Ерик-Еманюел Шмит

Сектата на егоистите

За Доминик

Беше декемврийска вечер в Националната библиотека.

Цял ден се бях ровил във фишове, бях отбелязвал, водил бях бележки, бях търсил под повърхността, бях спорил, анализирал и размишлявал, та сега грохнал, с похабени очи и натежала ръка оставих перото и избутах стола.

Наоколо — сякаш скършени над бюрата тела, лъснали под лампите голи глави и дълги стени със затворени, неми, непроницаеми книги.

Голямата зала бе застинала в блатно мълчание като в зеленикаво течно лепило. Нищо не помръдваше. Стелеше се мирис на чист прах като този, който вдигаме всяка сутрин.

„Сънувам… това вече не е животът… Оставил съм се да ме заковат в една зрителна измама…“

За първи път изпитах озлобление към своята работа. Гледах купищата мои папки като далечни, чужди вещи, същите тези папки, над които от години ме превиваше работата ми на ерудит и не много ясните ми търсения в областта на средновековната лингвистика, от които не се интересуваше никой, дори и аз.

Сянка се плъзна най-горе, покрай тъмните стъкла на тавана.

Огледах се.

Голите глави мислеха. Ако не бяха очите им, които понякога помръдваха през торбичките от кожа или през очилата с рогови рамки, човек можеше да се усъмни дали все още са живи. Те четяха и както неподвижно застиналият гущер смила насекомото, така те поглъщаха знания и се пропиваха с паметта на света, придържайки се към най-същественото. Колко досадна е вечността, докато прекосява времето…

Тогава станах.

Огледах голите глави. Ах, ах, те дори не подозираха!…

Без да крия сардоничната си усмивка, се гмурнах в подземните помещения, където стояха каталозите.

Току-що бях решил да наруша закона: щях да прочета нещо ненужно! Ей така. Безпричинно. Щях да престъпя правилата на изследователя, да се помотая, да почета за удоволствие… С една дума — престъпление!

Бродех между редиците със затворени очи, отварях чекмеджета наслуки и опипом вадех по някой фиш. Отбелязвах само сигнатурите и давах заявка.

Заех мястото си в костницата на Голямата зала и през десетте минути, в които чаках, се смях сам, изпълнен с вътрешна радост.

В крайна сметка момчето от залата ми донесе стара книга в червена кожа и виолетов ръб на листите. Беше „Патриотичен дневник“, произведение на някой си Фюстел де Улиер, публикувано през 1798-а, ин кварто, при Нисефор Салвен, книжар.

Какво щастие! Произведението ми беше напълно непознато.

Продължих да се отдавам на случайността, отворих просто някъде, и в горната част на 96 страница открих следната статия:

Егоизъм (философско понятие): егоист наричаме човек, който смята, че в целия свят съществува само той, а всичко останало е сън.

За голям срам на човешкия ум, в началото на този век в Париж имало мъж, който обвързал името си с този абсурд, някой си Гаспар Лангенхарт, произхождащ от република Холандия. Бил тъй красив, казват, и тъй добре сложен, че дори само жените щели да му осигурят успех в Париж, но истинската му метреса била философията и той пожелал да се покаже чрез една доктрина. Лустросан с английска философия достатъчно, за да обхване проблемите, недостатъчно, за да ги реши, той тръгнал от няколко приемливи забележки, от които извлякъл невероятни следствия. Така например казвал: дали се издигам до небесата, дали пропадам в бездните, аз не излизам от себе си и винаги възприемам само собствената си мисъл. Следователно светът не съществува сам по себе си, а само в мен. Следователно, животът е мой сън. Следователно, аз самият съм цялата реалност…

Според съвременниците този млад мъж бодро преминал от основателните съмнения по отношение на ограниченията на нашето познание към твърдението, че нещата са само в него, чрез и за него. И забродил из салоните да си търси многобройна компания, та да тръби, че е сам в света, да преследва събеседниците си, за да им обяснява, че те не съществуват, и да уверява с чаша в ръка, че материята е само ненужна хипотеза, да говори, да се перчи, да се обосновава, постоянно залепен за петите на всички светски личности, и да упорства как единствено за себе си е сигурен, че съществува и че оцеляването на вселената виси на косъма на неговата добра воля. Ценели приятната му външност, забавлявали се с думите му и за един сезон той се превърнал в необходимия за всеки салон чудак. Но здравият разум скоро му отнел слушателите, които любопитството му било осигурило, и успехът му бил кратък. Заподозрели го, че е искрен, тоест луд, и здравите умове го отхвърлили.

Последвалите събития доказали, че са го преценили правилно, защото щом бил изключен от светското общество, основал своя Секта на егоистите, за да продължи да повтаря своите безумства. В продължение на няколко години всяка седмица в село Монмартр се събирала групичка хора, всеки от които се смятал за сам и сам по себе си цялата вселена. Какво ли са имали да си казват? Вероятно са говорили помежду си, но дали някога са се чували? Поради липса на ученици се наложило Сектата на егоистите да се закрие, а Гаспар Лангенхарт публикувал един „Опит за нова метафизика“, без читатели, без публика, и отново се озовал сам. Но какво значение можело да има това за него?

Починал скоро след това в Париж през 1736 година, след като погълнал твърде голяма доза опиум, вероятно грохнал да носи света на плещите си. Не оказал никакво влияние върху своите съвременници, както и върху по-късните епохи.

Но не е ли бил той в противоречие със своята доктрина, дори и да е имал такава?

Бях запленен.

Тъй значи, един човек един ден от историята на света бе теоретизирал онова, което толкова често изпитвах, същото чувство като преди малко… гадливото усещане, че другите и нещата не съществуват… мисълта, че съм единственото живо съзнание, изгубено сред свят от сънища… съмнението, лепкавото, задушливо, обсебващо съмнение, което отнема на реалността нейната реалност…

Огледах се. Голите глави изобщо не бяха забелязали радостта ми.

Втурнах се към подземията. Трябваше да науча повече. Трябваше ми книгата, онзи „Опит за нова метафизика“.

Умората ми се бе стопила и прехвърлих цели метри фишове, вдигнах килограми индекси, възвърнах си зрението и гледах микрофилми, извиках на помощ и библиотекарките… Трябваше да науча всичко за Гаспар Лангенхарт.

Напразно! Нямаше нищичко. Нищо от него. Нищо за него.

Подскочих, щом се сетих, че XVIII век не е особено прецизен в изписването на личните имена, и опитах всички възможни изписвания: Лангенхарт, Лангенерт, Ленгенхарт, Ла Генхерте, Дьо Лангенхарт, ван Лангенхарт, ван де Лангенхарт, Дьо ла Генерт. Нищо не излезе. Каталозите немееха.

Усетих как натежавам от умора, но се взех в ръце. Стиснах зъби и скочих на крака — трябваше ми някаква обективна информация, преди да напусна библиотеката.

Тогава ми хрумна необикновената идея да се върна при микрофилмите, за да проверя датата на неговата смърт. Кралските регистри? Нямаше го. Регистрите на моргата на Шатле? Нямаше го. Макар да се съмнявах, че едно самоубийство може да фигурира там, взех и регистрите на архиепископията, нямаше го и там. Изчетох списъка на всички концесии, дадени във всички парижки гробища, нотариалните актове, завещанията, опитах всичко, всички имена, всички дати, пред мен минаха хиляди мъртъвци, за първи път от векове насам произнасях имена на хора, които се бяха превърнали в пръст, червеи и гниене, разръчках сенките, разбутах призраците… И там го нямаше.

И тъй, Гаспар Лангенхарт беше прав да мисли, че сънува света, защото последният бе престанал да съществува в момента на смъртта му, като бе пропуснал да отбележи неговото отсъствие…

Малко тайнственост възбужда, прекалено много — сковава. Някой ме потупа по рамото. Надзирателите на залата ми повтаряха, че Библиотеката затваря. Изведоха ме подръка до двора.

И там, под бледата луна, между паветата и звездите, облекчих мехура си, докато разсъждавах над съдбата на този мъж, който смяташе, че е всичко, и от когото не бе останало нищо.

Недалеч от мен едно куче ме гледаше и се чудеше как може да се пусне толкова урина наведнъж.

На улука един щурец композираше вечерната си програма.

А луната не мислеше за нищо.

На другия ден беше неделя, а аз ненавиждах неделите. С охота бих пропуснал този ненужен ден, но една световна конспирация, дължаща се на обединените действия на законите, Църквите и радостното одобрение на хиляди малоумници, ме принуждаваше да се забавлявам, мен, който обичах единствено своята работа. Блъсках се в затворените врати на библиотеките и спуснатите кепенци на книжарниците и бях осъден на свободно време.

В какво се превръща изследовател, който не изследва? В нищо, в обикновен човек. А дадях ли си сметка до каква степен мога да бъда обикновен, ставах мрачен.

Пък и в неделя сутрин неизменно осъзнавах, че съм мръсен и уморен, че почернели чинии ме чакат в мивката, че покрай первазите се кълби прахоляк, че дрехите ми миришат на бекяр… И чак до вечерта размахвах парцала.

Но тази неделя сянката на Лангенхарт ме чакаше, сякаш приседнала до моята възглавница. Очарован, зарязах метлата и парцалите и излязох, за да размишлявам на спокойствие.

Трябваше да повървя.

Непознатият Лангенхарт сега не се отделяше от мен.

Кейовете на Сена са плодотворни за вглъбен размисъл, хармонични са и умиротворяват ума и са широки, та го освобождават. Сега се укорявах за лесния възторг от предния ден: дали наистина бях направил откритие? Дали Гаспар Лангенхарт изобщо бе съществувал? Всичко изглеждаше прекалено странно: изчезването на написаното от него, неведението на Историята и най-вече, най-вече необяснимото отсъствие от всякакъв граждански регистър… вероятно Гаспар Лангенхарт бе само мистификация и Фюстел де Улиер сигурно го бе включил в своя труд от лукавост. Онази епоха е била лакома за подобни измислици.

Смътно съжалих, че съм изоставил домакинските си задължения…

Недалеч от Пон-Ньоф се спрях при букинистите, те както винаги предлагаха все същите обикновени уникати, слаби стари романи, предназначени да подпират някое чекмедже, овехтели медицински и технически енциклопедии и цели купища алманаси, календари, реклами и картички от други времена. Маскирах объркването си като любопитство и оставих погледа си да се рее по купчините книги.

Под чинара на кея Гран-з-Огюстен, бях привлечен от една книга с бяло гръбче, без отбелязано заглавие, нито автор. Отворих я.

Това бе „Галерия на великите мъже“, гравюри по картини, сборник, отпечатан в печатница Мален Малие, Кралска привилегия, 1786 година.

Прелистих го.

Под пръстите ми минаха нескопосаните изображения на Расин, Корней, Боало, Ришельо, Бержерак, Фонтенел… след това нещо спря погледа ми. Върнах се назад; това беше: най-долу на гърба на един лист като бележка към следващото изображение се открояваше следният надпис: „Портрет на Гаспар Лангенхарт от Вижие, гравюра на Малкомб“. Очите ми отскочиха към следващата страница, за да видят портрета.

Ужас! Това беше Дидро, нарисуван от Ван Лу, нескопосна репродукция.

Отнеха ми Лангенхарт, още щом го открих…

Дидро вместо Лангенхарт? Дали беше една и съща личност?

Надвесих се по-внимателно. Липсваше един лист. Беше откъснат. Малка ивица хартия се подаваше от ръба и бе доказателство, че страницата, на която бе гравюрата, е съществувала, но е била изрязана. Следователно портретът на Гаспар Лангенхарт някога е бил в тази книга!

Радостта надделя над разочарованието. Съмненията ми се бяха стопили. Нямаше значение, че портретът е бил откраднат, сега знаех, че Гаспар Лангенхарт не бе нито призрак, нито шега; познаваха го, отдаваха му почит в края на неговия век и го бяха включили в „Галерията на великите мъже“. Нежно се вглеждах в тясната изрязана лентичка и дори я потърках с пръст, все едно ми бяха върнали Гаспар жив.

— Драги ми господине, позволете да ви кажа, че витаете из облаците. Още по-зле, почти бълнувате!

Подскочих и се обърнах: висок мършав старец се бе втренчил в мен. Стоманеносините му очи сякаш ме пробождаха. Носът му напомняше орел. Не ми говореше, но сякаш прозираше мислите ми.

— Какво искате да кажете?

При тези думи старецът се оживи и това внезапно оживление бе толкова впечатляващо, колкото и предишната му неподвижност. С широк размах на ръцете той си свали очилата, пое дъх и отчаяно вперил поглед в небето, въздъхна.

— Тази книга няма никаква стойност. Фалшификат е.

— Как така фалшификат? Какво й е фалшивото на тази книга?

— Ами всичко, господине, всичко! Копия на несъществуващи картини! Лъжи относно имената на гравьорите! Премълчаване на истинските автори на изданието! Това е задявка, господине, фарс, гмеж от каламбури!

Той бе особено доволен от последните си думи.

— Държах да кажа на господина истината, защото, виждате ли, тук това е принципно положение, не лъжем клиента и не се опитваме да го подвеждаме за стойността на стоката.

Значи беше просто букинистът. Къде ли се бях зазяпал? Ловкият търговец ми играеше номера на първоначалната откровеност, за да ме замотае по-лесно след това.

— Но не всичко е фалшиво! — рекох глуповато. — Авторите от портретите тук наистина са съществували.

Изобщо не ме занимаваше неистинността на гравюрите и лъжите на издателя, беше ме страх някой да не ми отнеме Лангенхарт.

Той ме погледна, отначало изненадан, а след това щастлив от толкова глупост — надушваше в мен идеалния будала — и свойски ме потупа по рамото.

— Разбира се, на никого не би му хрумнало да отрече, че Расин, Корней или Молиер наистина са съществували. Но виждам, че господинът е любител на красивите текстове, затова бих го насочил към тези великолепни пълни издания, които…

— Няма значение — прекъснах го сухо. — Интересува ме точно този сборник.

Прекъснат насред устрема си, дъртият мошеник остави книгите, които вече протягаше към мен.

— Триста франка.

— Няма начин. Албумът ви е повреден — липсва една страница, всъщност точно тази, която ме интересува.

Той изтръгна от ръцете ми книгата с мръсните си плетени ръкавици и се вторачи в осакатеното място. Бавно намести очилата си и произнесе натъртено:

— По никакъв начин не съм отговорен за тази сеч, господине. Ако си направите труда да огледате внимателно срязаното, ще видите, че е твърде чисто; което означава, че престъплението е извършено с бръснач и линийка, след като книгата е била застопорена с тежести или менгеме. Освен това, дайте си труда да отбележите, че срезът е леко пожълтял, което означава, че е стар. Може би стар, колкото и книгата?

Беше прав… стар, колкото и книгата…

— Предвид състоянието й, което с право ме накарахте да забележа, ви я давам за двеста.

Платих и не му благодарих, защото знаех, че това е цената, до която той и без това бе решил да слезе. Бързах да остана сам и бързо си тръгнах с осакатеното си съкровище под мишница.

И тъй, Гаспар Лангенхарт бе съществувал, — до ребрата си притисках осезаемо доказателство не само за неговото съществуване, но може би и за конспирация, целяща да го заличи. Защо ли се бяха нахвърлили върху неговото изображение? Кого ли не е оставял на мира толкова време след смъртта си? Кой ли е искал да изтрие всяка следа от него?

Прибрах се.

Нощта ме изненада грохнал в креслото, отпуснал ръце и все така умислен над тази тайнствена съдба, застигната от забравата. Включих лампиона, за да огледам книгата, а очите ми все пробягваха по текста, който обявяваше името на Гаспар Лангенхарт преди портрета на Дидро, сложен до него по грешка, и очаквах бог знае какво чудо от това оглеждане, сякаш действията ми можеха да накарат изчезналата страница да се появи.

Внезапно скочих на крака и извадих измежду зелените подвързии томчето със събраните младежки съчинения на Дидро. Трескаво пробягах по „Разходки на скептика“ и открих текста, който, без да го осъзнавам, бе в ума ми от часове наред — разказа за срещата на Дидро с много необичайни философи:

… Редом с тях вървяха без ред и правила още по-причудливи шампиони: хора, всеки от които твърди, че е сам в света. Те допускат съществуването на само едно същество, като това мислещо същество са самите те, както и всичко, което се случва в нас, е просто впечатление, и отричат да съществува нещо извън тях и тези впечатления; и тъй, те са едновременно любовникът и любовницата, бащата и детето, ложето от цветя и онзи, който го мачка. Тези дни срещнах един, който ме уверяваше, че е Вергилий. „Колко сте щастлив — отговорих аз, — че сте се обезсмъртили в «Енеидата»! — Кой? Аз ли? — рече той. — Не съм по-щастлив от вас. — Що за идея! — подхванах, — ако действително сте латинският поет (дали вие или някой друг…), ще се съгласите, че заслужавате безкрайно уважение, задето сте написал толкова велики неща. Какъв плам! Каква хармония! Какъв стил! Какви описания! Какъв порядък! — Какво ми говорите за порядък? — прекъсна ме той — в тази творба няма и сянка от порядък: това е паяжина безцелни мисли и ако трябваше да се поздравя за единайсетте години, които ми трябваха, за да съшия заедно десет хиляди стиха, то би било задето успях пътьом да направя няколко добри комплимента на самия себе си за ловкостта да подчиня своите съграждани чрез няколко смъртни присъди и да се окича с името баща и закрилник на родината, след като съм бил и неин тиранин.“ Ококорих се на целия този брътвеж и се опитах да свържа толкова разнопосочни мисли. Моят Вергилий забеляза, че речта му ме обърква.

„Трудно ви е да ме разберете — продължи той — просто едновременно бях Вергилий и Август, Август и Цина[1]. Но това не е всичко, днес съм който си поискам, ще ви докажа, че вероятно съм и самият вас, а вие сте нищо; дали се издигам до небесата, дали пропадам в бездните, аз не излизам от себе си и винаги възприемам само собствената си мисъл“ — тъкмо ми казваше той приповдигнато, когато бе прекъснат от шумна група, която сама изпълни нашата алея с гълчава.

Вече не можех да се съмнявам. Как да не разпозная в този мъж моя Гаспар Лангенхарт, а в групата, която го следвала, Сектата на Егоистите?

Обърнах се към бележките под линия: за три века критики, коментари и издания никой никога не бе открил за кого намеква Дидро в своя текст! Уморени от търсене бяха предполагали какво ли не: че тук е изобразен Малбранш, Бъркли, или по-сериозно, че това е карикатура на Кондияк, защото изречението „дали се издигам до небесата, дали пропадам в бездните, аз не излизам от себе си и винаги възприемам само собствената си мисъл“ се намира и в началото на „Есе за произхода на човешките познания“, което Кондияк публикува през 1746-а, година преди фантазията на Дидро. Но сега само аз знаех: източникът му наистина бе Лангенхарт, защото прословутото изречение на Кондияк можеше да се открие и при Фюстел дьо Улиер, който го приписваше пряко на Лангенхарт. Кондияк, както и Дидро, просто цитираха моя непознат.

