінкового сяйва. А що? Це дійсно можна було прочитати таким чином.

— А де ви навчилися цієї… грамоти? — обережно поцікавився Барт.

Гуч звів на гостя дивний тяжкий погляд, мовби митник на кордоні, роздумуючи, чи можна пускати подорожнього на той бік.

— Та тут неподалік, — нарешті промовив він, дістаючи з просторих кишень капшук і люльку.

Натоптавши чубук, Гуч дмухнув рясним сизим димом, в якому чулися пахощі яблук, меду і ще чогось невимовного. Барт заздрісно повів носом. Гуч, глузливо глянувши на нього, почвалав до хати й невдовзі приніс звідти ще одну люльку.

— Тримайте, — запропонував він. — Ми звемо цей димок «аромат Єрухалому». На згадку.

— Про місто снів себто? — уточнив Барт.

Старий Гуч раптом розплився в широчезному бандитському вищирі:

— Авжеж… Тільки згадка й лишилась.

— А ви там були, чи що? — спитав Барт, очікуючи на чергове казкове одкровення.

— Та ні, не встиг, — стенув плечима дід: — Він швидше завалився, ніж я зібравсь у мандри… Правда, малий Олах мені оповідав, що його мамця якось туди нагодилася… Хороший був хлоп, тямущий. Він ще, як виріс, подався до Труада вчителювати. Книжок повно розумних награмузляв: виправдання чогось, засудження чогось, критика іще чогось…

— Це ви, чекайте, — захоплено перервав його Барт, — це ви, часом, не про Олаха Труадського, легендарного декана тамтешнього Університету й автора кількох філософських трактатів?

— Та певно, що про нього, — ствердно кивнув дід. — Завжди казав, що він далеко піде.

— Але… але ж Гуч! Це було, либонь, майже сім століть тому!

Гуч тяжко зітхнув, запустивши долоню в сиві вихри:

— Е-е-ех… Час як біжить!

Барт ледь не застогнав від стримуваного реготу. Старий був просто неперевершений.

— До речі, — лукаво усміхнувся той, — він як заїжджав до нас на гостину, залишив мені ковдру — оту якраз, що у вас у кімнаті. Казав, що вже має вдосталь добрих снів і бажає щось на зміну… Вона була ще його материна. Гарна, правда?

Художник урвав мовчазний регіт, сторожко глипнувши на господаря. Легенди легендами, та коли одну з них підкидають тобі в ліжко… Якось наче незатишно від того.

— А що вона робить, та ковдра?

— Робить? Та нічого. Правда, Маалех якось казав, що то — «справжня річ». Що це значить — не питайте…

— Маалех? — усміхнувся Барт. — Так ви ще й з тим гостем знайомі?

Дід блимнув глузливо:

— Та довелося трохи. Коли ми втрьох, з Айну, прийшли в долину річки Ара…

— Стривайте! Айну — це ще той, котрий з Евдейї?

— Ага, — радісно кивнув Гуч. — Так от, Маалех провів нас на той бік, і там Айну звів місто, куди потім, як завалився Єрухалом, перебралися всякі біженці.

— Айну звів місто? — розгубився Барт. — Тут, у Хону?

— Та не зовсім у Хону. Кажу ж — на тому боці! І власне, не зовсім звів, а швидше — став містом. Знаєте, із тими богами поки знайдеш відповідне слово, десятим потом обіллєшся…

Барт ошелешено хитнув головою. Старий Гуч був, очевидно й однозначно, цілком божевільний. Одна казка — це ще дивацтво. Але отакий-от оберемок чудернацьких вигадок… І попереджали ж його! Не дивина, що бідний Натан так перейнявся!

— Мабуть, гадаєте, що старий Гуч посунувся глуздом? — скривджено, зате дуже точно зауважив він. — Правильно гадаєте. Хіба ж можна вірити дурному дідові?

Гуч тихо реготнув, мовби пригадавши тільки йому відомий дотеп:

— Віра не потребує доказів. Вона лише міцнішає, коли не мусить спиратися на очевидне.

Він звівся і, дружньо поплескавши Бартові по плечі, побажав приємних снів. Художник провів його зачудованим поглядом, а потім, закинувши ноги на огорожу, що оточувала ґаночок, затягнувся навдивовижу смачним димом. Згадка про Єрухалом, ясно ж як божий день…

А все-таки добре, що він вирішив відвідати Хону. Давно він так не дивувався, а подив — найліпші ліки від хандри. Вдома такого немає… Цивілізація сахається найменших прикмет безглуздя, а тут воно — частина повсякдення; тут навіть можна втопитися, задивившись на місто, котрого не існує. Хіба не автентика?