И тъй, Дидро потвърждаваше, че щурото приключение на Лангенхарт и неговата секта е чисто и просто историческо.

Тогава за първи път реших да си взема отпуск от своите изследвания. По дяволите работата ми, сбогом на дисертацията, исках да знам повече и да се посветя на Гаспар. И то още от следващата сутрин.

Сигурно тогава съм заспал.

На другата сутрин се втурнах в Националната библиотека още с отварянето. Никога не ме бяха виждали толкова рано; весел, щастлив, прясно избръснат и чудат се втурнах към каталозите с възторга на момче, което предната вечер е изгубило девствеността си.

Обичайните ми съседи, голите глави, разтревожено ме запитаха:

— Да не сте си довършили дисертацията?

Успокоих ги със сговорчивата добросърдечност на щастливите души:

— Тя мен ще довърши!

Голите глави се разтресоха в смях не заради шегата, която бе ритуална, а от задоволство.

Дори стигнах дотам да добавя:

— Ще ми трябва още… годинка.

Голите глави отново се сведоха над вещерските си книги. Дванайсет месеца работа, за да завърши дисертацията си, обикновено всеки изследовател прави такава преценка всяка година в продължение на двайсет години, следователно думите ми бяха без никакво значение… Но не бива да смятате, че учените среди са лишени от милост! При употреба изследователят е животно, способно да се привързва и дори, понякога, се оказва приятен събеседник… И все пак онова, което изследователят обича у другия, не са неговите индивидуални черти, а споделеното им положение: пленничеството. Изследователите изпитват помежду си едно затворническо приятелство и най-силно мразят затворника, който очаква да бъде освободен. Бях ги успокоил, та хвърлиха радостта ми за сметка на евентуално стомашно неразположение и веднага я забравиха.

Щом Лангенхарт не бе измислен, а забравен, логично трябваше да търся свидетелства за него в писанията на неговите съвременници, и реших систематично да прегледам вестниците, хрониките, периодичните издания, алманасите и литературните списания от неговата епоха. Исках най-малкото да открия източниците на Фюстел де Улиер.

Отне ми една седмица да ги прегледам и в крайна сметка открих два документа с различна стойност и различна дължина, но и двата ме научиха на много неща за Гаспар Лангенхарт и извадиха истината за неговото съществуване от полето на моите съмнения.

Първото бяха салонни пикантерии от някакъв литературен хроникьор, Юбер дьо Сент-Иньи, повърхностен ум, чиято злоба заместваше духовитостта, но когото удоволствието да злослови бе превърнало във внимателен наблюдател на другите. В своите „вечеринки“ от „Литературната 1723–1724 година“ той между другото коментира и пристигането на Гаспар Лангенхарт в салона на мадам Дьо Дьован с твърде малко философия и много оцет. Беше забавно, глупаво и прекрасно написано.

Вторият текст, по-дълъг и по-интересен, в един том, озаглавен „Философски течения във Франция и Англия“, излага основните доктрини от онова време. Авторът, Гийом Амфри дьо Грекур, бе включил главата „Егоизмът или философията на господин Дьо Лангенхарт“, в която под формата на диалог между Клеант (събеседника) и Автомонофила (Лангенхарт) разбиваше основните тези на егоизма. Очевидно бе, че това е източникът на Фюстел дьо Улиер.

Юбер дьо Сент-Иньи, чест посетител на салона на мадам Дьо Дьован, отразяваше първите му месеци в Париж по следния начин:

При нас от Холандия пристигна един философ. Беше приет заради хубавия си вид, че беше доста красив, и докато лицето му печелеше сърцата на жените, почтителното му мълчание събуди уважението на мъжете. Не ги засягаше, че пише — какво друго да прави човек, когато е на двайсет, с петдесет хиляди ливри рента, без родители и с родина, в която цари мир? — приписваха му по-малко интелект, отколкото завоевания и това би могло да му осигури съвсем прилична кариера на светски човек.

И тъй, от месеци той не бе изрекъл нищо друго освен обичайните любезности и баналности, поради което всички го намираха за много приятен, а ето че сега се изстъпи в средата на салона, разби тишината и заповтаря високо и ясно:

— Аз нямам тяло. Моето тяло е нематериално.

Обществото бе оскърбено. Дамите го загледаха втренчено, сякаш да измерят обема на нелепостта, която бе подхвърлил — едните изхихикаха, а другите се изчервиха, тъй като, ако не вярваха на ушите си, то все още имаха удоволствието да вярват на очите си.

Господин Лангенхарт изглеждаше толкова обсебен от откритието си, че вместо да продължи, застина неподвижен и самотен. Барон Шварц го хвана за лакътя и му подшушна благо:

— Но, млади момко, повярвайте, всички дами тук са единодушни, че имате тяло, и то не чак толкова лошо, ако вярвам на слухове.

Представителките на нежния пол запротестираха от кумова срама.

— Ласкаете ме, господине — рече младият мъж с поклон, — но повярвайте ми, нищо не може да извади от ума ми онова, което дълбоко съм обмислил.

Мадам Дьо Дьован се приближи, за да подчертае думите на младежа.

— Добре, осветлете ни, приятелю, осветлете непосилните за нас дълбини. Защо твърдите, че тялото ви е нематериално? Да не сте като онези духове, които баронеса Сен-Желис призовава над своите масички?

— Съвсем не, мадам, това не е нито лудост, нито измама, а философско заключение, до което ме доведе медитацията.

И последва цяла галимация, в която бе доказано чрез А и Б, че природата съществува единствено в главата на нашия философ, че звуците, ароматите, материите, цветовете и вкусове съществуват единствено в ума му и че самите ние съществуваме само в неговата глава. Направих си извод, че ако трябваше да му вярваме, то бе нормално толкова много неща, събрани на толкова малко място, да са го докарали до лудост.

Всички повърхностни умове, любители на мътни дълбини, изръкопляскаха с всичка сила. Тъпаците също, защото нищо не бяха разбрали, и като обичаен израз на тяхната интелигентност. Колкото до мъдреците, те си мълчаха, защото не се спори за нещо, което е казано не от любов към истината, а от желание да бъдеш наопаки. Два дни по-късно никой не го беше грижа за онова, което младежът бе казал, но бяха запомнили, че го е казал много добре. От този миг той започна да минава за блестящ ум, с което придоби правото да казва каквото и да е без последствия.

Юбер дьо Сент-Иньи, загрижен повече да злослови, отколкото да разбере, естествено, не бе предал обосновката на Гаспар. Но я открих предадена от Гийом Амфри дьо Грекур в началото на педагогическия му диалог:

Клеант

Много се шуми по вашата теза. Изглежда сте заявили, че нямате тяло. Но това, успокойте ме, с какво сте го казали? Не ли с устата си?

Автомонофил

Ако разговорът поема в тази насока, предпочитам веднага да го прекратя.

Клеант

Извинете ме, не успях да устоя на думата.

Автомонофил

За да ме разберете добре, трябва първо да ви изложа теорията си за материята, защото всичко произтича от нея.

Клеант

И какво казвате за материята?

Автомонофил

Че материята не съществува

Клеант

Какво? И искате да се измъкнете с подобен абсурд?

Автомонофил

Кажете, кога имате право да твърдите, че нещо съществува?

Клеант

Когато го възприемам.

Автомонофил

Точно до това исках да стигнете. Съществува онова, което виждам, докосвам или чувам, или което си спомням, че съм видял, докоснал или чул, но нищо друго. Онова, което наричаме свят, е съвкупността от нашите усещания. Не познаваме самия свят сам по себе си, всеки от нас е почувствал свой свят.

Клеант

Дали бихте искали да кажете, че никой не усеща същия свят? Че всеки има свой различен свят?

Автомонофил

Точно така. Еднакво ли виждаме? Еднакво ли чувстваме? Един има чувствителен към вкусове език, друг има особено остро обоняние, трети има съвършено фини пръсти, а някой пък би чул кихането на муха.

Клеант

Вярно е това.

Автомонофил

Следователно има толкова светове, колкото и хора.

Клеант

Приемам.

Автомонофил

Значи езикът е причината за удобство да казваме един свят, а всъщност има множество. Бедният набор от понятия, необходим за общуването, ни подвежда да приемем думата вместо предмета.

Клеант

Ако съм проследил добре думите ви, по причина на езика смятаме, че има само един свят, докато всъщност има хиляди.

Автомонофил

Да. Защото светът е единствено в главите ни.

Клеант

Следя ви внимателно.

Автомонофил

Следователно, можете да направите заедно с мен извода, че материята не съществува, тъй като всичко е в главите ни. Нищо не е материално, всичко е духовно по своята същност. Природата е само прозата на моите усещания. Наречете сетивно онова, което другите наричат материално и така ще запазите действителността и ще спечелите откъм последователност. Не отричам, че има полегнали тела, миризми, цветове и вкусове, не отричам грапавото, гладкото, соленото, отричам само хипотезата за материя, онзи в известен смисъл задкулисен свят, независим от качествата, които ние възприемаме. В действителност светът е само усещане и няма как да избягаме от това.

Когато прочетох тази демонстрация — която напомняше трите „Диалози“ на Бъркли[2], — си дадох сметка, че Гаспар Лангенхарт не е бил само сценичен философ, че е вложил в демонстрациите си сериозна спекулативна стойност. По повод на нематериалното тяло Юбер дьо Сент-Иньи, който възприема нещата на собственото си ниво, тоест доста ниско, предава две показателни случки:

Известно време след това той повтори теорията си в салона на графиня Д’Евремон, с което предизвика раздразнението на Председателя Кариер, който вече я бе чул при мадам Дьо Дьован. Председателят, когото природата не бе дарила щедро с хубава външност, но пък когото това не бе лишило от желание да прелъстява, поддържаше любовни връзки далеч над възможностите си и винаги бе гледал накриво пристигането на млад мъж в обществото, в което се намираше, понеже макар да бе на възрастта на баща му и да изглеждаше като негов дядо, веднага решаваше, че открива в него свой съперник. Затова никога не бе гледал на господин Дьо Лангенхарт с добро око и окончателно се озлоби към него, когато той се захвана да остроумничи, защото трябва да отбележим, че Председателят имаше още по-малко дар слово, отколкото телесни достойнства. И тъй, той се обърна към философа и изрева в ухото му:

— Какво, господине, какво научавам? Като ви слуша човек, изглежда нямате материално тяло?

— Точно така, господине, правилно сте ме разбрали.

— Много добре. Ами аз, според вас, с материално или с нематериално тяло съм надарен?

— Нематериално, разбира се. Според всяка логика вие не сте по-материален от мен.

Споменаването на логиката съвсем подразни Председателя. Все пак изглежда се посъвзе и след като хвърли съзаклятнически поглед към публиката, отново подхвана разговора със злобната усмивка на ловец, играещ си с диво животно, което така и така ще убие:

— И тъй, аз съм нематериален… А причината, извинете?

— Точно това обяснявах преди малко, драги господине, всичко е само представа, няма нищо отвъд представата. Онова, което хората смятат за материя, всъщност е само усещане.

— Разбира се, разбира се — измърка Председателят — И нито един философски аргумент не ви е изтръгнал досега от тази увереност, така ли?

— Никакъв, никога.

— Тогава, позволете ми, като философ на философа, да ви предложа ето този…

И Председателят му заби страхотен ритник, философът изкрещя. Събранието, напук на всяко благоприличие, избухна в смях, очаровано от номера, който здравият разум изигра на метафизиката.

Господин Дьо Лангенхарт изглеждаше дълбоко уморен и отегчен и макар да заразтрива зоната на аргумента, сякаш не се усети ни най-малко засегнат от тази демонстрация. Председателят отново мина в настъпление:

— Беше ли аргументът ми на висота? Достатъчно силен ли бе, за да ви раздруса?

— По никакъв начин. Той е съвсем дебелашка философия.

— Много добре, ще го предам на обущаря си. Ваш слуга, господине.

Председателят Кариер, много щастлив от успеха си пред събранието, от този миг нататък все търсеше вечери, където трябваше да се появи философът, за да се поставя твърде любезно на негово разположение и да му повтаря своя аргумент.

Но историята не приключи дотук. Казват, че щом графиня Дьо Виньол, известна с размера на своите прелести, тънката си талия и крехките си принципи, чула за този разговор, си поставила задачата най-сетне да убеди младия философ, че има тяло, и то чрез една от честите й високовиртуозни демонстрации, в които, казват, малко жени могат да й съперничат. Тя го ухажвала, отблъсквала, накарала го да се надява, а след това да се топи, усмихвала се, цупела се, и така след няколко такива дни философът, без да се замисли, се поддал на един сеанс по философия, за който тя го поканила в своя будоар.

Демонстрацията била проведена, повторена, и пак повторена. Тя съвсем не усетила съпротива срещу своите тези и открила у мъжа, когото би могла да сметне за свой противник, толкова силни и здрави основания, че била направо разтърсена.

Притихнала и разтреперана, тя попитала своя любовник как така без тяло той вълнува тъй силно нейното и как без материя тъй силно разпалва нейната. Той накратко й обяснил, че всичко е само усещане, пред което тя охотно се е предала, и по този начин той я спечелил за своята философия. Оттогава виждахме най-голямата кокетка в Париж да се обявява за нематериална, задача, която нейната репутация би могла да си спести; хората свиваха рамене и си казваха, че сега и главата на графинята — също — е разгорещена.

Такива били, както изглежда, теоретичните постижения за първата година в Париж. Защото ако следваме хронологията на Сент-Иньи, забелязваме, че първите тези на Гаспар Лангенхарт били насочени основно към възприятието. Чак през втората си парижка година той стига по-далеч в своите разсъжденията и окончателно дефинира философския егоизъм: „Аз сам съм автор на света.“

Клеант

Но ако възприятията не са отпечатък на външни предмети, какво са те тогава? Какъв е техният произход?

Автомонофил.

Аз.

Клеант

Как?

Автомонофил

Да, да, не вярвате на ушите си, но добре ме чухте. Самият аз съм изворът на моите усещания.

Клеант

Вие? Автор на света?

Автомонофил

Самият аз. Този свят, съставен от цветове, неща и миризми, е мое творение.

Клеант

Сбогом, друже. Разговорът продължи твърде дълго. Как може да кажете, че вашият ум сам създава своите усещания?

Автомонофил

Когато сънувате, не сте ли вие създател на сънищата си? Когато се виждате как плавате по морето към Америките, не са ли вълните плод на вашето въображение?

Клеант

Естествено, щом става въпрос за сън.

Автомонофил

А как го разбирате?

Клеант

Със събуждането.

Автомонофил

Ами ако се събудите от живота?

Клеант

Хайде де!

Автомонофил

Кой ви гарантира, че не сънувате?

Клеант

Обърквате ме…

Автомонофил

Нали се съгласихте, че материята не съществува и извор на усещанията може да бъде само умът. Когато сънуваме, когато си представяме, не сме ли ние демиурги на нови реалности? Тук става въпрос за съзнателно сътворяване. А през повечето време творим несъзнателно!

По този начин Гаспар Лангенхарт, противно на цялата философска традиция на своята епоха, стигнал дотам да допусне хипотезата за несъзнаваното, и още повече за съзидателното несъзнавано. За да хвърля светлина върху този момент, открих една историйка сред клюките на Сент-Иньи:

На последния маскен бал, който даде баронеса Сен-Желис, сигурно е присъствал и Купидон, защото скрити зад домината и мрака и със съучастничеството на градините сърцата се осмеляват да промълвят своите тайни, а карнавалната маска понякога помага да падне маската на почтеността и лицемерието. Не узнахме за всички любови, които тази вечер Селена[3] приюти, но бързо узнахме — за щастие — за хубавия номер, който бил скроен на настоящия ни философ, господин Дьо Лангенхарт.

Няколко отбрани люде, подразнени от екстравагантните брътвежи на младия мъж, се заели да му доказват, че той не е автор на света, а напротив, светът понякога може да му изиграе мръсни номера. Помолили баронет Д’Антрев, преливащите от жар седемнайсет години на когото се поддавали на всякакви шегички, да вземе костюма, който трябвало да носи графиня Корона, официалната любовница на философа. Той трябвало да изиграе ролята на любовницата и да се разкрие чак когато другият се поддаде на заблудата.

По време на бала лъжливата графиня (и истински баронет) приближила до философа, за да му определи среща точно в единайсет под габърите-съучастници. В уговорения час младежът бил там дегизиран, но едва успял да начене своята родя, когато философът, когото познаваха от недискретните приказки на жените и поради необходимостите на доктрината му като не особено заинтригуван от предварителното ухажване, се нахвърлил върху него и го търкулнал в храстите.

Баронетът намерил сили да захвърли маската си и изтръгвайки се от прегръдката му, изкрещял:

— Погледни, философе, жената, която обичаш. Това ли си поиска ти, който всичко искаш?

Разкопчан и объркан, философът останал безмълвен за няколко мига, а след това, вгледан в свежата уста на баронета, в засмените му очи и в дългите му черни коси, нежно го хванал за двете ръце.

— Несъмнено теб желая — рекъл той — и съм те желал, без да го зная. С това приключение го узнавам сам.

И продължил с истинския барон онова, което бил започнал с лъжливата графиня. Преследвачът сега бил преследван, но не се оплаквал, защото бил безсрамен отвъд всяко приличие и ненапразно бил приел този маскарад. Сигурно луната тази нощ е страдала от боричкането на Юпитер и Ганимед. Изглежда, че срещата приплъзнала към митологията и господин Лангенхарт, казват, проявил толкова духовитост, вещина и любопитство, колкото и Д’Антрев, чието обучение вече било твърде напреднало; най-сетне двамата се разделили, очаровани от разговора, като си обещали при случай да преговорят знанията си по латински.

За разочарование на присмехулниците, самият господин Дьо Лангенхарт разкрил приключението на любовницата си, заявявайки, че е възхитен, задето си е устроил такава изненада. За пореден път подигравките останали отчасти на гърба на шегаджиите, защото наистина нищо и никога не успяло да пропука системата на философа егоист.

Тази история е доста показателна. Всеки път когато Гаспар научавал по нещо за света, той смятал, че научава нещо за себе си. Непознатото при всеки случай идвало от него, никога отвън, защото „отвън“ не съществувало. Същинска спекулативна отбранителна позиция, един вид понятийна ризница, която му позволявала да отчита и най-дребния факт, а и да преобръща дори най-силното възражение.

Клеант

Но ако светът е свят по ваша воля, как да си обясним съществуването на болката? Тя ми се струва аргумент, който проваля вашата система.