Розчулено зітхнувши, Барт підвівся з лави. Спати не хотілося взагалі, але ставало дедалі холодніше, тож слід було накинути щось тепле. Правда, підвівшись, Барт ледь не впав, бо його голова зненацька зробила якесь кособоке сальто. Хороший димок, іронічно виснував художник і, насилу виструнчившись, подався до хати. Зайшовши досередини, Барт роззирнувсь у пошуках чогось теплого й затишного, та як з'ясувалося, тікаючи від велелюбної агентині, він не прихопив нічого такого, що придалося б зимним надвечір'ям. Лишалось хіба загорнутися в ковдру та так і піти хутором, хизуючись блискітками, мов бедестанський принц.

Справді, слід було прогулятися, бодай трохи вивітрити той гаспидський тютюн. Отож, начхавши на забобони, як справжній митець, Барт убрався в теплу ковдру й рушив вниз стежкою. Та, власне, почавши чхати на забобони, зупинитися вже тяжко, отож місцем для нічної прогулянки був обраний берег річки Ара. Хай собі теревенять місцеві тюхтії за глечиком виноградівки, а він, художник зі столиці, хоче й буде блукати, де йому заманеться.

Барта трохи гойдало, тож він мусив притулитися до стовбура білої верби понад самим берегом. Нічого, зараз розвіється, подумав собі художник, присідаючи на колоду. Йому було спокійно й затишно, дарма що річку обступила непроникна сутінь, оздоблена шерехом, і плюскотом, і студеним місячним сяйвом.

Вода мінилася світлотінню, креслячи звичний чорно-білий офорт. Жодних інших барв… Аж ні! Барт блимнув. Полиск бузкового, жовтого, рожевого… Його улюблені кольори. Барт підвівся, озираючись.

Якраз за каскадом порогів прозирав місточок. Тонкий, сріблястий, з кованим поруччям, у примхливому візерункові якого в'юнилися гнучкі крилаті змії. Над поруччям стриміли легкі ліхтарі кольорового скла.

Раніше він, певна річ, того місточка не завважив. Але тепер… Хіба ж можна було обминути таке химерне видиво? Барт підійшов ближче і ступив на білі дошки мосту. За кілька кроків темрява розійшлася, мов театральна завіса, явивши гостеві осяйний коридор. То була простора вулиця, з обох боків оточена подвійними низками колон, на вершечку яких палали тарелі бузкового вогню.

Потрапивши з мосту просто на вулицю, Барт Антолій навіть не здивувався. Він, певна річ, спить, заколисаний Гучевими недоладними казками та цілком доладним куривом. Сон, проте, був напрочуд детальний і кольоровий. А втім, інших Барт і не бачив.

Під ногами хрускала різнобарвна жорства; здалеку линули голоси, сміх і музика. Барт пришвидшив крок. З-за колон почали визирати будинки — кам'яниці з дерев'яними надбудовами, чиї покрівлі хизувалися лискучою, мов луска, мозаїкою кахлів. Барвисте світло ліхтарів множилося на сріблястих ґратках, флюгерах та блискучих ланцюжках, що тримали мальовані вивіски. Місто здавалося подібним до Месабра, того неймовірного Месабра, який не старів би, не руйнувався, але змінювався б за власним смаком і бажанням.

Попри пізню годину, місто вирувало якимось святковим піднесенням: вулицями сновигали безжурні й начебто трохи захмелені мешканці, причім більшість із них носили тонкі напівмаски. На майданчику, мощеному круглим білим камінням, зібралася ціла юрба, що ритмічно плескала в долоні. Підійшовши ближче, Барт почув пустотливе брязкання бубна і ще за крок розгледів панянку, яка танцювала, цвигаючи тим бубном по власних округлих стегнах. Вона була юна і вродлива: чорні кучері нижче пліч, величезні чорні очі, замережані пухнастими віями, пурпурові вологі губи, такі, наче вона щойно… ну, скажімо, надпила червоного вина. Барт закляк, затримавши погляд — танець був незмірно чуттєвий, роблячи танцівницю принадною до тої межі, що глядачева кров самочинно запульсувала в ритмі танку… Та ось, начебто відчувши Бартів погляд, танцівниця стрельнула на нього очима, коротко всміхнулась і, востаннє вдаривши в бубон, пірнула кудись у натовп, зникнувши за атласними масками та широкими рукавами.

Художник спробував був проштовхатись за нею, але танцівниця, схоже, подалася в один із провулків, що зіркою розбігалися від майдану. Не знаючи, куди йти, Барт подався навмання.