Автомонофил

Болката ли? Тук засягате едно дребно изобретение, с което съм доста горд и за което непрестанно се поздравявам. Болката е всъщност въпрос, който поставям на себе си, за да измеря силата на желанието си: ако страданието ме възпира, то значи, че всъщност не държа толкова на исканото нещо; но ако то се окаже малко препятствие, то значи, че желанието ми е силно и дълбоко. Болката е в известен смисъл барометър на желанията ми. Хитроумно, не намирате ли?

Клеант

Така е. Дори ако се опасявам, че хитроумието подминава истината.

Диалогът завършваше тук. У Сент-Иньи не открих нищо повече от забавни историйки, илюстриращи неразбирането, което е предизвиквал философът сред обществото на своето време.

Мадам Дьо Дьован, разпалена от партия табла, която била на път да спечели, видяла философа да дреме на една лежанка. И му подхвърлила, уж обезпокоена:

— Не заспивайте, преди да си завърша играта, ще накарате всички ни да изчезнем!

Той също се разсмял.

Лудостта му от закономерна се превърнала в парадоксална. Смятал се сам в света, а същевременно се показвал жаден за разговори и никога не се засягал от никаква критика, изглеждало дори, че търси противоречието и го приема с изпълнена с любопитство радост. Когато му сервирали силен аргумент, който сякаш разрушавал системата му, той дори се засмивал от удоволствие и си тръгвал, повтаряйки:

— Вярно, никога преди това не се бях замислял за това!…

Рядко отговарял на възраженията веднага. Често се случвало да остави събеседника си без отговор, а седмица след това да го хване под ръка и подминавайки всякакъв увод, да продължи разговора оттам, където бил прекъснал.

Тъй като мадам Дьо Дьован се изненадала от лунатичното му поведение и му поискала сметка, той отвърнал, че не е необходимо да показва особени обноски на своите събеседници, когато разговаря с тях, защото всъщност разговаря със себе си.

— Какво? — изненадала се мадам Дьо Дьован. — Дори когато ви противореча ли си мислите, че сте автор на света? Тогава защо изобщо ми отговаряте?

— Но, скъпа госпожо, на себе си говоря в този миг. Измислил съм вашия салон, защото в него работя по-добре, отколкото в собствения си кабинет, където все ми се дреме, най-вече когато храносмилам. Тук оживлението и многообразието на лицата и на разговорите правят тези сеанси по-полезни за мен.

Изглежда, че постепенно обществото станало по-малко радушно. Епохата приемала човек да казва какво ли не — това е самото определение за литературен салон, — но по-трудно приемала някой да се държи както и да е. Междувременно любопитството започнало да се изчерпва.

Колкото до другото, от Сент-Иньи не научих кой знае какво за Гаспар, освен бързия спад на вниманието към него: след като го били приели, продължили да го търпят, но най-сетне той сам се оттеглил. Парижкият живот на Гаспар бил истински провал. И той изчезнал от паметта на салоните.

Откритията ми от първата седмица приключиха дотук.

Цялата неделя писах до всички големи библиотеки в Европа: Лондон, Рим, Милано, Пиза, Мюнхен, Берлин, Мадрид, Будапеща, Москва, Ленинград… Изпратих кратка бележка до всички философски или исторически списания, както и до научните дружества, за да получа някакви сведения за Гаспар Лангенхарт.

В неделя вечер, преди да заспя, с досада установих, че апартаментът ми е посивял от прахоляк и че неплатеният ми телефон е изключен. Няма значение, помислих си преди да заспя, и без това отдавна вече никой не ми звъни…

Изминаха два месеца. Дните сивееха, а настроението ми помрачняваше. Търсех и не намирах. Всеки ден си мислех, че се докосвам до блестяща хипотеза, която да доведе изследването ми до край, и всеки ден приключваше с неуспех, все същия неуспех. В крайна сметка намразих мястото, работната зала, подземието с фишовете, трапезарията и шумната му задименост.

Апартаментът ми ставаше все по-мръсен. Мадам Роза — така ли се казваше? — или поне дебелата жена, която идваше от време на време да мие прозорците, да събира дрехите и да тупа килимите, не идваше вече. Дали бе заминала за своята страна — Португалия ли, Испания ли?, — или се бе отказала? Когато най-сетне си дадох сметка за това, не я заместих нито със себе си, нито с друга, а реших да не обръщам внимание на онова, което някои биха нарекли безпорядък. Така или иначе кой друг освен мен идваше в дома ми?

Обемистата ми кореспонденция не бе донесла никакъв отговор. От частните лица и научните дружества не получих нищо, само библиотеките си бяха направили труда да ми отговорят, но все за да ме уведомят, че не притежават „Опит за нова метафизика“ на Гаспар Лангенхарт.

И отново случайността…

Един следобед, когато почти задрямвах, заради телешкото бургиньон, с което бях попрекалил, през натежалите си клепачи зърнах една гола глава да разлиства книга, върху която ми се стори, че различавам думата „Егоист“. Дълго се съмнявах, че добре съм видял, но когато голата глава стана, оставяйки книгата отворена, успях да се надвеся над нея да проверя и ясно различих „Школата на Егоистите“.

Пренебрегвайки напълно възможните последствия, взех книгата и избягах.

Седнах на завоя на една пътека в един тъмен и закътан ъгъл и се зачетох.

Ставаше въпрос за „Спомени на един почтен човек“ от Жан-Батист Нере, публикувани през 1836 година, а в съдържанието фигурираше глава „Школата на Егоистите“. Потръпнах, затворих очи и ги отворих, а книгата беше все така тук и с все същите означения…

Тези спомени на мъжа от XVIII век били публикувани през XIX век от някой си Анри Рение-Лалу, историк, ако може да му се вярва.

Когато зачетох „Спомени на един почтен човек“, открих нещо различно от философски трактат. Жан-Батист Нере ръководел в Монмартр театър „Шанзелизейците“ и тези хроники отразяваха двайсет години перипетии в шоуто. Поставил множество трагедии в стихове, но тази културна дейност била само прикритие за друга една дейност: вместо трагедии, той доста по-често поставял на величествената си сцена пиперливи мръсотийки. И наистина, срещу една „Смъртта на Сенека“ или „Трагедията на Александър“ колко „Триумфът на Афродита“, „Пътешествие до Китера“[4], „Марс и Венера“, „Тайните на Адонис“[5] и „Фантазиите на Аспазия“[6]? Без да броим „Давид и Йонатан“[7], в която несъмнено нямаше нищо библейско, и „Сънищата на Корюдон“[8], играна десет години поради голям интерес… А какво да си мислим за актьорите, които са били звезди на „Шанзелизейците“, мадмоазел Тромпет, мадмоазел Сюзон, господин Ардимедон, чиито имена не говорят точно за дезертьори от „Комеди Франсез“? Какви заключения да си направим и когато в края на един пасаж научаваме, че мадмоазел Тромпет, „макар и неспособна да рецитира правилно и да схване драматизма на една ситуация“, въпреки всичко очарова своята публика с „щедростта на своите прелести, акробатичната си гъвкавост и огнения си темперамент“? Наистина няма съмнение, че Жан-Батист Нере е организаторът на парижките еротични спектакли по онова време и че театърът му е театър на разврата.

И все пак Нере говореше за Гаспар и само това бе важно за мен. С изненада установих, че въпреки своята несериозност, тази глава бе по-изпипана от другите и написана с точно и стегнато перо. Ето че най-сетне научих какво са представлявали Школата на Егоистите и учението на Гаспар.

Пролетта на 1732 година — Школата на Егоистите

В това време на интелектуална немотия хората се нахвърляха върху всяка храна, която се появеше, дори и да се окажеше оскъдна. Никога в Париж не е имало толкова надценени ястия и навсякъде гъмжеше от онези дребни учители, които първия път ви отварят апетит, но още от втория ви оставят да примирате от глад, а на третия човек се кълне, че няма да повтори, ала твърде късно, навикът вече се е затвърдил, и тъй, човек обича фазан, а яде все пиле.

Една от тези странни птици един ден дойде при мен. Лице, способно да прелъсти Нежния пол, спретнат вид, разкошен впряг, но държание, изпълнено с надменност и равнодушие, човек би рекъл, че навсякъде е като у дома си. Предложи ми веднъж седмично да наема „Шанзелизейците“, за да води „Школа на Егоистите“. Признавам си, че в раздразнението си не разбирах ясно какво означава това, и подозрителен към всякакви сектанти и обсебени типове от всякакъв род, го запитах дали има нещо противоречащо на добрите нрави или неуважително към религията, не, че мен лично ме засягаше, а за да си спестя излишни разправии. Като единствен отговор той се изсмя силно, остави кесия, пълна с жълтици на бюрото ми и излезе, като ме помоли да си помисля няколко дни.

Отидох и му върнах парите, щом добрата ми Сюзон отбеляза, че ако му липсват маниери, то не му липсват аргументи. Пък и поради липса на пари ремонтът на покрива съвсем не бе завършен, а нещастните „Лудории на Агрипина“, поради намеците, които в кралския двор били видели, бяха на път да изгубят своето разрешително.

Тъй че се осведомих за господин Дьо Лангенхарт. Събрах най-разнообразни слухове. Най-малкото, което можеше да се каже е, че този хубостник, макар и познат навсякъде из литературните салони, не бе възприеман единодушно; гений, луд, оригинален философ, измамник, амбициозен човек, съвременен Херострат, готов да изгори всички храмове на здравия разум, за да привлече вниманието върху себе си чрез своите парадокси, или пък превъплътен Платон, основател на онази доктрина, към която в следващите векове ще се присъединят всички. Според моите събеседници той бе на път за Версай, за Академията или за лудницата. Във всичко това обаче се открояваше мисълта, че той поддържа една егоистична философия, според която съществува само той и че светът, аз, вие, Париж и цяла Франция сме само плодове на неговото въображение. Сега по-добре разбирах горделивото му държание и попитах дали е платежоспособен, а ми отговориха, че е червив с пари, понеже родителите му, едри търговци от Хага, за щастие, си дали труда да повярват и заради него в реалността на нещата; дори ми казаха, че двайсетина доставчици, тапицери, бижутери и шивачи в Париж си били уредили уютна рента, тъй като било достатъчно някой занаятчия да се представи със стоката си пред Гаспар, за да сметне този екстравагантен човек, че онзи се явява според неговото желание, и да изкупи всичко. Най-мрачните умове пресмятали, че с това темпо вероятно щели да го острижат само за няколко месеца.

И тъй, приех. Предложих за наем кръгличка сума, която дори не бе подложена на обсъждане. Така открихме Школата на Егоистите в Париж и се договорихме, че не е необходимо да вярвам в онова, което се говори, а ще трябва да се задоволя да бъда негов интендант. Усещането ми за личен интерес винаги ме е предпазвало от световъртежа на интелекта.

Не знам как философът е свикал хората — мисля, че беше написал книга, — но на подготвителната сбирка се буташе и блъскаше сериозна тълпа. Любопитните се бяха примесили с присмехулниците, но господин Дьо Лангенхарт, след среща с всички заинтересовани, успя да отбере двайсетина убедени поддръжници, които вписа в регистъра на седмичните сбирки. Той помоли останалите да изчезнат в името на науката, и докато залата се опразваше, той сякаш потъна в сън. Признавам си, че бях леко разочарован от тези строги ограничения, а добрата ми Сюзон се притесни, че няма да си върнем парите за разхладителните. Господин Дьо Лангенхарт, изглежда без да се събуди напълно, извади още една кесия. В крайна сметка, беше доста приятен луд.

* * *

Първият сеанс се състоя на 28 март. Трябва да призная, че господин Дьо Лангенхарт, като за благородник по рождение, че и богат на това отгоре, съвсем не притежаваше предразсъдъците на своя ранг, защото избраната от него група бе доста разнородна; до високопоставен благородник или до сенилен маркиз можеше да се види часовникар, хлебар рогоносец, учител по гръцки в гимназията „Сен-Жозеф“ и някои други причудливи фигури, които вече не си спомням. Всички пристигнаха по-рано и учтиво се поздравиха, несъмнено очаровани да открият събратя, които споделят мнението им, макар всъщност, както споменах пред Сюзон, точно това мнение да не беше от тези, които човек споделя.

След настъпилото оживление на засмени лица, господин Дьо Лангенхарт се качи на сцената, а на лицето му сияеше радост, каквато не бях виждал у него — сетне разбрах, че този мъж е чисто и просто щастлив, че мисли.

— Какво щастие е, приятели мои, че сме се събрали тук заедно и с едничкия порив да търсим истината. И тъй, обявявам за открита Школата на Егоистите.

Малкият клас заръкопляска бурно и хората си заразменяха леки поздрави, изпълнени с доволство.

Господин Дьо Лангенхарт продължи въодушевено:

— Ако вземем мисълта: Аз сам по себе си съм светът, цялата му реалност и дори неговият извор, как да я впишем в разума? Предлагам първо да я положим върху една теория на усещането. Защото, откъде идват нашите мисли? Безспорно е…

Хлебарят рогоносец го прекъсна:

— Не виждам с какво право вземате думата и заемате естрадата. И престанете да го играете учен доктор, аз и само аз съм извор на всичко, аз съм светът. Изчезвайте, слезте от клона, аз ще ви обясня нещата.

Господин Дьо Лангенхарт го изгледа продължително в очите, а след това измърмори с усмивка:

— Хайде, хайде, толкова по-удобно е така.

Този мъж явно притежаваше незнайна власт, защото хлебарят послушно се върна на мястото си.

— И тъй, теорията за усещанията е единствената, която може рационално да обоснове…

— Моля да извините прекъсването — рече високопоставеният надменен аристократ, — но не разбирам защо оставяте тази смешна торба брашно да твърди, че е извор на всичко, след като автор на света съм аз, всъщност миналата седмица любезно постигнахме съгласие за това. Не мога да оставя подобни грешки да се множат.

— О, да прощавате — рече часовникарят.

— О, не, аз съм — каза учителят по гръцки.

— Но това съм аз — подхвана хлебарят.

— Аз съм.

— Аз съм.

— Аз съм.

Двайсетимата бяха станали и ред по ред крещяха и размахваха ръце. Господин Дьо Лангенхарт, изненадан зрител на случващото се, сякаш внезапно бе поразен от силна мигрена и обхвана глава с ръцете си. Другите продължаваха да крещят; хлебарят заудря своя съсед, учителят по гръцки цапна своя с един речник, високопоставеният благородник подскачаше, подрипваше и риташе неуверено надясно-наляво, за няколко мига се развихри изстъпление от викове, пера, подсвирквания, бастуни, всякакви хвърлени предмети, обърнати пейки, съдрани завеси и ръкопашни хватки.

Сюзон и аз изтичахме до чешмите на двора и поляхме философското сборище с няколко кофи ледена вода. Наредих им да си седнат. Господин Дьо Лангенхарт излезе от унеса си, огледа уплашено подгизнала си аудитория и сухо заяви, че ще им обясни причината за тази суматоха на следващия сеанс. Всеки си помисли, че следващата седмица най-сетне ще обявят публично неговото превъзходство, и всички се разделиха почти доволни.

Господин Дьо Лангенхарт ми остави една кесия за щетите. Изглежда страдаше до дън душа.

* * *

За втория сеанс всеки пристигна, Бога ми, твърде рано, с лукавия и тайнствен вид на човек, който тъкми изненада за другите; поздравиха се иронично с половин уста и зачакаха оратора с престорено търпение.

Господин Дьо Лангенхарт припомни нелицеприятните събития от предния сеанс и се зае да разяснява причината за тях.

Но едвам отвори уста, и по силата на не знам каква фатална случайност, прекрасният ми полилей с шейсет свещи, който ми бяха закачили предната вечер, падна с трясък на пода. Сгромоляса се между естрадата и първите редове и шейсетте ми свещи, за щастие изгаснали, се пръснаха навсякъде под краката и пейките.

Целият театър кънтя няколко дълги мига.

Мъртвешка тишина последва катастрофата.

След това леден глас раздра тишината.

— Кой го направи?

Друг глас подхвана:

— Някой иска да попречи на истината да види бял свят.

И друг:

— Това е заговор.

— Измама.

— Конспирация.

И внезапно станаха и започнаха да крещят, един обвиняваше, друг разобличаваше с ругатни, проклятия и заплахи, защото всеки от тези превъзбудени люде бе убеден, че някой пречи на окончателното провъзгласяване на неговото всемогъщество. Пет минути по-късно се бяха вкопчили един в друг, а десет минути по-късно всички бяха мокри, защото двамата със Сюзон бяхме развили известна сръчност в лисването на кофи с вода.

Насила ги накарахме да си седнат, а господин Дьо Лангенхарт клатеше глава като човек, който се събужда от кошмар, та му се наложи да събере много самообладание, за да им определи среща за следващата седмица, като им обеща осветляване на този случай. Тръгнаха си бесни. Нашият философ извади меланхолично от джоба си две кесии за полилея и двамата със Сюзон единодушно решихме, че този човек заслужава нещо по-добро от това, което му се случва.

* * *

Третият сеанс започна сред най-дълбока хладина. Пристигаха един по един, мълчаливо и сякаш против волята си, като се оглеждаха изпод вежди и пропускаха да се поздравят. Заподозрях някои, че крият оръжие под дрехите, а Сюзон полугласно ми призна, че вече предпочита да ръководи свърталище на контрабандисти, а не сбирка на философи.

Господин Дьо Лангенхарт изглеждаше много спокоен.

— Скъпи приятели, всички разногласия, които ни разделяха в предходните сеанси, бяха в крайна сметка напълно предсказуеми и разбираеми. Защото всички сме жертва на една и съща грешка: объркването, което езикът внася в мисълта. Защото езикът ни заблуждава. Трябва да признаем, господа, нашият език не е философски.

И наистина, ако кажа: „Всеки сам е светът и извор на всичко“, не само ще бъда съгласен със себе си, но и всеки човек, който повтори моето изречение, ще бъде напълно съгласен с него. Защото всеки от нас дълбоко в себе си мисли: „Аз сам съм светът и извор на всичко“, не ли?

Събранието се съгласи.

— И тъй, значи езикът ни подвежда. Граматиката и обичайната употреба изискват да различаваме шест лица — аз, ти, той, ние, вие, те, докато има само две — аз и моите идеи. Да премахнем ненужното, да задраскаме излишното и да стесним спрежението до правилните граници.

Нека сега всеки повтори след мен: Днес решавам да реформирам езика философски и да забраня отрицаващата употреба на ти, той, ние и вие, защото сам съм светът и извор на всичко, и чрез това граматическо прочистване се освобождавам от непоносимото си открай време главоболие.

И всички повториха като на литургия:

— Днес решавам да реформирам езика философски и да забраня отрицаващата употреба на ти, той, ние и вие, защото сам съм светът и извор на всичко и чрез това граматическо прочистване се освобождавам от непоносимото си открай време главоболие.

А господин Дьо Лангенхарт отново поде:

— И отсега нататък, щом някое мое създание каже „аз“, трябва на свой ред да чуя и помисля „аз“, и тъй няма да ми се противоречи.

И те закрещяха, повтаряйки:

— И отсега нататък, щом някое мое създание каже „аз“ трябва на свой ред да чуя и помисля „аз“ и тъй няма да ми се противоречи.

— Всичко тръгва от мен и се връща при мен.

— Всичко тръгва от мен и се връща при мен.

Настъпи опиянение от аплодисменти. Поздравяваха се, стискаха си ръцете, отваряха бутилки и носеха чаши. Всички последователи, ако да не бяха разбрали всичко, бяха разбрали, че са били прави, и се поздравяваха за това. Наложи се да издъня няколко бъчви, защото сеансът завърши доста късно. Господин Дьо Лангенхарт, мъртвопиян, ни плати кралски, а трогнатата Сюзон си взе обратно по-раншните думи за философите и философията. Наистина, бъдещето на малката ни Атина се очертаваше доста щастливо.

* * *

На четвъртия сеанс господин Дьо Лангенхарт се показа блестящ. Свърза егоистичната философия с новите английски теории които се отнасяха до разбирането. И за пръв път чух да се произнасят имената на Нютон, Лок и Бъркли, дори признавам, че не всичко чух, толкова беше силна речта му. За беда, сектантите се запрозяваха и възвърнаха оживлението си чак когато отворихме няколко бутилки. Ин вино веритас, казват хората, но започвах да се съмнявам, че изобщо ги беше еня за истината.

На другия сеанс бяха по-малобройни, още повече при следващите. Много парадоксално изглеждаше, че колкото повече господин Дьо Лангенхарт се задълбочаваше, толкова повече те се отегчаваха да слушат.

И най-сетне дойде денят, в който не дойде никой повече…

Сюзон и аз бяхме доста тъжни, когато господин Дьо Лангенхарт влезе. Много странно, той не изглеждаше изненадан и дори това май го засягаше съвсем умерено. Изненадах се и му обърнах внимание на това. Той отговори през смях, че е казал всичко, което е имал за казване и че от две седмици вече умът му се препъва и не може да измисли нищо ново, и както му подсказваха празните скамейки, за него било време да спре, и днес Школата трябвало да бъде закрита. Той плати последния наем, добави една кесия и си тръгна спокойно. Признавам, че тази вечер, ние с моята Сюзон, пренебрегвайки нашите принципи, май пийнахме повече от разумното, за да си промием главите от меланхолията.

През следващата година научих, че господин Дьо Лангенхарт е заминал да живее в провинцията, което ми се стори много жалко за човек с неговите качества. В Париж повече не се чу за него.

След като изчетох книгата взех решението си: трябваше да замина за Амстердам. Щом Гаспар бе роден там, трябва да бяха останали някакви следи. Кой знае? Може пък след парижкия провал да се беше върнал там?

Внезапно ми се стори, че съм необоримо прав и както при всеки ирационален импулс, почерпих от това силна надежда.

Париж беше станал непоносим за мене — всичко в него тръбеше за моя провал. Националната библиотека сега бе само голямо празно тяло, в което всеки рафт ми се надсмиваше с безмълвието си, а апартаментът ми се превръщаше в кофа за сметта на дните ми. Сигурно не се бях мил от седмици, като само от време на време механично навличах чистите дрехи, които откривах в гардероба; под дебелото манто започнах да нося летни панталони и ризи. Преди да си тръгна, все пак направих усилието да натикам в един чувал първите попаднали ми неща, които се валяха по пода и да ги поверя на една пералня. Тъй че заминах относително чист и горе-долу избръснат и измит.

Няма нищо по-абстрактно от пътуване със самолет: не се видях нито как се качвам, нито как излитам, нито как се приземявам; очарователни и взаимозаменими стюардеси се погрижиха за малкия ми стомах очарователно и взаимозаменимо; когато ми казаха, че пътуването е приключило, летището, където пристигнах, приличаше на летището, от което бях заминал, със същите пътници. Но акцентът на шофьора на таксито ме успокои — наистина бях в Амстердам.

Голямата библиотека на Амстердам предлагаше същия нереален комфорт като в дълъг международен полет. Всичко тук бе чисто, модерно, лъснато, просторно и неангажиращо. И тъй, най-сетне се озовах под неоновата светлина пред чекмеджето с фишове с буквата Л.

Лангенар, Лангенарт, Лангенер, Ленгнерт, Лангена… и тук, където трябваше да се намира фиш с името Лангенхарт — малък бял плик, адресиран на мое име.

На мое име ли?

Стори ми се, че сънувам.

Затворих, а след това отворих очи: беше си все тук. Грабнах плика: той наистина съществуваше. Отворих го: остави се да го отворя.

Вътре — картонче с моето име и тези няколко думи, нахвърляни с уверен почерк:

Скъпи господине,

Няма нужда да търсите тук, няма да откриете нищо. По-скоро идете в общинските архиви на Хавър и поискайте „Ръкописа на Шамполион“, год. 1886, брой 745329.

Не ми благодарете.

Бележката не бе подписана.

Картончето се гънеше под пръстите ми, таванът наистина бе над главата ми, а подът — под краката ми. Всичко бе останало ужасяващо нормално! Дявол, пушеци или небесни котки почти биха ме успокоили, докато тук, в тази откровено обществена зала нищо не подсказваше свръхестествени сили и всичко искреше в една и съща обективна модерност.

И все пак…

И все пак това картонче…

Кой? Но кой наистина?

Амстердам-Хавър. Няма директен самолет. Трябва да чакам. Да направя смяна. Да взема влак в Париж. Никога железният път не ми се е струвал толкова дълъг като в онова ранно утро. Пътническият влак спираше на всяка керемидка.

Най-сетне стигнах до общинските архиви на Хавър. Единственият служител, дребен плешив човечец с дебели кръгли очила, прие поръчката ми със съмнение в погледа. Очевидно в моята увереност имаше нещо подозрително, бях чужденец. Изчезна с дребни скъпернически стъпки, нямаше го десетина минути, а след това се върна с картонено руло.

— Обръщам ви внимание, че страниците на всичките ни ръкописи са точно номерирани и че ще ги проверя при връщането на документа.

Горещо му благодарих. Той ме погледна накриво. Радостта ми беше оскърбление за достойнството му на съвестен служител.

От рулото извадих двайсетина страници, изписани със сбит почерк и розово мастило, което вероятно е било виолетово. Един етикет върху тубуса поясняваше, че става въпрос за нов ръкопис, дължащ се на някой си Амеде Шамполион, учител в гимназия Колбер, предаден в Общинския архив през 1886 година. Все още не виждах връзката с моята история.

Настаних се до прозореца и се зачетох.

Тъканта, от която са направени сънищата

Въздухът бе натежал от дим. Сбирките ни в събота вечер в пансиона Вобургьой винаги преминаваха много добре. За събирания нищо не може да се сравни с компанията на осмина ергени в разцвета на силите; далеч от всяко женско присъствие апетитът не се криеше, виното се лееше и жилетките на костюмите се разкопчаваха, докато разговорите се разголваха. Инженер Годар ни разказа, сигурно за стотен път, историята на обезчестяването си на четиринайсет от своята кръстница и сигурно за стотен път се направихме, че не му вярваме, толкова измислено изглеждаше събитието, и тогава Годар за стотен път добави стотна тъй точна и необичайна подробност, че всички единодушно се съгласихме, че това със сигурност не може да се измисли, и се принудихме да му повярваме. Дюбю, ветеринарят, ни разказа за низостите на нашите бретонски селяни, а доктор Мален, който за щастие имаше роднини в Париж, сподели за множеството извращения на гнусната и развратна столица…

Топлината от храносмилането, треската от виното във вените ни и галският обрат на разговора разпалваха желанията ни и предусещахме мига, в който, както всяка събота, малката ни група щеше да завърши вечерта в задънената уличка „Пикар“ №39 в ръцете на някое хубаво сластно момиче, което след това щеше да ни събуди с много усилие. Общо взето, прекрасна вечер.

Тази вечер, скъпият Ламбер, нотариус в Сен Мало, ни бе довел своя млад писар. По време на вечерята „послушникът“ се показа на висотата на надеждите, които бяхме вложили в него, оценяваше ястията, виното и разговорите, като ни жалеше за болките в стомаха и слушаше със завист, изглежда, разказа за нашите младежки лудории, и всичко това — без да изостави изпълнената с възхищение свенливост, която зрелите мъже толкова ценят у младежта. Все пак забелязах, че когато сервираха кафето, той бе помрачнял.

Когато минаха с ликьорите и възползвайки се от едно затишие между два весели спомена, той рече изтежко, проследявайки с поглед дима, който излизаше от устните му:

— Приятно е да бъда тук с вас, господа, но както всеки път, когато съм щастлив, се питам дали не сънувам. Както казва поетът — светът от истинско платно ли е, или от тъканта, от която са направени сънищата?

Сънливостта от вечерята, примесена със състоянието на бодърстване и блажено вцепенение, придаде странна тежест на думите му. Признавам си, че в този миг не бих могъл да твърдя със сигурност, че съм буден. Младият мъж остави мълчанието да натежи, вниманието ни застина, а очите ми започнаха да се затварят против волята ми. Инженер Годар го помоли да продължи с далечен, сякаш приглушен глас.

Писарят се замисли и ни изгледа един по един.

— Кой ви доказва, доктор Мален, че сега сте тук, а не в креслото или в леглото си? Кой ви гарантира, инженер Годар, че наистина пиете, пушите и се шегувате с приятелите си и че това ви се случва в действителност, а не сънувате? Разбира се, ще кажете, че можете да ни докоснете или дори да се ощипете, но в театъра на нощите си ние чувстваме, вкусваме и докосваме както през деня, струва ни се, че се качваме на истински каляски, че яздим истински коне, ядем истинско месо, че целуваме истински жени; а утрото ни кара да осъзнаем, че това са били само па̀рите на въображението. Но не можем ли да сънуваме и че се събуждаме? И дали човек някога се събужда от живота?

Той спря и се затвори в себе си, сякаш преследван от незнайно каква болезнена мисъл. Чак тогава забелязах, че под външността си на провинциален денди младият мъж изглежда крехък, а бледото му лице е като разяждано от болезнена нервност. Горчива гънка кривеше устата му, а тъмните му, блестящи очи, тесни като бойници, сякаш гледаха към някакви бездни.

Помолихме го да каже повече за това, малко заради учтивостта, малко от жал, но най-вече, защото той окончателно бе изстудил веселяшкото ни настроение. Въпреки волята си усещах как в мен се заражда интерес към странните му приказки.

— Хайде, разкажете ни вашата история.

Той вдигна очи и от този момент нататък сякаш започна да чете в самия себе си.

— Живеех в бретонски замък, черен и мрачен върху скалата, надвиснала над морето и гледаща към безкрая. От векове там се раждат и умират семейство Лангенер. Унилата пустош на това място притъпява волята ни и внася в сърцата ни зловредна отрова: прекарваме живота си в метафизично предъвкване, на което край слага единствено смъртта. Този темперамент никога не е създал изключителни мъже, освен през миналия век — един от предците ми, който издигнал тревожността до истински гений.

Наля си чаша ракия, сякаш да си даде смелост. Машинално направихме същото. Той се отметна назад в креслото и сякаш отново зачете в себе си дълъг разказ:

— Предтечата ми Гаспар идва от Холандия. Семейството ми масово се е покръстило в протестантизма в началото на XVII век, но когато се развихрили католическите изстъпления, прадедите ми били принудени да изберат окончателно между двете вери; от предпазливост повечето се направили, че се връщат към първоначалната си църква, с изключение точно на родителите на Гаспар, които предпочели изгнанието пред компромиса, и мисля, че до края на живота си се държали като безукорни протестанти. Тъй че заминали и попаднали в Холандия. Сменили името от Дьо Лангенер на ван Лангенхарт, натрупали богатство и създали син. С годините писмата между разделените от пространството и религията братовчеди се разредили.

Тъй че каква била изненадата на бретонския клон, когато след петнайсетина години мълчание, около 1720 година, получили писмо от племенника, когото никога не били виждали. В това писмо ги уведомявал както за смъртта на родителите си, така и за скорошното си пристигане и най-вече за намерението си завинаги да се установи в земята на своята кръв.

Вестта за този паднал от небето роднина зарадвала семейството. С това писмо при тях бяха дошли прошка и помирение, а трябва да призная, те също така се надявали този щедър племенник да им донесе златото на братовчедите, тъй като семейството ни вече било тръгнало по пътя на финансовите затруднения, на който се намира и днес.

Най-сетне щедрият племенник пристигнал. Всички го чакали на парадното стълбище.

Той слязъл от каляската и всички били поразени от красотата му. Според единодушното мнение той бил един от най-красивите мъже, стъпвали по земята, а портретът, който ни е останал за него, го показва висок, източен и все пак мъжествен, с изящен нос, който се спуска с благородство от челото над тънка уста. При вида му мъжете от семейството изпитали гордост, а жените едва не припаднали. Новата среща изглежда щяла да бъде изпълнена с топлота.

Той на мига пресякъл всяко излияние, не погледнал никого от къщата и заговорил само за да помоли, при първата протегната за поздрав ръка, да го отведат право в стаята му, където щял да се опита да си почине от умората от пътя. Разбързали се, повели го, всеки приближавал към него било с комплимент, било с весела история, било с шега, но напразно — той не чул нищо и не видял никого. Оставили го на мира.

Радостта спаднала, но все още не си го признавали. Чакали вечерята и постепенно всичко, що носело фуста в този дом, отново се изпълнило с надежда и слагало къде панделка, къде обеца, защото братовчедът бил много приятен. Три часа по-късно вече го жалели, хвърлили вината върху пътя, върху осите на каляската, горещината и смяната на климата и вложили във вечерята всичките си надежди за празничност, прегръдки и умиление над спомените.

Масата била разкошна и в менюто влизали четири вида месо. Най-сетне Гаспар слязъл. И било още по-зле от следобеда. Не поздравил никого, отварял уста само за да се нахрани, което направил обилно и без нито една дума на похвала. Щом последната хапка била преглътната, той довършил чашата си и пресичайки думата на Жан-Ив дьо Лангенер, който за хиляден път се опитал да подхване разговор, изчезнал без дума да каже.

Враждебността избухнала. Жените били дори по-гневни, тъй като бил прекалено красив, за да не ги унизи неговото равнодушие. Жан-Ив дьо Лангенер бил смазан и започнал да се съмнява, че някога ще получи финансова подкрепа от подобен дръпнат човек. В края на вечерта хората се били върнали до девето коляно, били открили у родителите му прокълнатите черти, които правели сина им толкова отвратителен и започнали сериозно да се чудят дали да задържат такъв гост. В полунощ решили на закуска да му намекнат да си обира крушите.

Но на другия ден Гаспар бил обаятелен. Поднасял почитанията си на всеки поотделно, ласкаел жените и се шегувал с мъжете, и то с такъв финес и лекота, че озлоблението се стопило. Още щом седнал, заявил, че никога не се е хранил толкова добре, както предната вечер. Помислили, че е лунатик. По време на хранене показал съкровища от остроумие, деликатен хумор и весело настроение, които окончателно разтопили сърцата. Най-сетне, на десерта, той заговорил за парижките си години, посветени на обширна литературна работа. Накарал да донесат книгата му и всички се възторгнали. Взели го за философ, някой, който не живее съшия живот като нас и когото дълбочината на мислите му прави понякога твърде мечтателен. Всичко извинили и простили.

Помолили го да разясни книгата си. Той обяснил, че това е нова метафизика, едновременно модерна и истинна, която доказва в двайсет и четири изречения, че светът сам по себе си не е действителност, а само плод на неговото въображение и желания.

Изръкопляскали му. Много силно извикали, че е поет, а много тихо си помислили, че е луд. Но лудостта му носела украсата на таланта и изглеждала безобидна. Приели го изцяло, когато Жан-Ив дьо Лангенер успял да му измъкне една първа сума пари, за да започне ремонт на покрива. Започнали да го обожават, без да задават повече въпроси. Бързо разбрали, че е достатъчно да се преструват, че уж осъществяват неговите желания, за да получат всичко от него. Жан-Ив дьо Лангенер скоро станал майстор в изкуството да го манипулира и след като първите изкрънкани суми възстановили здравословното състояние на дома, той отново почнал да залага, което му било страст от младежките години. Осъзнатият интерес ръководел вече отношенията на всеки и животът станал приятен.

Само дядо ми, съвсем млад по онова време, и от когото знам подробностите на този разказ, изпитал истинска привързаност към Гаспар, който се оказал изключително начетен, и макар да се обявявал за автор на всички книги, които четял, начинът му на изразяване бил изпълнен с мъдрост и поука. Чрез него дядо ми открил „Одисея“, Библията, „Дон Кихот“ и Декарт и попил от лустрото на английската философия, нещо рядко срещано в провинцията. Защо странният философ, който твърдял, че е сам на света, си губел времето да образова едно петнайсегодишно момче? Твърдял, че за него това е сгоден случай да провери собствените си знания.

Но той направил повече от това да открие пред младия ми дядо удоволствията на ума, той му отворил и дверите на плътта. В бордеите бил като у дома си. За него любовта съвсем не била сливане на душите, а само работа на сетивата, дело неравностойно от самото начало, защото удоволствието на партньорката не било негова грижа. Тъй че предпочитал да се остави в ръцете на професионалистките. И егоистичната му философия го била накарала да прекрачи прага на разврата.

* * *

Бил тук от цяла година и животът му изглеждал обречен на все едни и същи удоволствия, когато се появил циганският катун. На всеки две години те спирали там колкото да потанцуват, да поиграят, да погледат на ръка и да поджебчийстват.

Когато, на излизане от обятията на една красива руса проститутка, Гаспар стигнал до площада на Архиепископството, видял дъсчените естради на циганите. Тук жонглирали, там правели циганско колело, някои пеели странни напеви с дрезгавите си гласове, а мургави девойки с очертани в черно очи и пъстри поли се прилепяли до минувачите, за да им предскажат бъдещето. С причудливата си логика Гаспар се поздравил за изненадата, която си бил устроил, и си отправил няколко прочувствени похвали за своята находчивост. Разсеяно приближил до група скупчили се буржоа, които изглежда закривали някакво интересно зрелище.