Місто подобалось йому все більше — тут було просто, яскраво й вільно. Ось за столиком дрібонької кав'ярні худезний дядько в гаптованому халаті читає вірші добродієві, загорненому в чорний оксамитовий плащ; поет жестикулює так завзято, що срібне горнятко, яке витає перед його слухачем, щоразу мусить ухилятися, розплескуючи запашний дим. Ось коло кам'яного фонтанчика смаглявий, аж чорний юнак витинає запальні наспіви на маленькій гітарі, а купка його однолітків підспівує, відбиваючи долонями ритм; Барт здригнувся, побачивши, що хлопцеві очі тьмяніють чорним куривом із блищиком червоного вогню. Ось біля якоїсь старезної скульптури влаштувався художник із мольбертом. Барт тихенько підібрався ближче й зазирнув тому через плече. Ну, непогано… але бігме, він зміг би краще! Барт примружився, вже уявляючи, де б він поклав тіні, а де скоригував би обриси, додавши влучності та виразності… Аж тут зображення ворухнулося — на аркуші війнув вітер, сипонувши на підніжжя статуї мідне листя платану; незнайомий художник насупився й відкинув непрохане листя пензликом.

Барт стенув плечима й пішов собі далі. Його не полишало відчуття, що він міг би все ж таки… Раптом, йому здалося, неподалік промайнула граційна тінь звабливої танцівниці — блиснув бісером димчастий флер, теленькнули срібним дзвіночком двері. Коли йому не примарилося, вона мусила ввійти до шинку, над яким метелялася вивіска «NA02», а при вході бовваніли дві білі колони. Не те щоби Барт направду знав кой-не, але щось підказувало йому, що «Наос» означає не що інше, як святилище. Вдала назва, як для шинку!

Барт штовхнув двері й опинився у сповненій димом та галасом вітальні. Тут товклись напрочуд симпатичні пани й панянки, які дзенькали келихами, сміялися, оповідали щось чи вели зичливу полеміку. Звідусіль линули такі слівця, що потішили б слух Натана Вара і його поплічників, а кому іншому здались би нечемною лайкою: «маніфестація божественного», «космогонічний ритуал», «сакральний простір» чи таке подібне… «Як-то можна пиячити та ще й вимовляти при цьому подібні конструкції?» — усміхнувся до себе Барт, рушаючи до бару.

З іншого боку шинкваса протирав склянки меткий білявий молодик у ясно-синій полотняній сорочці.

— Чого налити? — поцікавився шинкар. — Легковажного? Кумедного? Чи зовсім дурного?

— Та, мабуть, легковажного, — пирхнув Барт. — Дурного я вже й так набрався…

Білявий кивнув, єхидно зиркнувши, і за мить подав гостеві келишок.

— То ще нічого, — довірчо промовив він. — Деякі тут п'ють нестяму нерозбавленою…

— Не знаю, як так можна? — весело поцікавився дзвінкий дівочий голос. — Я завжди кладу принаймні цитринку!

То була Бартова втікачка — та сама весела танцівниця.

— Ти тут новенький? — запитала вона. — Я відразу помітила!

Художник кивнув, ошелешено розглядаючи приязну красуню.

— То як тобі моя оселя?

— Твоя оселя… це місто?

Вона радісно кивнула.

— А як воно зветься?

— Як? Ти не знаєш? — вона схилилась до Бартового вуха і прошепотіла: — Ірам Зат Ал-Імад. Ну… просто Ірам.

— Що? — сторопів художник.

Дівчина підсіла ближче і, змовницьки посміхнувшись, кивнула на шляхетного сивого діда, котрий сидів у куточку, розкурюючи кальян.

— Це він вигадав таку назву, коли ще місто ходило безіменне. Він у нас цар і великий романтик.

— А! Он воно що! — нічого не розуміючи, кивнув Барт.

Дівчина лукаво усміхнулась і сіпнула його за рукав:

— Ти ж тут, либонь, ще нічого не бачив! Хочеш, покажу тобі місто?

Барт, певна річ, не змусив довго себе умовляти. Похапцем допивши легке прохолодне вино, він підхопився, поспішаючи за чарівною провідницею. Шинкар кивнув йому, не вимагаючи платні, але немовби прощаючись зовсім ненадовго.

Юна танцівниця виявилася супутницею цікавою, з якого боку не глянь. Вони блукали містом, озираючи тутешні дивовижі, і Бартова долоня спершу знайшла її долоню, потім — розшукала гнучку талію, і коли вони якимось чином знову вибрались на сріблястий місточок, він наважився обійняти її за плечі, а вона стала навшпиньки, пропонуючи м'які червоні губи для поцілунку.