Източена, гъвкава циганка се въртяла и въртяла пред изненаданите мъже. Кожата й била жарава, погледът огън, а красотата й можела да отчае и дявола. Била като танцуващ под небето пламък. На земята малко сиво кученце, неин необикновен партньор, изпълнявало акробатични номера, прескачало глезените й и се претърколвало под стъпалата й. Но никой не гледал животното, всички гледали само нея, мургавите й, расови, нервни нозе и издължения й прасец. С яростен жест, сякаш обладана от нещо, тя сграбчила с две ръце полите и фустите си, стиснала ги силно и ги замачкала, сякаш се борела с тъмна и могъща сила, която изгаряла тялото й; удряла земята с босите си крака, а тялото й се изопвало при всеки удар, сякаш искала да изхвърли в земята болката, която живеела в нея. В същия миг вдигнала длани и към танца на краката се прибавил този на ръцете, кастанетите чаткали, главата й се мятала ту на една страна, ту на друга, разпилените коси покривали лицето й и все така без да поглежда нищо и никого и с поглед сякаш потънал в транс, тя призовала небето. Под мишниците й черното лъскаво руно накарало жените да се изчервят от срам, а мъжете от желание, а трансът й напомнял за друг, защото с него разкривала цялото си голо тяло, същество от плът, от косми и пот, влажно и разбесняло се тяло, създадено за любов. Танцът я бил увлякъл и тя все се въртяла и въртяла, грохналото кученце я гледало задъхано, гърлата се свивали, а циганката все се въртяла. Внезапно тя се сгърчила, с глава между коленете и коса, опираща в земята. Известно време останала така неподвижна и всеки се запитал какво ли ще последва, а тя бавно се разгънала и поздравила с благородство. Това била друга жена — спокойна, надменна, без следа от задъхване, усилие или умора. Няколко плахи ръкопляскания смутили тишината.

Без да се замисля, Гаспар прекрачил лентите, които била сложила на земята, за да очертае своята територия, стиснал я за лакътя и рекъл в ухото й:

— Ела с мен, искам те.

Тя се освободила от хватката му с рязко движение и най-спокойно тръгнала да събира парсата в дайрето си. Щом минала край него, той протегнал пълна със злато кесия. Тя я взела, извадила една монета и му върнала кесията.

Той приближил още повече и рекъл глухо:

— Ела с мен, искам те.

Тя се плъзнала до него и го изгледала; гледала красивата му уста, косите му, дълбоко черни, тънките вежди, бледия и мощен врат, а след това отново очите, и преди той да успее да разбере какво се случва, силно го зашлевила.

Той останал стъписан и като закован на мястото си. Тя се изсмяла и това го наранило. Когато се съвзел, успял да види само как полата й изчезва зад ъгъла на една къща и кученцето, което радостно подтичвало зад нея.

Тогава Гаспар се влюбил. Вървял с часове и през целия ден не помислил за друго, освен за нея. Сен Мало е толкова тъжен, когато човек обича, а не е обичан.

На другия ден се върнал на площада на Архиепископството. Тя пак танцувала. Той бил запленен. Когато минала с дайрето си между хората, той не й дал нищо, а останал да я гледа дори след като всички си били тръгнали. Тогава тя се приближила и отново го зашлевила. И той си дал сметка, че точно това бил очаквал от предния ден.

Върнал се и на другия ден.

Но тя не била тук. Чакал и не разбирал. Какво? Да не би да бил изгубил способността си да предизвиква нейната поява по своя воля? Трябвало да се съсредоточи по-добре…

Внезапно си тръгнал от площада и излязъл извън града, за да повърви през полето. Свежият въздух не успял да свали менгемето, което сякаш притискало слепоочията му. Стъпките му го отвели до Сент-Амброаз и той сякаш против волята си влязъл в кръглия параклис, изгубен сред хълмовете, под синьо и диво небе.

И за първи път, без наистина да си дава сметка за това, той се помолил на Бога. Припознал Създателя и отправил към него дългата молитва на изоставения и отчаяния; за първи път изпитал чувството за своята незначителност и ограниченост и помолил за помощ съвсем като един от многобройните, смирени рибари, с които била населена бретонската земя.

Колко ли време се бил молил? Дали молитвата му била чута? Щом отворил очи и погледнал към пътеката между пейките, видял коленичила и потопена в жарки молитви чернооката циганка.

Значи силата му се била възвърнала!

Тя станала и му се усмихнала. И двамата заедно кротко си излезли.

Тя седнала на скалите срещу морето, а той се настанил до нея. Заедно се загледали в играта на вълните и на вятъра, в хилядократно повтарящите се прибои. Въздухът свистял и говорел около тях.

— Дай — рече тя, — ще разчета съдбата ти.

Без нежност разтворила дланта му и дълго я разглеждала. Внезапно потръпнала, пребеляла и задишала учестено. Пуснала рязко ръката му и се втренчила в хоризонта.

— Скоро ще умреш.

Казала това съвсем спокойно. Той бил толкова щастлив да я гледа до себе си и да я слуша как говори, че не схванал смисъла на думите.

Тогава тя бавно повторила:

— Ще умреш.

Щом разбрал, той се разсмял. Смял се силно и дълго с цяло гърло. Обхванала го нежна жал към нея — едно от неговите създания казвало на своя творец, че ще умре. Било прекалено смешно. И все пак, докато се смеел, студена тръпка пробягала по гърба му; вятърът прониквал през дрехите му, бил гладен, било му студено, бил уморен и усетил, че той също е крехък и уязвим. Забило му се свят.

— Ти ще умреш, но аз също ще умра, преди теб.

Тя го притиснала много силно, сякаш със страст, но очите й били изпълнени с омраза.

Гаспар се съвзел.

— Не, не, ти няма да умреш. Ако пожелая, никога няма да умреш.

Приискало му се да й обясни, че той е избор на света, че всички предмети и същества са под неговото всемогъщо благоволение и че само той взема върховните решения. Но усетил, че няма смелостта, и почувствал смътен срам.

— Твърде дълго е за обяснение — заявил той малодушно.

Тя го погледнала за миг, сякаш изпълнена с надежда, а след това отново помрачняла. Проговорила му нацупено:

— Което е писано, е писано.

— Но къде е писано?

— В твоята ръка, в моята ръка.

Гаспар погледнал собствената си ръка. И тя внезапно го ужасила. Това не била вече неговата ръка, а огромна паяжина от плът, с тук-там настръхнали косъмчета и зачервена от студа кожа; сторила му се дори неприлична. Зъзнещ и отпаднал, той затворил натежали клепачи, а след това изведнъж топлина се разляла по тялото му.

Циганката била прилепила устни до неговите и езиците им се слели; тя го бутнала и легнала върху него с цялата си тежест. Сторило му се, че земята се разтваря.

Изведнъж — отново студ. Отворил очи — циганката бягала и била вече далеч по плажа.

— Къде отиваш? — извикал той.

Тя не отговорила, но се обърнала и му отправила знак за сбогом.

— Кога ще се видим пак?

Той крещял.

Тя свила рамене и посочила небето.

— Нека ние да изберем мига, умолявам те, да не го оставяме на случайността…

— Не съществува случайност — извика тя.

— Разбира се, че не съществува случайност!…

Тя се стрелнала толкова бързо, че изчезнала сред скалите.

* * *

Минали три дни. Три дни, през които циганката никаква я нямало. Три дни, които променили Гаспар завинаги.

Три дни той я търсил и не я открил; за три дни познал тревогата, надеждата, унинието, бунта, гнева, отмъстителността. И, нещо още по-ново за него, след три дни го обхванало желание да се убие, защото към болката на влюбения се прибавяла и тази на опровергания философ… Той призовавал смъртта като освобождение.

Тъй че не същият мъж се изправил пред циганката след тези три дни раздяла, които вероятно именно тя му била наложила.

Той я открил по здрач на пустия площад. Там тя танцувала за него, дълго; била паднала нощ, той едва я виждал в мрака, чувал дъха й, понякога платът на полата й докосвала бузата му и когато тя го поздравила, той я взел в обятията си. Те заедно се качили в една таванска стаичка, която Гаспар бил наел, и там най-сетне се слели.

Нощта била дълга и бурна. Гаспар бил повече обладан, отколкото обладавал, защото циганката любела своя любовник, но получавала наслада от това, както мъж от любовницата си. А Гаспар, кроткият редовен посетител на бордеите и покорните момичета, Гаспар, който никога не бил помислял, че ръката му среща другия и че членът му може да носи удоволствие, Гаспар се любил за първи път.

Накрая, когато били изчерпали всяка сласт, тя го отблъснала с крак и разположена в средата на леглото, заспала сама, уталожена, задоволена и щастлива. Тялото й почивало върху чаршафа голо и нашарено от сянката, а луната осветявала само хълбока и раменете й. Гаспар станал и отворил прозореца; стаята миришела на любов, на блудкавата миризма от насладата на мъжа и изпълнената с дъх на мускус и лимонена трева наслада на женската. Пак я загледал. Дишането й било дълбоко и чувствено и човек би рекъл, че въздухът, навлизащ в тялото й, я стоплял и я галел, докато най-сетне тя го издишвала. Благородството на животно — помисли си той — онова естествено благородство, с гъвкави крайници и тяло, което е едно цяло и което не е просто съвкупност от отделните си части, красиви гърди, красива задница, красива муцунка… Тук нямаше какво да се разглежда поотделно или по-скоро би било грешка да се разглежда поотделно. Заслушал се в равномерното й дишане, в крехкия живот у нея, осъзнал, че с мъжката си сила сто пъти през тази нощ е могъл да я нарани, и с наслада си помислил, че в своята разгорещеност тя на три пъти през нощта за малко не го удушила. Познал нежността и му се приискало да я целуне по челото, но отговорът бил едно диво изръмжаване.

Отишъл до прозореца и за първи път улицата не била декор, видял чешмата, която капела, прокажената сякаш стена отсреща, табелата от лакирано дърво, която опасно висяла отгоре, лъсналия под единствения фенер паваж. Сторило му се, че всичко това тупти със собствен живот, струвало му се, че дори камъкът помръдва и че первазът, върху който се облягал, сам диша. Облак преминал през луната и той не могъл да направи нищо.

Хвърлил се навътре в стаята отвратен и изплашен и се изтегнал до смуглото тяло.

Цяла седмица всяка нощ се любели.

Вместо циганката да му омръзне, Гаспар всеки път я намирал все по-необикновена и различна и още повече я обиквал заради това, а наслада им била все по-силна и прегръдките им все по-устремени, и всеки път тя го отстранявала и потъвала в своя егоистичен, заситен сън, а той всеки път я гледал с тревога и нежност как спи и оценявал уязвимостта на тяхното щастие и на живота им.

Благодарение на нея целият свят се бил променил; слънцето си било господар дали да грее или да не грее, дали да изгрява или да залязва, тревата никнела вироглаво, цветята цъфтели, и хората крещели или се смеели. Сега всичко било уникално и той бил само възхитен наблюдател на света. Бавно, но се учел.

Цялата му философия се била разтопила в обятията на циганката, знаел това, но не го било грижа, защото бил щастлив. Той се раждал…

* * *

Точно тогава тя отново изчезнала.

Дни и нощи Гаспар не можел да повярва, търсел я навсякъде, претърсил града и селата, и дори се унизил дотам да разпитва циганите, от акробатите до старите беззъби жени, през малката джебчийка, дали циганката не била болна; те отначало се изсмивали, а сетне отминавали презрително. Била жива, но не искала повече да го вижда.

Той познал предателството. Светът, който му била подарила, светът, който досега отдавал почит на нейната красота, сега този свят го ужасявал и от чужд се превръщал във враждебен. Гаспар започнал да се бои от кучетата. Дългите разходки, замислени да я открият, сега го изморявали. Отворил очи и открил, че за останалите той е просто човек сред другите хора, какви ли не преценки се носели за него и той принадлежал, без да го иска и без да знае, на потока на техните съзнания, руми[9] за циганите, богаташ за търговците, луд за роднините си. И тогава Гаспар изпитал онази самота, която е съдба на хората, не другата, независимата, самодоволната самота на съзнанието, каквото той смятал, че е, а самотата сред хора и вещи, обградената, безпомощна самота, неизлечима, човешка самота.

Вечерта на петнайсети август избухнала невероятна буря. Поривите разкъсвали вълните, които с рев се разбивали в скалите, вятърът карал къщите да стенат, а бесният, непрогледен дъжд държал хората по къщите. Жените се молели за моряците, а децата плачели. Земята на Бретан се бояла за своите. Дори в замъка прекарали една нощ на очакване и будуване от солидарност с онези, които в морето се борели срещу смъртта. Залъгвали съня с игри, четене и вече водени, но наново подхващани разговори; нищо не издържало повече от десет минути, но по-добре било това, отколкото голият страх.

Циганката била изчезнала вече от цяла седмица.

Какво ли правил Гаспар през тази нощ, изгубен сред развилнелите се стихии? Дали скитал из града и по полето, както обикновено? Дали ходил в бордея, в обятията на дебелата руса проститутка? Дали открил циганката?

Каквото и да бил правил, сутринта се върнал замаян, мръсен, мокър до кости, с раздрипани дрехи и тъй неузнаваем, че слугите, които вече се били измили и палели огъня, се уплашили и не се решавали да го разпознаят. Той се качил да си легне без нито една дума.

Слязъл чак за обяда, измит и преоблечен, но с празен поглед и сгърчена уста. Жан-Ив разказал новините, които донесъл от града: от два шлепа още нямало вести, а новини от корабите в открито море щяло да има чак след няколко седмици. След това, с по-лековат тон обявил, че циганите вече вдигат катуна и че са открили двамина от тях мъртви на плажа до пристанището. Мъжът бил ударен с камък, а жената удушена. Сигурно разчистване на сметки между ревниви цигани, защото момичето било много красиво, както му казали. Е, два-три червея по-малко, какво толкова.

Дядо ми, който единствен бил в течение на любовта на Гаспар, веднага погледнал братовчед си. Човек можел да се усъмни, че той бил чул, изглеждал сякаш зазидан в самия себе си, чужд на всичко, което се говорело, вцепенен и сгърчен. Жан-Ив дьо Лангенер обаче направо го попитал:

— Племеннико, като излизахте тази нощ, нищо ли не видяхте, което да помогне да разберем кой е убиецът? Не се ли разходихте край плажа?

Гаспар го погледнал изненадано, а след това избухнал в противен смях, смях на луд човек, в който сякаш се усещала злокобна радост…

На другия ден Гаспар съобщил на семейството си, че се кани да се върне към своята дейност. За тази цел мислел да се нанесе на тавана, заобиколен от книги, хартия и мастило; показал и намерение да не губи повече ценно време да слиза на семейните обеди и вечери, тъй че трябвало да му качват храната горе.

Свикнали да му оставят поднос с храна пред вратата. Лудият философ живял и писал на тавана до края на дните си.

Младият писар млъкна. Бе завършил своя разказ. С меланхоличен вид хвърли една кост в огъня.

— Това е историята на моя предтеча, господа. Но, много странно, изглежда, че той е надживял физическата си смърт. Мрачните му мисли витаят из замъка, съмненията му висят по стените, по завесите, сноват по коридорите, изпълват душите ни. Финансовото ни положение отново западна, прислугата се оттегли и ни се наложи да се принизим до полска работа.

Между тези студени стени, в безрадостния пейзаж, сред живот на труд и печал, записаните в книгата думи на прадядо ми придобиха тежест, каквато никога не са имали. Ние всички се съмняваме, че животът е нещо друго освен сън, защото бихме могли да минем и без тази паяжина от болка и мъка…

Той млъкна, затворен в болката си. Не смеехме да го погледнем. Разказът му ни бе запалил, но и ни бе притеснил. Набързо се разделихме и очевидно вече и дума не можеше да става да завършим вечерта по ергенски.

Бях подразнен. След като толкова се бях надявал и толкова бях очаквал този документ, предоставен ми тъй странно от съдбата, на какво попаднах? На романтико-реалистичните драсканици на някакъв провинциален писач от края на XIX век. Тук нямаше нито сериозно историческо изследване, нито логично философско разсъждение. Мръсна художествена литература! Нищо не бях научил и не бях на себе си.

Но тук все пак имаше една следа. Как ли този Амеде Шамполион бе открил Гаспар Лангенхарт? Не го бе измислил. Ако бе живял в Хавър, сигурно бе научил за съществуването на Гаспар, разбира се, по пътища, различни от моите. Дали Гаспар наистина бил дошъл да живее и да умре на земята на своите предци? Ако случаят бе такъв, това би обяснило как Шамполион случайно бе успял да събере разказите на наследниците му или дори се бе добрал до семейните архиви. А може би тези документи все още бяха там, в ръцете на наследниците?

Тази мисъл за миг прогони гнева ми. Почувствах, че живвам.

Върнах ръкописа на Шамполион, като все пак си направих труда да поръчам копие. Дребният плешив човечец с дебелите кръгли очила се опита да ми прави спънки, колкото да докаже своята значимост и да убие времето, но след това изпълни поръчката ми. Докато чаках, повече, за да се занимавам с нещо, отколкото от истински интерес, се опитах да открия нещо за Шамполион, но било, че човекът не бе направил нищо друго, било че документите бяха унищожени в бомбардировките през войната, не открих нищо. Излязох от общинските архиви, за да се втурна към Централна поща.

Прегледах бретонските телефонни указатели, след това нормандските и най-сетне в Шербур открих един Лангенер. Значи Гаспар все пак имаше един наследник! Упрекнах се, че не съм помислил за това по-рано, но съвсем за кратко — бях твърде радостен.

Веднага се обадих по телефона. Глас на млад мъж, записан на телефонния секретар, ме прикани да се обадя на друг номер, този на работното му място. Там, в това, което разбрах, че е спортен клуб, се наложи да си уговоря среща с Жан-Лу дьо Дангенер. Насрочих я за другата сутрин и хукнах към гарата…

Спортният клуб „Витатоксиформидабл“ се намираше в сграда в центъра на града. Нямаше как да го пропусна, защото силуети на бягащи, боксиращи се и хвърлящи гюллета хора заемаха, заедно с една стрелка, стените на околните сгради. Влязох. Лъскав фриз по стените, зелен изкуствен мокет, лакиран в синьо таван, растения от лъскава пластмаса, всичко трябваше да напомня за природата. Момичетата и момчетата от персонала имаха същите трагични лица, каквито виждаме изтипосани в гигантски размери по билбордовете в големите градове: здрави, усмихнати, загорели, ясно очертани лица, които трябва да предават ужасяващата мисъл за щастието, при което тялото е всичко, а старостта е някакъв кошмар. За да ме заведат в кабинета на директора, ме преведоха през залите за упражнения. Всички тези уреди за мъчение, цялата тази накачулена с тежести железария, която едва-едва оставя място за изпотеното тяло, дошло тук да страда, би могла, можех да си представя това, да пръска определен извратен чар и да изкарва демоните на плътта. Но не. Никелът бе цар, а възглавницата от изкуствена кожа — негов поданик. Мястото бе прехвърлило цветовете си върху своите обитатели: жените, или поне онова, което носеше това име, сухи, костеливи, без гърди и без дупета, с тъмнокафявата кожа на стар моряк, несъмнено придобит на висока цена в солариумите, носеха върху голото си тяло, което заради прекалено спортния си вид вече не будеше желание, флуоресциращи гащеризони, каквито човек може да види най-вече върху табели, обозначаващи строеж или автомобилна катастрофа. Колкото до мъжете, цялата им мъжественост изглеждаше странно събрана в чифт прекалено развити гърди, макар да се опитваха да се оправдаят, като оставяха в шортите или в долнището на анцуга си без опора да виси онова, което утвърждаваше принадлежността им към силния пол; колкото до останалото, изглеждаха подути не знам от какво, от тренировки, от глупост или от претенция, и ставите на наедрелите им крайници оставаха единственото място по телата им, където за беда нищо не бе набухнало като суфле. От всичко това лъхаше щастливата вулгарност на малоумника, който се мисли за прав.

Изчаках в кабинета на директора, в който остъклената стена гледаше към залата и ми позволяваше да продължа своите размишления.

Влезе Жан-Лу дьо Лангенер. Беше мъж на трийсет и пет, прекалено усмихнат, прекалено мъжествен, прекалено самоуверен; стисна ръката ми прекалено силно, покани ме да седна, а самият той прекалено пъргаво се метна с подскок върху директорското бюро.

Представих се. След маловажните неща като името и факта, че съм парижанин, се опитах да му изложа целта на моето посещение. Не идвах да се запиша в много хубавия му клуб, а да задам няколко въпроса на него, защото съм изследовател по философия.

— Аха, философ.

Произнесе го, както расист произнася „негър“. Смътно си даде сметка за това и се поправи:

— Но много обичам философията.

И ми отправи празен поглед, който смяташе за дълбок, това беше толкова жалко, че само от жалост не го запитах кои са любимите му философи, защото подозирах, че в списъка ще бъдат включат фактурите за паркинга, газта и електричеството, и с тях сигурно щяха да се изчерпят четивата на господина.

За да ме насърчи, той подхвана:

— Не знаех, че има изследователи по философия… на държавна издръжка… Но какво може да изследва човек, когато е философ? Учен, научен работник, доктор — да, но философ?

Не му отговорих по същество и насочих разговора към Гаспар Лангенхарт, чийто официален биограф, уверих го, съм аз.

— Той е един от вашите прадеди и казано между нас, мислител от първа величина! Гаспар Лангенхарт, това говори ли ви нещо? Родителите му, принудени да избягат в Холандия след оттеглянето на нантския едикт, леко са променили първоначалното Лангенер…

— Кога е било това?

— В края на XVII век.

Той ме изгледа облещен и с отворена уста.

— Ама това са стари работи.

Той сграбчи нервно една миниатюрна топка за ръгби, която бе на бюрото му. Усетих, че вървя към провал.

— Вижте, спомняте ли си да сте чували някой да говори за него?

— Не. Никога.

— Или пък семейството ви да е запазило стари книжа? Семейната ви къща съществува ли още? В някой таван или библиотека един изследовател може понякога да открие неща, които никога да не са представлявали интерес за обитателите й, но се оказват важни за науката.

— О, не, всичко изгорих, когато продадох къщата, за да мине оттам магистралата. Това е пътят от Бизан, трябва да сте минал по него, за да стигнете дотук. Човек невинаги има избор. Но, забележете, те бяха много почтени. Точно с тези пари успях да купя това място и да отворя клуба. И да знаете, върви добре.

Усетих как надеждата ми отлита яко дим. А хуманоидът се усмихваше.

— И не ви ли остана… нищо?

— Нищичко. Всичко изхвърлих, дори не си струваше да викам вехтошар. Знаете ли, мен вехториите…! Пък и къде да ги дяна?

— Ами книгите, картините?

— Извиках един приятел и той ми каза, че са стари боклуци. Книгите бяха съвсем повредени и ги изгорихме с другите неща.

— Може някой от семейството ви да е поискал…

— Само аз останах.

Той ме гледаше, без да разбере защо съм толкова нещастен. Дори прояви жест на симпатия.

— И какви ги е разправял прадядото? Да му се не види, не съм и помислял, че в рода може да има философ. Та какво е казвал?

— Че материята не съществува и че тялото е нематериално. Мислел е също, че е сам в света и че е автор на всичко. Всички сме си мислели така понякога, нали?

Той ме изгледа продължително и не отговори. Имах чувството, че мога да видя през него. След това нареди да ми донесат нещо за пиене. Нямахме повече какво да си кажем.

Преди да си тръгна, му благодарих. Той ме изпрати с облекчение и за да бъде любезен, ме заговори по единствената тема, която му доставяше удоволствие:

— Как намирате нашия клуб?

— Впечатляващ… — рекох скръбно.

— Практикувате ли?

Беше мой ред да се изненадам:

— Какво да практикувам?

— Ами не знам, спорт някакъв, някаква физическа дейност! Добре е за здравето, добре е за настроението, а изглежда е добре и за главата. Имаме тук един инженер, той вече не е същият човек. Вие, който сте интелектуалец, би трябвало да опитате, ще се почувствате в по-добра форма и с по-малко грижи. Откакто започнах, съм чисто и просто неузнаваем. Винаги съм във форма.

— Във форма за какво?

— Ами… аз не знам… за да бъда във форма! Ами това е животът!

И ме награди със сръчкване в гърба.

Унил, разочарован, обезверен, анахроничен с летните си дрехи под дебелото зимно палто, още два дни се влачих из дъждовния Шербур. Добих навика да ходя недалеч от пристанището в кабарето „Батаклан“, където две-три отпуснати момичета си вършеха вяло работата и по еднаквата ни липса на живец ме караха да усещам до каква степен съм уморен и почти отсъстващ от света.

Когато собственичката на хотела ме попита още колко време смятам да задържа стаята, осъзнах, че вече нямам какво да правя на това място, все едно тя ме изгони. Събрах си нещата и си тръгнах с първия влак.

Пристигнах в Париж вечерта. По време на пътуването се бях присетил за една дребна надежда: очаквах нова поява на мъжа с визитната картичка. Но бях прекалено разочарован и не исках да се хващам за тази мисъл. Питах се дали пък в действителност не бях сънувал местата, датите, хората, вещите… вече всичко съществуваше само в спомените ми и не бях сигурен, че са били реални. Кой или какво ми доказваше, че не съм си въобразил, че изживявам всичко това? Кой можеше да ми докаже, че тези събития не бяха само постановка на моите желания? Горкият ми ум сега нямаше доверие в нищо.

Но в Париж, под вратата ми — същото пликче, същият чист почерк, същото картонче, но този път със следните думи:

Скъпи господине,

Ще ми доставите ли удоволствието да наминете да ме видите на 11-ти следобед?

Мисля, че двамата имаме да си казваме много неща.

Ваш

Адресът бе на гърба. Бяхме 10-ти. Срещата бе за следващия ден. Пристигах точно навреме.

Спрях пред една модерна, банална сграда, облицована с тъмен мрамор и зелена дограма, в която огледалата едва си препращаха малкото светлина, която проникваше във фоайето. Асансьор. Този ден бях чист и прекалено зализан.

Коридор. Трети етаж. Апартамент 202.

Вратата се отваря сама. Колебая се.

Влизам в черен апартамент със спуснати капаци и завеси. Всичко е смълчано. Всичко си почива. Прекосявам няколко голи, лишени от мебели стаи, обкръжени от бели цокли, с корнизи и первази, които попиват изцяло процеждащата се светлина. Стаите се нижат една след друга. И пак. И пак. Имам чувството, че вече съм идвал тук.

В дъното на коридора — слаба светлинка. Кабинетът. Бях предвидил, че ще е тук.

Приближавам. Малко по малко от мрака изплува жълт глобус. Стигам до прага на вратата, оказва се — отблясъкът на една лампа върху плешива глава.

— Влезте, чаках ви.

Старецът изкриви сбръчканото си лице — невероятна мрежа от бръчки и черти — усмихваше се.

— Седнете.

Когато говори, целият се тресе. Представям си, че дробовете му са тънки като цигарена хартия.

Гледа ме иззад сякаш восъчните си клепачи, тежки и нагънати, през толкова тесен процеп, че не съм сигурен дали не дреме.

— Чаках ви петдесет години. И накрая видях бележката ви в едно философско списание. Петдесет години. О, съвсем примирено, защото знаех, че ще бъде нужно време, но пък с какво нетърпение. Познах отчаяние и обезсърчение. Но ето ви най-сетне. Ще мога да науча повече.

Той е явно сенилен. За миг съжалявам, че съм дошъл и разсеяно оглеждам стаята, в която се намираме. Крушката осветява с пиклива светлина бюрото, покрито със стари папки и дребна хартия, изписана с виолетово мастило; стените, които светлината леко близва, са дървени ламперии, покрити с книги от пода до тавана. Намираме се в малка библиотека и аз механично се усещам по-спокоен и по-ведро се намествам в креслото.

— Но всъщност именно вие, скъпи господине, несъмнено можете да ми разкажете много.

Давам си сметка, че това са първите думи, които произнасям. Гласът ми — силен и ясен, раздвижва въздуха и привикналите към тишина стени. Това ме опиянява.

— Дължа ви вече откриването на ръкописа на Шамполион и увереността, че това не е съвсем сън. Признавам си, поради това, че единствен се занимавам с Лангенхарт, вече започвах да се съмнявам във всичко. Но като казвам това, почтеният Шамполион, до когото ме отведе вашата бележка, не ми изглежда да е свършил истински сериозна работа, той е просто романист. Мечтал си е по отношение на Лангенхарт, но нищо не е изследвал.

— Беше глупак — отсича Старецът.

Гласът му, както и оценката му внезапно стават толкова резки, че ме плашат.

Изведнъж откривам необходимостта да защитя Шамполион.

— Разказът му поне притежава качеството да се опитва да противопостави възражение на егоистичната доктрина и показва, че в любовта, истинската, човек надскача себе си и се привързва към другия, което противоречи на теорията на абсолютната самота. Непосредственото присъствие на другия с неговото лице, с неговия поглед, с неговото поведение, дава истинско усещане за „отвън“.

— Дрън-дрън. Усещането за другост е само илюзия, много добре знаете това. Колкото до любовта… саможертвата… пфу… твърдите ли, че сте обичал дори един-единствен ден?

Вглеждам се по-внимателно в Стареца. Той е целият облечен в черно, в твърде широк костюм, завършен с бели платнени колосани ръкавели. Дребни китки, най-старите в целия свят, се показват от тях, сякаш през годините Старецът бавно се е смалявал в младежките си дрехи.

Той ме гледа.

— Ами вие, самият вие, какво открихте? Как стигнахте до Гаспар?

Шокиран съм, че казва „Гаспар“, и ревнувам, сякаш ми го отнема; но не мога да устоя на потребността да му разкажа всичко. Разказвам му за първата искра, за „Патриотичния речник“ на Фюстел дьо Улиер, а той хитричко се подсмихва. Когато му разказвам как открих сборника с портрети, моето съкровище от кейовете на Сена, той пребледнява.

— Книгата от 1786-а ли е?

— Откъде знаете?

— Логично е!

Оставам стъписан. Той ме гледа злорадо. Очевидно ми се сърди, че съм открил тази книга, но сега, за негова радост, знае повече от мен. Знам, че няма да получа отговор на въпроса си. Но как, по дяволите, отгатна датата на издаването й?

— А може би притежавате откъснатата страница? — питам аз.

Той свива рамене и ми иска книгата. Подавам му я неохотно. Той тъжно гледа бележката за портрета на Гаспар и нищожната ивица хартия, която вандалът е оставил. Виждам как за миг се замечтава, а след това грабва една лупа и започва трескаво да оглежда скъсаното място. Вдига глава и се изсмива.

— Този портрет никога не е бил откъсван.

— Разбира се, че е, щом липсва.

— Казвам ви, че тази книга е била отпечатана така и че този портрет никога не е съществувал, а само са го обявили.

Връща ми книгата.

— Погледнете ивицата хартия: листът — ако е имало лист — е отрязан прекалено чисто и прекалено близо до шева; би било технически невъзможно да се направи, след като книгата е вече подвързана, без да се разкъса или без да се счупи коженият гръб. Този том винаги си е бил такъв. Всички останали страници са само прикритие, за липсващия портрет.

Внимателно оглеждам между листите. Наистина, би била нужна дяволска сръчност, за да се направи такъв срез след подвързването на книгата. Не се сдържах и възкликнах:

— Значи тази книга е чиста мистификация!

Старецът се раздвижва и хълца. Разбирам, че се смее. Мразя го.

— Мистификация ли? Колко сте смешен! Не, наистина, млади момко, много сте ми симпатичен.

Не мога да кажа същото за него.

— Обяснете ми. Не обичам загадките.

— Не е вярно! Точно това ви харесва у Гаспар!

Веднага отново става сериозен.

— Смятате ли, млади момко, че портретът на Гаспар Лангенхарт има каквото и да било значение? Трябва ли човек да познава чертите на някой, който казва „аз“? Има ли съзнанието нос, зъби, белези или мустаци?

Продължавам да не разбирам. Той въздъхва.

— Как онзи, който сам по себе си е светът, онзи, който е всичко, може, без да изпадне в противоречие, да остави снимка за света? Гаспар Лангенхарт няма лице, това са искали да ни накарат да разберем.

Той спира и се замисля. Мисля, че в това, което казва, има смисъл. Хващам как устните му произнасят:

— Гаспар Лангенхарт няма лице, това е аз, това е мен.

— Но кой, според вас, е авторът от 1786 година, който е направил тази любопитна бележка? Кой ли си е направил този труд? Гаспар е бил забравен…

— Ах, ах, точно там е въпросът и е много лош въпрос.

Той потъна в креслото си и заговори полугласно:

— Роден съм в Загреб през миналия век или поне така са ми казали — кой помни деня на раждането си? Там получих висше образование в университета при големия Мздел Зорлав, ученик на Хегел, но едно пътешествие и един престой, които на двайсет и една трябваше да направя в санаториума в Биариц, сложиха край на всичко. Бях много болен и много обезсърчен, а гледката на другите туберкулозни никак не ми помагаше. Но сред болните срещнах един много, много стар господин, който говореше странни неща и се привърза към мен. Беше Шамполион.

— Познавали сте Шамполион!

— Да, вероятно; всъщност нямам никакви спомени от него и чак по-късно, доста след смъртта му, осъзнах важността на тази среща. Разбирате за какво говоря…

— Разбира се.

Всъщност, нищо не разбирах.

Той взе една папка от червен картон от бюрото си и предпазливо извади няколко крехки листа, изписани с виолетово мастило и хванати с панделка.

— Ето, давам ви ги. Ваши са.

— Какво е това?

— Мислите на Гаспар за религията.

Едва смея да вярвам на движенията си, когато докосвам листите.

— Оригинали ли са?

Старецът изпуска въздишка, която прилича на досада.

— Не, копие е.

— Копие, което ви е дал Шамполион ли?

Старецът отново потъва в сянката на папката. Малките му очички ме гледат с умора и раздразнение.

Смесицата от доверие и враждебност ме вцепенява. Би трябвало да му благодаря, но от гърлото ми не излиза нито дума.

— Не ми благодарете — казва той, видял притеснението ми. — Правя нещо напълно нормално. Един ден и вие ще го направите.

Той определено обича да пророкува. Вероятно старческа мания. Стисвам червената папка до гърдите си и усещам, че съм натежал с истинско съкровище.

— Може ли да дойда да ви видя, след като я прочета?

— Разбира се, разбира се…

— Утре?

— Щом желаете.

— Мога ли да ви звънна по телефона?

— Нямам телефон.

— Аз също, забележете.

— Естествено. Изпратете ми писмо, за да ми съобщите за посещението си. Ще се опитам да бъда тук.

Ставам и му подавам ръка през бюрото. Той успява да извади от твърде дългите си ръкавели малките си старчески пръсти и оставам с впечатлението, че смачквам нещо сухо и трошливо.

В мига, когато прекрачвам прага, ме обзема страх. Връщам се при него.

— Ще намерим ли някой ден и нещо друго?

Той въздъхва уморено. Струва ми се, че в неговите очи не минавам за особено умен.

Впива поглед в моя и усещам как не мога да извърна глава, сякаш е хваната в менгеме. Той произнася бавно и почти зло и е страшен в сянката:

— Няма да откриете Гаспар там, където го търсите. Не се заблуждавайте, недейте да търчите по тавани, архиви и библиотеки. Не се пилейте. Върнете се вкъщи. Затворете се. Мислете. Не търсете в зримото онова, което е незримо.

Изглежда изтощен от своята реч. Притваря клепачи. Освобождава ме.

Отново не съм разбрал.

Леко кимва с глава.

— Сбогом.

Изчезвам.

Отново тръгвам по тъмния коридор. На площадката най-сетне разбирам какво ми напомня това място от известно време: този апартамент е със същото разположение като моя — върволица от стаи, а най в дъното — кабинет — нещо като негов празен двойник.

Забавно…

Вратата сама се затвори зад мен.

Щом се върнах у дома, открих един великолепен текст. В таванските помещения на бретонския замък, където се бил затворил без контакт с човешкия род и сам-самичък със своите съмнения и сила, Гаспар успял да развие тази нечувана метафизика, която случайността и грижите на непознати хора бяха запазили до мен: метафизиката на Бога.

I

Господ се надвеси през прозореца и се запита защо Той бе сътворил всичко това. На кого са нужни тези палта, тези шапки, които непрестанно щъкат насам-натам? За какво ми е мъжът, който се смее, и жената с тежкото бреме? Какво ме интересува паважът, локвата и боклукът, и калта? А защо старецът, защо детето? Наистина, защо създадох всичко това?

II

Какъв ли бях преди? Преди да сътворя Земята и хората? Когато наистина бях съвършено сам?

Не си спомням, спомените ми започват със света.

III

За беда, не си бях достатъчен.

Не можех да сторя друго, освен да създам света.

Ако Господ е на висотата на Господ, Той не се задоволява да бъде Себе Си, Той прави нещо повече от Себе Си: Той твори. И понеже е всемогъщ, Той може да го стори, а понеже е добър, Той го прави. Мощ и дълг подтикват Абсолютния към работа и Той щедро се раздава.

IV

Пожелах го, трябва да си спомня.

V

Странно е, че ми бяха нужни толкова години, за да осъзная, че съм Господ! А отдавна държах в ръка всички елементи…

Бях стигнал дотам да мисля, че съм единствен в света и извор на всичко, и то чрез просто разсъждение. А един ден формулирах, че същество с такава сила може да има за единствено свое име Бог. Позакъсняло кръщение.

VI

Чудят се защо съществуват…

Щастливи люде! Мога да им кажа! Тук са само заради моето добро разположение на духа. Аз съм техният Бог!

Но на мен и на същия въпрос няма кой да отговори…

VII

Само Бог не знае откъде идва.

VIII

Бог е сирак по рождение.

IX

Нямам друг извор, освен себе си.

X

Да бъдеш сам свой извор или да не знаеш нищо за произхода си, не е ли то всъщност едно и също? Прозрачното е невидимо. Като мрака.

XI

Да вярвам, да. Но да вярвам в какво?

XII

Не съм решавал да бъда. Защото би трябвало вече да съм, за да реша да бъда; което отдалечава проблема и не го решава.