— Ти подобаєшся мені, — тихо проказала вона, — Залишайся!

— Тут, в е-е-е… Ірамі?

Вона кивнула.

— Зі мною.

Барт зітхнув. Якось усе це було швидко й неймовірно. Десь там далеко була Сварна, й агентиня, і персональна виставка, запланована на другий місяць… А це місце — він не був навіть певен, що воно існує.

— Хіба тобі тут не сподобалось? — відчувши його сумнів, скривджено промовила танцівниця.

— Та навпаки! От лише… вдома, я ж мушу ще…

Він запнувся. Ну як їй пояснити?

— Мусиш… — химерно всміхнулася дівчина. — Насправді — це тільки твій вибір. Більше нічого. То лишаєшся?

— Я хотів би, — хитнув головою Барт. — Тільки не зараз і… не так. Я ж зможу повернутися, правда?

Вона опустила погляд:

— Якщо захочеш.

Раптом опора під ногами зникла. Місточок пропав, пропало мінливе світло ліхтарів і далекий відгомін міста.

Над Бартовою маківкою зімкнулася чорна студена вода річки Ара.

До берега, на щастя, було зовсім недалеко.

Із монографії Натана Вара «Утвердження буденності»

Наприкінці цієї роботи я хотів би зосередити увагу на результатах зміни світоглядних формацій після періоду переходу. Як ми вже зазначали, хаос у колективних уявленнях із часом поступається місцем космосу, себто впорядкованому просторові. Основною рушійною силою виокремлення світу з безладу виступає Логос, або, інакше кажучи, раціональність.

Та чи тривкою виявилася ця нова рівновага?

Вельми сумнівно. Ми усунули хаос із наших уявлень, позбавивши його права голосу при формуванні світогляду, та ніхто й ніколи не зміг би усунути хаос із самого життя. Отож єдине, чого ми досягли, це відречення від безладу, відмова бачити його і брати до уваги. Ми просто закрили на нього очі, затаївши його в таких глибинах без-свідомого, у котрих і самі мало що тямимо.

Що це означає для історії цивілізації? До періоду переходу метаморфози уявлень відбувалися через процес обміну, що його нинішні фізики називають динамічною рівновагою. Порядок збагачувався за рахунок осмислення хаосу, а безлад, у свою чергу, поглинав відпрацьовані рештки. Говорячи про ентропію, сучасний природознавець обов'язково згадає і про самовпорядкування, до якого прагне будь-яка система. Отож, нічим не обмежені, ентропія та процес самовпорядкування природно врівноважують одне одного.

Нині ж космос наших уявлень втратив ресурс свого поновлення, неспроможний водночас позбутися залишків уже відпрацьованого матеріалу. Як наслідок, порядок починає пожирати сам себе, створюючи безліч відображень і варіацій на вже давно віджите. Часто чуємо, що все найважливіше було вже сказано, все найгарніше — створено, найдраматичніше — пережито. Сучасна цивілізація, щораз більш розпачливо вимагаючи нового, і досі наснажується спадком античної доби.

Таким чином, заборонивши безлад, ми прирекли свою культуру на виродження. Хаос, однак, ніде не зник із-під насипів заборон, вантажу моралі та наліпок «табу». Часом він стукає у двері нашої свідомості, і часом йому відкривають. На жаль, за довгий період «схизми» між раціональним та інтуїтивним ми відвикли від нього, ми втратили над ним будь-який контроль, і зіткнувшись із безладом віч-на-віч, ми вже не спроможні дати йому відсіч.

Цікаво, що цей процес передбачив і описав ще визначний мислитель повоєнної доби, декан першого університету Таланти Олах Труадський. Ідеться, звісно, про його трактат «Виправдання безладу», котрий надбав дещо скандальної репутації ще за життя декана. Тодішні теософи та мислителі, а особливо ж політичні радники князя Труада сприйняли цей трактат як викладення ідеології анархії, тож Олаху Труадському довелося пережити утиски та загрозу втрати посади. Як твердить офіційна історія, зрештою, побоюючись за безпеку своєї родини, декан знищив оригінал та рукописні копії трактату. Хоча немає фактів, які би підтвердили чи спростували цю версію, повного тексту трактату ще не знайдено, і нам залишаються тільки уривки, що їх цитують інші автори того часу. «Ми звели свою оселю над безоднею, — пише Олах Труадський. — її стіни міцні, її ворота незламні, але що врятує нас від повіддя?