В концепцията ми — Абсолютния — влизаше да бъда, но не съм го пожелавал.

Аз съм своя собствен произход, но неволен или по-скоро, предволеви.

XIII

В крайна сметка Господ не е пожелал нито себе си, нито света. Но това трябваше да му се случи… по принуда. Дали една принудена воля си остава свободна воля?

О, безумци, о, мравки, за нищо не съжалявайте! Толкова по-лесно е да си само човек. Положението на Господа ми се струва най-лошия от всички затвори…

XIV

Сътворих ги. Защо те ми причиняват страдание?

XV

Те са несъвършени, ограничени, завършени…

Господ по принуда е в лоша компания.

XVI

Защо моите създания понякога ми се опълчват и защо правят съвсем различни неща от това, което аз бих искал?

Хрумнаха ми две решения:

1. Или в необятната си доброта — и това много би ми отивало, наистина съм ги създал по свой образ и подобие, дарявайки ги с известни граници на действие, самостоятелност и независимост, които бихме могли да наречем свобода.

2. Или пък са само привидно свободни. Може би наистина ги манипулирам, но според определен план или намерение, които все още ми убягват и които някой ден ще трябва да схвана. Правя повече, отколкото осъзнавам, че правя, и тази мисъл често ме поразява.

Така… И в двата случая всичко намира своето обяснение и дребните им наглости не представляват опасност за моята концепция.

XVII

Светът… Ох, уморих се да си сервирам тази супа. Вече не мога да я смилам, истинска отрова, инфекция. Ах, свежият въздух на абсолютното, живот, в който да съм аз и само аз…

XVIII

Вечността, разбира се…

Но вечността докога?

Оставих листите. Гласът, който се издигаше от тези редове изглеждаше близък, познат глас; той разказваше една история, която, макар да бе странна, се връщаше при мен като отглас от спомен. Усещах се сякаш по-скоро разпознавам, отколкото откривам нещо. Откъде ли идваше това чувство?

Огледах се наоколо. Апартаментът ми тънеше в сън: неясен лунен лъч се бе застоял в десния ъгъл на библиотеката, обливайки три книги със студена светлина, а останалото бе размито в мрака. Чувствах се свободен.

Препрочетох мислите на Гаспар. Убеден бях, че съм в сърцето на онова, което думите казваха или дори в самото тяхно сърце. Бих могъл да продължа… виждах Гаспар в надменното му усамотение, зает да пише тази метафизика. Отгатвах колебанията му, пропуските, мастилото, което изсъхва по-бързо от мисълта… бях тъй пропит от сцената, че започнах да се съмнявам дали има разлика между спомен и представа…

Гаспар бе разбрал, че е Господ. Как някои очевидни неща ви се натрапват със закъснение! Беше създал света, изливайки своята сила, и в щедрата си радост бе дарил човека със свобода. Но оттогава той страдаше от този простор, с който хората злоупотребяваха и с който си служеха само за да го карат да страда. Сигурно това бе състоянието на Господ: непрестанно съжаление за своята доброта…

Щях да разбера. Мисълта глождеше и мен. Искаше ми се да науча продължението. Самият аз, то беше ясно, бях пазител на тайната.

Стига съм губил време! Прерових едно кошче, за да открия няколко листа с бял гръб, опразних бюрото с кръгообразен мах на ръката и седнах.

Хвърлих се да пиша.

Бях разбрал.

Старецът беше прав.

Излишно бе да се търси в зримото.

Оставих в мен да заговори силата, която се наричаше Гаспар и под перото си открих какъв трябва да е бил неговият край…

Усамотен в своя таван, далеч от света и близо до небето, Гаспар възвърнал силите си. Забравил циганката. Това му отнело няколко месеца. Отначало, понеже не искал никога да мисли за нея, не преставал да я вижда в ума си; след това човечеството се ограничило до шум от стъпки, три почуквания по вратата, коша с прането или подноса с храната, които чакат на площадката, на върха на стръмните стъпала.

Тази вечер трите удара тъкмо отекнали, и този ден Гаспар отворил. Горкото момиче едва не умряло от страх; било забравило, че зад вратата може да има човек. Поздравила несръчно, събрала набързо чиниите от предната вечер и се отдалечила тичешком с риск да си счупи врата по стъпалата. Гаспар със задоволство заключил, че по време на неговото усамотение хората са си възвърнали почитта към него. Тази сутрин, докато се бръснел, си тананикал италианска опера.

Щом ударило пладне, той нахлул в салона, където цялото семейство — племеннички, чичовци, племенници, пралели и братовчеди, се канели да седнат на масата.

— Изпитанието свърши. Възрадвайте се. Вече не съм гневен. Господ го нямаше, Господ търсеше. Но Господ се завръща.

И той огледал семейството. Всички били застинали зяпнали и ококорени. Чувало се как бръмчат мухите на стъписването.

— Не треперете, тленни, Бог целият е мир, Бог целият е Любов. Пожелайте онова, което ви е на сърце.

Тогава леля Аделаида, която винаги си била глупава, но от възрастта на всичкото отгоре била изкуфяла, се вкопчила в ръката на Гаспар.

— Гаспарчо, щом можеш всичко, върни ми младостта.

Гаспар я изгледал студено.

— Но ти винаги си била стара и сбръчкана, лельо Аделаида. Винаги съм те виждал такава: създал съм те такава! Ако искам да видя нещо красиво, се обръщам към Софи. За тази цел съм създал братовчедката Софи.

Той смръщил вежди, а гласът му станал свадлив:

— Молбата ти не може да бъде приета, лельо Аделаида, като недостойна за твоя Творец. Наистина говориш каквото ти падне.

Софи се изчервила, а Аделаида се разплакала.

Вбесеният Гаспар си излязъл от стаята. На прага ги насолил за последно:

— Измислете си приемливи молби, които да ми представите. Става дума най-вече за вашето спасение и за вашата вечност. Колкото до другите неща, Господ няма нищо общо с вашите детинщини. Творецът ви поздравява.

Следобеда той представил списък с онова, което му било нужно за неговата работа, а също така помолил да му дадат слуга на негово пълно разположение. Семейството помислило, че братовчедът е прескочил прага между екстравагантността и чистата лудост, но все пак отстъпило пред неговите искания, защото след няколко седмици щяло да се наложи отново да го карат да подпише документите, които го лишавали от неговите пари. Тъй че му доставили печатарска дъска, преса, букви, мастило и пакети хартия и прикрепили към него Бургиньон, един ратай от конюшните.

* * *

Бил Божи ден, неделя. Гаспар се нагиздил разточително, с риза с дантели, ливрея и копринен панталон до коляно, пръстени, накити и копчета от скъпоценни камъни, обул обувки с висок ток и катарами, сложил шапка с две пера и си напудрил лицето. Щом се уверил в огледалото, че наистина грее като слънце, рекъл простичко на Бургиньон:

— Ела с мен, отиваме на служба.

— Ваша милост, хубав сте като папата!

Гаспар си пръснал още малко парфюм и поели към черквата.

По пътя срещнали Бедняка.

Бил мръсен и изпосталял. Ребрата му се броели под кирливите дрипи, а в устата му имало три зъба, другите били паднали от немотия и болести. Седял на крайпътен камък и протягал ръка към минувачите.

— Ти кой си?

— Аз съм Беднякът — рекъл Беднякът, — гол съм излязъл от утробата на майка си и гол ще се върна в лоното на земята. Господ нищо не ми даде, имам само един чиреп да се чеша и един чорап да прося. Подслон ми е пътят под звездите, а легло — сипкавата скала. Живея от милостта на другите, затуй умирам от глад.

— Но какво си сторил, та си изпаднал дотолкова?

— А какво е сторил невинният да се роди сирак? А какво е сторил слепецът, та очите му да изтекат? Какво е сторило кърмачето, за да заслужи да го изоставят? Бях наказан, преди да сторя каквото и да било, бях проклет, преди да бъда. Знаете ли какво си мисля понякога, ваша милост? Господ не ме обича.

Гаспар бил трогнат.

— Не е вярно. Господ обича всичките си създания. Любовта му се простира над всичко, което Той е сътворил.

— Значи Той е мислел за друго, когато ме е създал. Сигурно е бил разсеян, миг невнимание и сосът се пресича.

— Невъзможно. Господ мисли за всичко едновременно.

— Именно, всичко, това е прекалено. Сигурно едновременно е наказвал някой окаяник и е сътворявал един невинен. Но е смесил нещата. Случва ми се всеки ден…

Гаспар възразил сухо, било за да го накара да млъкне, било да убеди себе си.

— Неведоми са пътищата Господни. Не съди за божествения промисъл на Твореца по твоя собствен, бездруго ограничен ум. Сигурно Създателят е имал причини да те създаде такъв. Ще помисля.

— Точно така, сигурно е имал причини да ме направи такъв, но неговите причини не са моите. Моята мечта пък беше да съм в търговията с бира и да държа ханче, тъй че, нали разбирате…

Гаспар бил бесен срещу себе си. Не разбирал защо си причинява срещата с бедняка. Но в същото време бил развълнуван от сблъсъка с този окаяник. В силен порив на добрина, примесена с угризения, той хванал ръката му и рекъл:

— Но не ти желая злото, знаеш ли, искам само твоето добро и твоето щастие. Обичам те, знаеш ли. Както другите.

— Ами тогава, ако Негова милост може да се освободи от някоя дребна пара…

Гаспар треперел от радост.

— Мога да направя нещо повече, да ти дам вечен живот.

— Една обикновена монета би ми осигурила следващото хранене.

Гаспар плачел от вълнение.

— Чуваш ли ме? Вечен живот, вечен живот.

— Да, да, но молитвата не храни, а нафората ми отваря апетит.

Гаспар мълчаливо го изгледал с нежност. И това мълчание по странен начин успокоило Бедняка. Гаспар продължил с най-милия си глас:

— Не ме ли разпозна? Не разпозна ли онзи, за когото говориш и когото молиш и ругаеш през целия си път? Не разпозна ли онзи, който ти е дал всичките злини и който днес идва да те избави от тях? Не разпознаваш ли своя господар?

— Вие…

— Да, аз съм Господ, твоят Създател. И съм тук да те избавя от тегобата на твоите беди.

Беднякът го изгледал подозрително изотдолу.

— Прекалено добре сте облечен, за да сте нашият Господ. Той е бил бедняк, дрипльо като мен, бил е от нашия занаят. Сигурен съм, че кожата на краката ви е бяла и нежна като на бебе. Господ никога не би се разхождал в такава ливрея. Пък и Той не би се пазарил за една милостиня, нито в единия смисъл, нито в другия. Но може и да си въобразявам…

— Аз съм твоят Господ, защото имаш нужда от мен.

— Тогава целият свят е пълен с Господи, защото нямам нищо и имам нужда от всички.

— Не ти говоря за пари, а за твоето спасение.

— Това е грижа на пълния стомах. За мен бъдещето стига до следващото хранене, не мога да си позволя да гледам по-далеч.

— Но ти държиш ли на живота си?

— Така си мисля, иначе не бих се напъвал толкова, за да ям, нали не ме мислите за нехранимайко? Всъщност животът е всичко, което притежавам.

— И би искал да живееш вечно?

— А, така не! Шейсет или седемдесет години в този дух би било напълно достатъчно. Но богат — да.

— Но земното богатство е нищо.

— Думи на богаташ.

— Думи на Господ. Благославям те.

Гаспар тържествено положил ръка на рамото на Бедняка. След това отвързал кадифената си кесия и я положил в ръката на Бедняка.

— Вземи я, давам ти я.

— Твърде много е.

— Не е твърде много, щом нямаш нищо.

— Но никой няма да повярва, че съм я спечелил честно, ще решат, че съм я откраднал, защото никой не дава на бедняци.

И той се изсмял.

— Ами полицията, какво ще кажа на полицията, когато ме извикат на разпит? Че ми я е дал Господ ли?

Мършавото му тяло се разтърсило от смях. Наложило се да се хване за камъка, за да не падне. Щом се съвзел, докато бършел последна сълза, рекъл:

— Ако Негова милост позволи, ще взема само една монета от кесията. И всичко ще бъде чудесно.

— Прави каквото искаш — рекъл Гаспар — и ме обичай.

— Да, ваша милост.

И беднякът прехапал устни, за да не се изсмее наново. Най-сетне взел монетата, захапал я с трите си зъба, за да провери метала, поздравил Гаспар като завъртял в кръг въображаема шапка, маркирал приклякване, целунал му ръка и тръгнал, като си мърморел:

— Честно, занаятът вече не е каквото беше. Какво се налага да правя, просто не е истина…

Гаспар се обърнал към Бургиньон и му рекъл с усмивка на устните:

— Виждаш ли, Бургиньон, един щастлив човек повече. Денят започва добре.

Бургиньон свил рамене и продължили по пътя към черквата.

Пристигнали по средата на службата. Свещеникът произнасял от амвона поучителната си проповед пред заслушаната тълпа, простички души, които пиели неделната си реторика.

— Побойте се от Господа — гърмял свещеникът, — вие сте черни и мръсни, порокът прогнива кожата ви, зловонните миазми от съвкуплението ви се издигат до мен, от дланите ви капе похот.

Почтените бащи и майки на семейства, изнурени от цяла седмица работа, чисти и нагиздени, били луди по яростната проповед; в действителност те, тъй покорни и работливи, веднъж път седмично се радвали, че могат да бъдат виновни или по-скоро способни на такова безсрамие. Всъщност, единствено по време на литургия те извършвали плътски грях, поне мислено. Наистина, това било тяхното любимо поучение.

— Очите ви са подпухнали от желания, пороците ви са им направили торбички, а кожите ви са зачервени, протрити, като изгорени от непрекъснатото триене една в друга. Червата ви кървят. Срамотиите ви парят. Молете се, братя мои, молете се и се изповядайте. Спасение ще има само чрез покаянието. Ако разкаянието ви е искрено, Господ може и да прости…

Гаспар отишъл право при олтара, а стъпките му отекнали високо и отчетливо под смаяния свод. Изкачил стъпалата, спрял се под кръста, обърнал се към присъстващите, разперил ръце и заявил с металически глас:

— Не бойте се, чада мои, готов съм всичко да простя. Крадете, убивайте, сношавайте се, няма значение, правете каквото ви се иска помежду си, създания мои, но обичайте своя Господ, бойте се от Него, почитайте Го. В това е пътят към вашето спасение. В това е пътят към вечния живот.

Царяло изпълнено с боязън мълчание. Едва били имали време да го видят как влиза и се качва под кръста. Сторил им се като видение. А бил толкова хубав, езикът му тъй благороден, а думите тъй ясни, че веднага си помислили за архангел, слязъл от небето. Блясъкът на стъклописа в червено и златно падал върху дългите му блестящи коси и в това сияние някои вече зърнали около кроткото му лице на ангел да се провижда нимба.

— Обичайте ме — бавно продължил Гаспар — обичайте ме и всичко ще бъде простено.

Необикновен покой обхванал черквата. Но свещеникът, прекъснат насред думата, изпитвал такава обида, че гневът му помогнал да се съвземе.

— Ти кой си? Как смееш да прекъсваш службата?

— Как? Не ме ли разпознаваш ти, който се зовеш мой наместник на земята? О, ти, служителю мой, ти, който си се посветил да сееш словото ми, не виждаш ли кой съм? Не разпознаваш ли своя Господар и Повелител?

Свещеникът затворил очи и се вкопчил в амвона. Това била трета сутрешна служба и както всяка неделя, виното го било ударило в главата, а собствените му думи го били опиянили. Вълнението се оказало твърде силно: той припаднал в амвона, от който сега се подавали само ръцете му, все така вкопчени в парапета.

Сметнали, че свещеникът се олюлява от щастие. Окончателно в Гаспар разпознали Господ и се развикали: „Псалм! Псалм!“

Гаспар неподвижен приел акламациите с най-сетне щастлива усмивка на уста. С едно движение благословил тълпата и излязъл през сакристията. Запели благодарствени псалми, захлипали, заронили молитви, затанцували, а някои дори твърдели, че видели дървената Дева да плаче до гипсовия свети Петър.

Гаспар тихо и мирно се прибрал по пустите улички. Никой и не помислил да го последва; за всички той се бил върнал право на небето. Само Бургиньон го следвал на десет крачки. Но Бургиньон така се смеел, че трябвало да спира всеки миг, за да се обляга на някоя стена или пейка. Лицето му било обляно в сълзи, а дъхът му пресеквал — честно, за трийсет години живот не бил виждал нищо по-смешно. Дори си подмокрил панталона.

Щом Гаспар го усетил, го шамаросал и му обещал конюшнята. Отрезвеният Бургиньон веднага паднал в нозете му. Гаспар бил изпълнен с добрина и се съгласил да прости.

Върнали се в замъка, и двамата предоволни.

* * *

След този първи успех Гаспар едва изтраял до следващата неделя, като всеки ден се упреквал, че е създал седмицата от седем дни.

За да залъже очакването, се захванал да чете Евангелията. И когато Бургиньон видял господаря си надвесен над Библията и го питал какво прави, Гаспар механично отговорил:

— Преглеждам си записките.

Накрая, щом настъпила неделя, Божият ден, той отишъл в друга черква. Толкова бързал, че на Бургиньон му се наложило да подтичва, за да не изостане. Гаспар блъснал крилата на двойната врата и в утринното слънце и мекия прах, който се вдигнал от удара, величествено закрачил по пътеката.

Но свещеникът, висок, бял старец, го спрял рязко:

— Кой си ти, невернико?

— Аз съм сам Бог, би трябвало да ме разпознаеш.

Свещеникът изкривил презрително уста и извикал, сякаш се изплюл:

— Докажи го!

Гаспар бил стъписан. Очаквал някаква съпротива, но не и такава омраза.

Свещеникът, който знаел за псевдовидението от миналата неделя, мразел колегата си, че се оставил да го измамят, и сега приел уж умолителен вид. Събрал ръце и сгънал колене сякаш да коленичи.

— Прости ми безсрамието. Но ти си тъй добър Бог, Господар и Повелител, и вече си познал съмнението и у най-добрите си чада. Нима не направи Тома, който отказвал да повярва, апостол и светец? Моля те, ако ти си вездесъщият, направи някакво чудо, та да отвориш очите на една окаяна твар. Чудо, Господи, чудо.

И тълпата закрещяла:

— Чудо! Чудо! Той ще прави чудо!

Гаспар се оглеждал объркано наоколо какво ли чудо може да извърши, когато един мъж приближил и се хвърлил в нозете му.

— Господи, господи, сляп съм, от четирийсет години съм потопен в мрак. Праведен съм, честен съм, не заслужавах тъма. Господи, умолявам те, спаси ме от тъмата!

Гаспар машинално положил ръце на челото и на раменете на мъжа, направил кръстен знак пред очите му и неволно помислил: „Прогледни“.