Воістину, замість тяжких мурів слід було збудувати човна».

Під хибким порогом нашої свідомості — безодня, і ми не готові до її вторгнення в наше життя. Самогубства, масові психози, розумові розлади — ось ціна, яку ми платимо за позірну безпеку порядку. Одного дня наші сни повстануть проти нас, і єдиний шлях до порятунку лежатиме через божевілля.

* * *

Дзвінок верескнув розпачливо і рвучко, мовби опираючись нарузі. Слід було вимкнути, подумав Барт Антолій і голосно чхнув.

Столична осінь розлилася над містом неминучим, але ніким не сподіваним прокволистим водопіллям із присмаком зотлілого листя та бензину. Перехожі шкутильгали по коліно в холодній мряці, осінь прослизала у взуття й за комір, викликаючи до життя всілякий занепад, нудоту й застуду.

Барт пив якісь новітні пігулки навперемінно з народними горілчано-перцевими мікстурами, проте застуда на те чхати хотіла, прирікаючи свою жертву на цілковито жалюгідне животіння. Втім, поринаючи у свій барвистий творчий лімб, Барт припиняв реагувати на більшість зовнішніх та внутрішніх подразників і забував про таку недоладну річ, як чхання. Але, у ту мить, коли його висмикували з-під теплої ковдри натхнення, застуда знову бралася за своє.

Отож він голосно чхнув і побажав відвідувачу всіляких лих. Може, не відчиняти? Барт уже майже надумав так і вчинити, але дзвоник знов теленькнув — вимогливо й обурено, мовляв, спробуй-но не відчинити, поганцю, і побачиш, на що я здатна, коли зла… Художник тяжко зітхнув і, щільніше загорнувшись у грубезний смугастий шарф, почвалав до дверей.

Певна річ, то була вона. Слід було чекати. Не варто було сподіватися, що вона раптом забуде про нього та й подасться деінде. Ні, так не буває…

— Привіт!

Якусь мить вона, ніби в нерішучості, стоїть на порозі, вдивляючись у його змарніле від митецького недосипу та незборної застуди лице. Вона молода, але до молодості такого штибу, як правило, додають уточнення «ще» й безліч дорогої косметики. Вона гарна, але така краса, як правило, випозичає сяйво в модних вітрин і глянець — у дорогих журналів. Крім того, вона вбиралася в сіре, бо, як засвідчують знані кутюрьє, «сіре в поєднанні з дрібкою рожевого свідчить про ніжність та вишуканість». Вона полюбляла сіре аж занадто, як на Бартів смак. Він терпіти не міг цього кольору.

Зрештою, надивившись і дійшовши якихось своїх висновків, вона стала навшпиньки і швидко дзьобнула його в неголену щоку:

— Як ти тут? Як робота?

Він відступив, пускаючи її досередини. Жінка роззирнулася, мружачись у напівтемряві студії; її носик примхливо зібгався, відчувши аромат розчинника для фарби, яким була просякнута кімната, рівно ж як і сам Барт.

— Знаєш, — проказала вона, по-хазяйськи кидаючи свої рукавички на підвіконня, — вчора на презентації в «Мерлузі» згадували про тебе. Руда Лола, ти її знаєш. Казала, що ти — гарнюня.

— Правда? — звів брови Барт. — Що вона, знов причмелена була, твоя Лола? Що за радість — набратися фуршетного вина й зачіплятися до людей зі своїми «кицями» та «серденьками»?

Жінка всілася у фотель, попередньо скинувши з нього кілька Бартових ескізів.

— Ти це припини! — вона суворо хитнула пальцем. — Лола — єдина, хто тебе, гарнюню, згоден виставляти. Знаєш, після того, як ти в нетверезому стані образив дією мистецького оглядача «Постера»…

— А що ж мені було робити? — поцікавився Барт, притулившись до стола, окупованого банками, щіточками, шкребками й ганчірками. — Слід було вдячно слухати, як він дозвільно розмірковує про новітній напрямок «дегенеративний ескапізм», очолюваний моєю скромною персоною?

Жінка дратівливо знизала плечима:

— Ти все сприймаєш надто безпосередньо.

Барт пирхнув.

— Якщо нас із тобою витурять ще й з «Мерлузи»… — Вона глянула на нього, скривджено закопиливши губки: — Ти ж знаєш, чого мені бартувало втулити тебе до експозиції! Ну, Барт… тільки не кажи, що тобі байдуже!

Він дивився на неї, сумно усміхаючись. Ця жінка була мовби акторка з античної п'єси: шурх — і з лиця злітає манірна суворість, шурх — і на вустах довірливий дитинний усміх… І треба ж таке — колись ця маска пробуджувала в ньому жагу й ніжність, котрої він ще й досі не забув. «Ну, Барт… тільки не кажи, що не любиш…» Тільки не кажи. Мовчи.

Він мовчав.

— Ну то… — вона повагалася, мовби на мить втративши опору. — Твоя робота просувається, я бачу? Панна Вріколак уже закінчила ремонт у новому офісі. Лишилось тільки картини розвісити і… Ну, насправді вона мені дзвонить ледь не щодня, бо хоче все обладнати до приїзду її партнера з Труада. Ти ж… уже закінчуєш, так? Покажеш мені?

— А ти знаєш, що «вріколак» значить «перевертень»? На койне, — відсторонено запитав він. — Вона ж юристка, хіба ні?

Жінка бридливо скривилась:

— Знаєш, де мені оці твої вихиляси? Клеїш із себе не знати якого мудрагеля замість… — Вона насилу опанувала обурення. — Ну, то гаразд… Облишмо це. Я хочу глянути на роботи.

Барт знизав плечима. Він чекав цього, але водночас трохи непокоївся. Із Хону він привіз щось трішки відмінне від замовленої пасторалі. Не навмисне, бачить бог. Він намагався, чесно намагався, але не зміг нічого вдіяти. Його вело… Його просто волочило мощеними провулками фантазії! Хоча ні. Це він лишень підшукує собі виправдання, бо відчуває, що воно йому знадобиться.

— Ну, ходи.

Художник кахикнув і, мерзлякувато зіщулившись, повів свою гостю до невеличкої спальні, де він порозставляв сушитися готові роботи. Тут вони не заважали працювати, та й, чесно кажучи, йому було приємно розглядати їх, поринаючи в сон, і уявляти, що то — вікна, і за ними, лише руку простягни…

— Що це? — сторожко спитала агентиня.

— Ірам Зат Ал-Імад, — зітхнувши, відповів він. — Ну… просто Ірам.

Жінка в сірому скам'яніла перед полотнами, вся цілком висічена з цупкого, мов скеля, зачудування. Пасторалі тут і близько не було. Навпаки — з полотен позирало місто: барвиста бруківка вузьких вулиць, глянець гострих стріх, кольорові промені ліхтарів — жовті, рожеві, бузкові… Перехожі, вбрані до свята, танцівниця зі сріблястим бубном, яскрава і свіжа, мов оберемок троянд…

Це — добре, вкотре вже пересвідчувався Барт, може навіть найкраще з того, що він створив за все своє життя…

— Жах, — пробурмотіла агентиня. — Ти… ти хоч розумієш, що робиш?

— Та наче…

— Ти! — агентиня заводилася миттєво, наче дорога спортивна машина. — Остання егоїстична самозакохана потвора, цілковито позбавлена почуття елементарної відповідальності! Те, що ти мені показуєш, не має нічого спільного із замовленням! Як, от скажи, як мені пояснити це панні Вріколак?! Ти б знав, як мені набридло відбріхуватись за тебе перед клієнтами! Скільки це може тривати?! Скажи!

Трохи видихавшись, вона втупилася в нього навісним поглядом. Де й поділась та наївна юнка! Нині то була не інакше як богиня справедливої — і лютої — кари. Така собі елегантна душогубиця. Барт усміхнувся. Це, не знати чому, ще більше її розлютило.

— Щось мені підказує, — просичала вона, — що ти все це робиш навмисно… Користуєшся моїм до тебе упередженим ставленням і щоразу вигадуєш, яку б таку свиню підкласти! Так?! Як ти мене допік зі своїми примхами і претензіями на геніальність! Знаєш, хто ти? Звичайнісінька нахабна посередність! Та таких — сотні! Тобі пощастило, шалено пощастило, що я з тобою панькаюсь! А ти, замість бути вдячним, сідаєш на голову… Вважай, так тобі це не минеться… Чуєш?!

Він слухняно кивнув.

— Я тобі влаштую! Ти без мене — ніщо. Цілковитий нуль. Зрозумів? Без мене тебе ніхто ніколи нізащо не візьметься виставляти… Ти ще побачиш! Ти ще прибіжиш до мене, приповзеш… благатимеш вибачення…

Геть розійшлася, подумав Барт. У носі страшенно свербіло.

— Барт?! — вимогливо проказала вона. — Ти мене слухаєш?!

— Аякже. Ти все сприймаєш… надто безпосередньо.

На хвильку Бартові здалося, що вона неодмінно мусить вибухнути.

— Ну, все! Тобі кінець! — виголосила агентиня.

Ефектно крутнувшись на підборах, вона закрокувала геть. За мить хряпнули вхідні двері, аж зі стелі посипався на ліжко сірий тиньк. Знайшовши якусь ганчірку, Барт нарешті вичхався. Та що за біда!

Нахабна посередність, значить… Ну, нехай. Ніхто не виставлятиме? Та не дуже і просимо. Він тяжко зітхнув, звертаючи погляд до полотен. Чому лишень він відмовився залишитися в Ірамі? Так, це місто йому примарилось, але там усі ці дурниці нічого не важили. Там він нікому нічого не завинив. Там він міг би, нарешті, бути собою. Якщо це був сон, то він згоден проспати решту життя.

Ірам — це марево, тінь міста, якого не існує. Але тільки там — його справжня домівка.

Якби йому дали другий шанс, він би навіть і не вагався.

Сторожко теленькнув дзвінок. Раз, вдруге… Цього разу, проте, ніхто не відгукнувся.

* * *

— То ви кажете, його так і не знайшли? — Натанів сусід скептично підібгав губи. — Невже правда?

Натан Вара поважно кивнув, надливаючи запітнілий келишок з анісовою настоянкою. Коли її добряче охолодити, у білястій гущавині починали витанцьовувати блискучі кольорові зірочки. Пиятика тоді перетворювалася на процес вельми медитативний і споглядальний. Натан мав якраз такий настрій.

За вікном швидкого потяга торохкотіла нічна Архада; позаду була презентація його монографії у Сварні, загалом доладна й виважена, мов чайна церемонія; попереду — затишні, присипані пухнастим порохом архіви Труада. На вулиці люто хльоскав холодний дощ, у вагоні було тепло, м'яко й дозвільно. Хотілося говорити про щось таке мудре і трошечки нетутешнє.

— На жаль, — скорботно промовив фольклорист, — такі були часи. Йому довелося знищити всі копії свого трактату. Це, безперечно, величезна втрата для нас, нащадків… Навіть ті уривки, які дійшли до нас, свідчать про напрочуд глибоке розуміння причинності світу, властиве авторові «Виправдання…».

Натан замислився. А що, непогано сказано. Особливо ж коли зважити на конотацію. Причинності світу… Світ, відтак, причинний. Він, Натан Вара, давно це підозрював.

— Особливий жаль викликає той факт, що ми втратили текст, написаний людиною, яка пережила війну і стала свідком формування нового світогляду, будучи при цьому нащадком старого світу. Кажуть, його мати була чарівницею.

— Та ні, — задумливо відказав сусід, — це ви щось плутаєте.

Натан Вара здивовано блимнув і щільніше приладнав окуляри, змусивши себе придивитися до сусіда, хоч кольорові блискітки поступово емігрували з келишка в навколишню дійсність, заважаючи розбирати деталі. Той був високий і смаглявий, з-під лискучих чорних пасм проглядав гострий погляд, губи глузливо вигинались, і взагалі він мав такий вигляд, мовби всі довкола повдягали штани навиворіт і ніхто того не помічає. Нахаба, подумав фольклорист.

— А ви, може, знайомі з родиною Олаха Труадського? — іронічно поцікавився Натан.

Сусід гостро зломив чорну брову:

— Я? Хіба мова про мене? Чи не здається вам, пане Вара, що ви трохи заглибоко занурились у… так би мовити, предмет своїх досліджень?

Хіба я називався йому? — здивувавсь Натан. Він не міг пригадати такого, але сусід знав його ім'я, отже, певно, називався. Але якось зовсім про те забув.

— До чого це ви ведете?

— Та от до чого, — усміхнувся сусід: — Ви переповіли мені зміст своєї монографії — вельми своєрідного, як на мене, дослідження, — і я не можу не зауважити однієї дивної деталі: ви говорите про старожитні вигадки так, мовби йдеться про історичні факти. У вашому викладі різниця між дійсністю та фантазіями надто непевна. От я й питаю: а чи бачите ви її взагалі?

Натан завмер із порожнім келишком на півдорозі до столу. Він щойно пережив не надто втішне дежавю — після презентації до нього підійшов якийсь газетяр, неприємний такий тип у потертому сірому костюмі, і запитав щось подібне. Автор, заскочении зненацька, ледь не вдавився канапкою, а газетяр, мовби й не чекаючи на відповідь, паскудно всміхнувся й пішов собі геть.

— Чи знаєте ви, добродію, — хряпнувши келишком об стіл, хрипко відказав Натан, — таку простеньку теорему: реальним є те, що має реальні наслідки? От, приміром, міф про Єрухалом призвів до утворення руху хіліастів, які в повоєнні роки ледь не скинули владу труадського князя? То яка нам нині різниця, був Єрухалом чи ні?

На його подив, нахаба-сусід здригнувся і, прикусивши губу, відвернув погляд до вікна.

— Я розповім вам історію, — значно м'якше продовжив Натан, — яка трапилася з моїм другом. Він був художник, обдарований хистом бачити дивовижне там, де іншим ввижалося тільки нудне й буденне… Якось він поїхав до гірського хутора понад річкою, в якій, оповідали, вночі можна побачити відображення чарівного міста. Не знаю як, але йому вдалося там щось розгледіти. Він повернувся до Сварни й намалював це місто. Я бачив ті картини… І, знаєте таке неможливо вигадати — про таке можна хіба мріяти, марити кілька століть поспіль, аж доки марево не стане цупкішим за камінь…

Натанів сусід знову заусміхався, пускаючи очима зловтішні бісики.

— То що ж тут такого? Ваш приятель мав добру уяву чи, може, яке добре куриво…

— Можливо, — знизав плечима Натан. — Але якось, посварившись зі своєю агентинею, він зник невідь-куди. А потім на одній із його картин, посеред вулиці того міста, з'явилася деталь, котрої там раніше не було — грубий смугастий шарф, що його носив художник перед тим, як зникнути, бо якраз тоді хворів на застуду.

— Оно як! — ще ширше заусміхався сусід. — Яка розкішна легенда! А ви, часом, не думали складати казки? Для старшого шкільного віку? Ні? Невже ви, доросла людина, поважний учений, можете вірити в подібне безглуздя?

Натан знизав плечима. Зітхнув. А й справді! Барт Антолій, напевне, вирішив шукати кращого життя деінде та й поїхав собі, лишивши на полотні такий своєрідний автограф. Та й усе. Нічого більше.

Сусід дивився глузливо. Ну, звичайно ж, доросла людина, поважний учений… це все про нього. Дурисвіт, ось він хто. Казкар-нездара.

— Та не журіться, — усміхнувся чорнявий. — Ще знайдеться той ваш знайомий. Хоч, певне, вірити в таку легенду значно приємніше, ніж у щось інше, сумне і брутальне… Чи не так?

Натан не відповів. Він затято розглядав посічені дощем краєвиди за вікном. Його добрий настрій десь зник, не лишивши й цидулки. Потяг тим часом рипнув гальмами, сповільнюючи ходу. За вікном блимнула розмита назва якогось містечка. «Моїра»… Натан придивився — звідколи це назви станцій пишуть на кой-не? Мойра, тобто доля, призначення, кінець мандрівки… Та ні, це було б уже занадто.

Це йому, певне, здалося… Назва блимнула і пропала. Скреготнувши колесами, поїзд став.

— Моя станція, — повідомив Натанів сусід, підводячись. — Дякую за частунок. На добраніч, пане Вара. Приємних снів.

— Я не бачу снів, — пробурмотів Натан Вара йому навздогін. — Ніколи не бачив…

Чорнявий сяйнув глузливим усміхом і зник за дверима.

— Агов, зачекайте! — підскочив Натан: — Ви забули свій…

Та поїзд уже рушив, лишаючи позаду просякнуту дощем станцію і чудного Натанового сусіда. На сидінні навпроти лежав забутий ним згорток жовтого паперу, сповитий грубою пакувальною мотузкою.

Якусь хвильку Натан вагався, та зрештою він усе ж таки вирішив оглянути пакунок — ану як там знайдуться якісь відомості про забудькуватого власника? Жодних надписів, проте, ніде не було видно. Зітхнувши, Натан розгорнув пакунка. Дивно… Там була ковдра. Стара пошарпана ковдра, котру можна знайти хіба на забутому горищі чи в бабусиній скрині. Вона була стара, та ще й досі гарна: чепурне біло-червоне плетиво, блищики бісеру, м'які кошлаті китички… Натан пустив ковдру між пальцями, тішачись несподіваним відчуттям тепла й затишку. Хотілося одразу ж загорнутись у неї з головою і заснути. І бачити сни. Такі ж ясні й барвисті, як ця ковдра.

Натан Вара посміхнувся, згортаючи знахідку. Сни й дійсність… Можливо, колись він навчиться бачити різницю, і тоді нарешті настане час прокинутись. Можливо, колись. Згодом. Не сьогодні.

ΤΕΛΟΣ

Content

Марина Соколян
Ковдра сновиди