Мъжът изкрещял — от болка ли? От освобождаване ли? — а след това скочил на крака. Ококорил се, започнал да върти очи, а накрая извикал към тълпата с вдигнати нагоре ръце:

— Виждам! Виждам! Зрението ми се върна!

И захванал дивашки танц около олтара, като минал на прескочикобила над тежката дъбова поставка за требника, и обкрачил непристойно пейката за коленичене.

Гаспар никак не се изненадал от нищожното усилие, което това му било коствало, обърнал се към свещеника и сухо му подхвърлил:

— Стига ли ти това, маловерни човече? Разпозна ли най-сетне своя Господ?

Свещеникът го гледал иронично с наведена на една страна глава, сякаш вкусвал онова, което щял да отговори, като котка пред притисната в ъгъла мишка:

— Не знам дали разпознавам моя Господ, но разпознавам в този, с когото извърши чудо, градския шивач, на когото нито днес, нито вчера не са липсвали най-силните очи, за да шие изтънчени дрехи.

Гаспар погледнал неразбиращо тълпата. Всички се смеели на сполучливата шега, която шивачът му бил изиграл, и поздравявали героя на деня.

Гаспар вдигнал ръце и поискал тишина. След няколко освирквания и изблици на смях, най-сетне му я осигурили, защото се надявали на още някоя щуротия.

— Да ми дадат нож и ще ви покажа кой е вашият Господ.

Подали му нож.

Той го вдигнал с две ръце пред себе си и застинал за миг така.

— Ако бях човек, щях да се боя. Щях да държа на живота.

Наоколо се възцарила дълбока тишина.

— Аз съм Господ и се убивам.

С отривист жест и без да трепне, той забил ножа в корема си.

Усетил ужасяваща болка и парене. Извадил ножа и го хвърлил надалеч, но за миг зърнал кръвта, която бликала зад копчетата и се стичала по бедрата му и в чизмите. Усещал как кръвта изтича от него, как подът приближава, как главата му се върти и… паднал пред олтара.

Тълпата ликувала!

Някои крещели, че това е измама, други викали „Още!“, мъжете го ругаели, децата тропали с крака, а жените искали да видят. Бургиньон едвам успял да отнесе обезкръвеното тяло на своя господар.

* * *

Раните на душата зарастват по-бавно от тези на тялото.

След две седмици в леглото Гаспар можел да става, да се навежда, да върви, да слиза и да се качва по стълбите, но гневът кипял в него, черен, гъст, безнадежден. Свършено било. Той ненавиждал хората, тези глупави, инатливи, непочтителни, непочтени, лекомислени, маловажни, хилещи се създания, яростно съжалявал, че е населил сетивното с подобни комари, които правели живота му на Господ толкова болезнен.

Всяка омраза несъмнено е разочарована любов. Разочарованието било шеметно.

Сега не можел да търпи никого освен Бургиньон и извикания от семейството лекар.

Гаспар бил особено доволен, че е измислил лекарите. „Поне веднъж, помислил си той, не съм сбъркал.“ Лекарят го превързвал, утешавал го и най-вече му предписвал опиум, за да притъпи болките му.

Гаспар се поздравявал за последната си находка. Наркотикът правел света поносим. Достатъчно било Гаспар да вземе малко от него, за да му се сторят момичетата от кухнята по-чевръсти, а Бургиньон не толкова ленив, докато изпълнява неговите заповеди. Силата на опиума се простирала дори над вещите: той правел не толкова тежка етажерката с книги, която паднала върху главата му, и не така остър ръба на леглото, в който си ударил пищяла. Накратко, опиумът имал благотворно въздействие върху цялото Мироздание и Гаспар решил да не се лишава от него.

Една вечер дори отпил от шишето повече от дозата, която му бил предписал лекарят. Потънал в неизмеримо щастие, в което предметите били изгубили цветовете си, формите били размити и в което хората вече нямали достъп, а лекарят диагностицирал моментна кома.

Бесен срещу своя болен, господинът от Факултета си събрал всички стъкленици, заявил, че Гаспар е излекуван, и спрял да идва.

И наистина, Гаспар оздравял…

А с болестта изчезнал и лекарят.

А с лекаря и опиумът.

* * *

Една сутрин се събудил с притисната от невидими тежести глава.

Поискал отново да му доведат човека на изкуството, но не му отговорили, а Бургиньон имал почивен ден.

Събрал всичките си сили, за да иде при лекаря. Вървял повече от два часа, за да чуе как някаква повлекана му обяснява, че господин Докторът е отишъл да се справи с едно тежко раждане на няколко левги оттук и че няма да се върне преди падането на нощта.

Същата работа и на другия ден — някаква фермерка раждала някъде далеч.

Няма лекар, няма опиум… А все тази мигрена…

Изгонен, сам на улицата, сам със своето злочестие, Гаспар си дал сметка, че от два дни само моли, проси, умолява. Той, Създателят, бил в позиция на просител! Отново се блъскал в дверите на света, който все пак сам той бил създал!

Това било повече от необходимото. Към омразата се прибавило и желание за мъст. Върнал се в замъка и се затворил на тавана.

Ударите на печатарската преса се чували часове наред. Излязъл чак през нощта, натоварен със странни наръчи листи.

Щом се събудили на другата сутрин, семейството и прислугата открили закачено на всяка врата в дома следното предупреждение:

Треперете, смъртни,

защото часът наближава.

Скоро ще настъпи Последният съд.

Заслугите и греховете на всеки

ще бъдат претеглени.

Бойте се, размишлявайте,

защото настъпва часът.

Смели се. Дълго, много, силно.

Но се смели много по-малко, когато научили от върналите се от пазар слугини, че Гаспар е успял да покрие с надписи и стените из града. Работата започвала да става притеснителна, хората твърде много плещели и домът на Лангенер станал обект на насмешка.

Веднага свикали семеен съвет.

* * *

В късния следобед Гаспар се събудил и видял до леглото Бургиньон, който го гледал с тревожен вид.

— Какво ти е, скъпи ми Бургиньон? Изглежда те гложди някаква грижа…

— Господарю, заради нощните ти надписи ме е страх, ужасно ме е страх.

Гаспар, очарован от резултата, бил обхванат от съчувствие към Бургиньон.

— Но това не е за теб, добри ми Бургиньон, ти си добър слуга, лоялен и предан, мога само да те хваля. Не бива да се боиш от Божия съд, ще те спася.

— Не за себе си, господарю, а за другите.

— Да получат каквото са заслужили — отвърнал сурово Гаспар.

— Не знаете какви ги мъдрят. Искат да ви затворят тук, та да не можете повече да ходите из града, срам ги е от вас. Направете нещо, господарю, ще ме отделят от вас. Направете нещо, покажете им кой командва тук, покажете им вашето всемогъщество. Милост за мен, господарю; ако не направите нещо, ще ме пратят пак в конюшнята.

Гаспар пребелял от яд. Значи неговите творения пак не били разбрали! Той мълчал няколко дълги минути, а след това изведнъж в очите му светнал злобен блясък. И накрая рекъл с изкривен от омразата глас:

— Иди си, добри ми Бургиньон, и спи спокойно. Тази нощ ще направя нещо. И този път ще разберат!… Щом трябва да я докарам дотук!…

В полунощ, когато къщата била притихнала, той слязъл долу. На всяка врата залепил ново предупреждение. Този път било написано на ръка с наедрял от гнева почерк, заострени букви и разярени завъртулки.

Вие сте в мрак

и ще си останете в мрака.

Утре няма да съмне.

Тъмата ще бъде ваша орис.

Покайте се и почитайте вашия Господ.

Това е последното ми

предупреждение преди Апокалипсиса.

Той се качил отново и запалил в камината адски огън.

Когато пламъците били най-високи, огънят пращял, а горещината била най-силна, той пъхнал машата в жаравата и я нажежил. А след това, без да се колебае и без дори да трепне, доближил зачервените железа до лицето си.

Писък отекнал в нощта.

Всички се втурнали към тавана.

Там пред жаравата и сред задушлива горещина открили безжизненото тяло на Гаспар с изгорени очи.

Носела се миризма на горена плът.

* * *

Гаспар бил сляп.

Когато най-сетне дошъл в съзнание, той се изненадал; мракът не бил черен, а червен, и бил с цвета на пламъците.

До него достигнали гласове. Сред плача, който го обграждал, той различил Бургиньон и няколко жени от семейството. Подразнил се, че не успява да разпознае всички.

— Бургиньон, добри ми Бургиньон, боли ме… ако знаеше…

— Ох, господарю — отвърнал Бургиньон, преди да се задуши в ридания.

— Хората си го изпросиха, Бургиньон, никога не бих стигнал дотук сам, защото Бог е добър. За да позволя на тях да се спасят, им причинявам това. За тях е, за тях, защото, вярвай ми, аз също страдам. Унищожих зримото. Но ме боли, Бургиньон, толкова ме боли.

И той стиснал конвулсивно ръката му. А тя била мокра от сълзи.

— Но и ти страдаш, клети ми Бургиньон, а и ти не го заслужаваш. Прости ми, не можех да направя друго.

Опитал да се намести по-удобно във възглавниците. Но болката била навсякъде.

— Отсега нататък ще надушвате розите, но няма да ги виждате, слънцето ще топли кокалите ви, но няма да ви свети, а поетите вече няма да вземат за довереници луната или звездите. Мъжете и жените ще имат, за да се обичат, само своята кожа и обонянието си… Не оплаквам зримото, а лудостта на хората, която ме принуди да ни накажа така. А сега, добри ми Бургиньон, остави ме, и вие, оставете ме. Сега трябва да понеса тази болка, изтръгването на зримото. Оставете ме.

Гаспар извикал лекаря. За да излекува изгорените си очи, той получил нови дози опиум, и ден след ден болката намалявала.

Всички домашни, отчаяни от лудостта му и развълнувани от състоянието му на недъгав, този път му засвидетелствали по-силна загриженост от преди. Гаспар бил прав — мракът поправил характера им. А вероятно също и страхът…

Бургиньон останал на непрекъснат пост до леглото на господаря си и спял на пода до леглото, което притеснявало Гаспар, тъй като ратаят хъркал, но въпреки това откривал полза и приятно чувство в това да задържи този предан вярващ до себе си…

Най-сетне успял да стане. Първите няколко пъти губел равновесие, но Бургиньон му помагал и го подкрепял. След това настоял да се придвижва сам в тъмата.

Но адът отново започнал, дори по-зле, удвоил своята сила. Сега слепия Гаспар тормозели не само хората, но и вещите — стените, вратите, ръбовете на мебелите, ниските греди, Гаспар се блъскал във всичко, цялото му тяло било в рани и цицини. Ето че сега светът се показвал настръхнал, заострен и бодлив. Един непрестанен гнет. Дали след зримото ще се наложи да унищожи и осезаемото?

Ставало тежко да се живее.

* * *

Слепотата била принудила Гаспар да развие своя слух.

Не бил ли дочул първо брътвежа на слугините в двора?

Едната казвала на другата:

— Нали не страдаш много, че не виждаш нищо?

— Съвсем не, мракът, който предшества Последния съд, е по-скоро благоприятен за моите любови.

И се закикотили.

— И страдам още по-малко, защото сама нямаше дори да разбера. Пак добре, че първия ден беше още толкова светло, та да ни прочетат афиша на горкия господар!

И отново се разсмели.

Тази история силно засегнала Гаспар. Той отказал да разсъждава по нея и да мисли по-далеч, но му станало много чоглаво.

Дните следвали други дни. Все по-болезнени. Във всеки миг Гаспар откривал, че жестът му вероятно е бил излишен. Той се наранявал във всичко и всичко го наранявало. Къде ли да избяга? Когато спял, бил затворник на кошмарите си, а щом се събудел — затворник на света…

А Бургиньон, без да знае това, ускорил хода на съдбата.

Един ден, когато Гаспар слизал опипом, за да потърси малко топлинка на някоя пейка в парка, чул от стълбите гласове, долитащи от кухнята.

Жената казвала:

— Хей, остави ме, не ме притискай така. Пил си твърде много вино и може да ни изненадат. Остави ме, ти казвам.

— Ама аз не искам да те оставям — рекъл мъжкият глас, който Гаспар разпознал.

— Пусни ми фустата, Бургиньон, сега не ми се ще, пък и господарят ти ще те повика.

— Ами да, ще извика. Чудо голямо! Не ми дреме. И без това е толкова луд, че сам ще намери обяснение за моето отсъствие.

— И това обяснение няма ли да е вярно? — попитал смеещият се глас на жената, чиито тихи стенания показвали, че все пак се е пуснала по течението.

— Със сигурност не, няма да е вярно. То е, защото аз вярвам в действителността, още повече когато действителността е такава пухкава като теб. Кажи ми, хитрушо, защо си сложила такова деколте? Знаеш много добре, че не мога да му устоя.

— Ха! Може би точно затова.

Последвала поредица от хихикания, които Гаспар и без това не слушал.

Значи и Бургиньон го изоставял? Положението било ясно: въпреки първите санкции, Мирозданието се опълчвало срещу своя Творец. С объркан ум и тежко сърце той бавно се качил в стаята си и се залостил.

Трябвало да се сложи край на този бунт.

* * *

Гаспар бил много спокоен. Решението му дошло съвсем само. И било чакало точно този миг, за да се появи, като дъга след буря. Не било достатъчно да се потопи светът в тъма. Трябвало да го премахне напълно.

Гаспар бил решен: тази вечер щял да унищожи света!

Да бъдел сам, най-сетне…

Сам със себе си, без да се разсейва с хората, с вещите, с пространството, и с цялата тази обективна и противна гнусотия. Сам в компания със себе си в безкраен покой, носещ името вечност…

Гаспар стиснал в ръка стъкленицата с опиума. Наистина, хората са смешни! Вземат прекалено на сериозно собствения си живот и дори не се боят от мен. А пък с тази обикновена стъкленица мога да накарам всички тях да изчезнат. Държа властта между пръстите си. Небитие! Разруха! Окончателно решение! Апокалипсисът дреме на дъното на едно шише! Ще донеса смърт на всички тях!

Смърт?

Гаспар се усмихнал.

Да, смърт. Хората наричат онова, което ще направя, „смърт“!

Той се засмял от все сърце.

Смърт, точно така, смърт! Ще се самоубия! Отнесен към мен, изразът става шеговит. Все едно Господ може да се самоубие…

Смехът се превърнал в кикот.

Да се самоубия?

Не аз ще умра, глупаци, а вие! Всички вие! Не себе си премахвам от света, света премахвам!

Гаспар се изтегнал на леглото и опитал да се настани удобно. После доволно въздъхнал.

Сбогом звезди, зловонни дихания, лицемерни думи, остри мебели, стъпала, крампи в прасеца, опърничави жени и побеснели кучета. Сбогом, пространство! Вече няма да се губя в нещата, ще си спестя разстоянията, вратите, които се отварят, които се затварят, стръмните пътища, които трябва да изкачвам, ръцете, които се протягат. Ще избегна нощта, умората от почивката, принудителните часове, в които изтягам разнебитеното си тяло, в които бих искал да си отрежа краката, да строша гърба си, часовете в които, тъй като не мога да избягам от тялото си, се опитвам да го удавя в дълбок сън. Почивката, омразната почивка, дан на умората от живота…

Що за глупава идея да се въплътя! Нелеп товар! Заради няколко присветвания на мигновена наслада си причиних глад, жега, жажда, болка, студ, убождане, изгаряния, целият този живот на човек, на боляща кожа…

За какво ли ще съжалявам? За миризмата на цветя, някоя вечер под габърите, за лилавеещото небе на свечеряване, за женско бедро, за мандарина, за златно котешко око… в света са красиви само подробностите, цялото е отблъскващо.

И да мина без времето, което минава, което не минава, което на минаване ме блъска, което ме удря, което ме мъчи. Времето принадлежи на вещите… Щом премахна вещите, ще премахна и времето.

Да срина своите граници. Край с пространството, край с времето! Без тяло! Сам… безграничен… безусловен… най-сетне абсолютен… Гладък, вечен живот…

Нищо.

Нищо, освен мен.

А аз не съм нищо.

Не, не, не съм нищо.

Гаспар се надигнал нервно.

Ами ако?…

Не, не, твърде глупаво е.

Ами ако…

Мисълта се промъкнала в него и го пробола.

Ами ако и той изчезнел заедно със света?

Гаспар се насилил да се засмее, но се изсмял прекалено звънко. Разчленил на висок глас: „Творецът не умира с Творението си, той е над него, извън него, трансцедентен.“

По тила му се стекла студена капка.

Трансцедентен! Аз съществувам извън онова, което замислям и което създавам. Това съм аз, това е нещо пълно, кръгло, аз, това е нещо.

Тръпки залъкатушили по гърба му.

Дали поглед, който не вижда, си остава поглед? Дали съзнанието на нищото си остава съзнание? Съзнание от нищо не се ли превръща в липса на съзнание?

Треска. Разтреперване.

Не, разбира се. Ще бъда аз, съзнание само по себе си. И ще си говоря!

Ще си говоря?

Но дори да си говоря вече ще е невъзможно.

Думите със звуците ще потънат в стопилия се свят. Ще настъпи тишина.

Гаспар се хванал за сърцето, което туптяло твърде силно, сякаш ръката му можела да го забави. Тишина… Бил свикнал с думите, със своя език, с този убягващ и прецизен френски, като крачка на врабче, тичащо по улук.

Но не, не трябва да съжалява за нищо. Дори самият език е извращение. Безумието на хората така ми е объркало главата, че започнах и аз да си говоря като на друг човек. Да си говоря! Като на друг човек! Все едно ми е притрябвало посредничеството на думите, за да разбера себе си…

Гаспар въздъхнал и се изпънал, опитвайки се да се отпусне. Без думи, без истории… Дълго, снежно безмълвие…

Ами ако вечността е отегчителна?

Хайде, хайде! Скуката е само във времето. Извън времето ще бъда цялостен и изцяло в насладата да бъда. Без тяло, без друг, без думи. Вечен. Чист дух. С прозирна сама по себе си чистота.

Гаспар отпил първа глътка.

Ще бъда всичко като нищо, но ще бъда всичко. Пространството е затвор за мен, времето е мъка, не желая повече и се освобождавам. Свободен съм. Аз съм необходимостта.

Тръпка пробягала по него. Ами ако още има спомени? Ако да убие света не означавало да спре да го сънува или по-скоро да има кошмари? Затворник на собствената си памет за вечността…

За да се успокои, Гаспар изпил остатъка от шишенцето.

Хайде, хайде, не е възможно. Ще убия осезаемото, значи ще убия всички образи, всички гласове, всички аромати, всички лица. Няма да ми остане ни едно. Да сънуваш, означава все още да си в сетивното. Вечността ще бъде без сънища.

Облизал последните капки от гърлото на шишенцето и напълно се отпуснал.

Намирал възглавницата за доста твърда, опитал се да намери по-удобна позиция и успял да не мисли за нищо повече.

Няколко минути по-късно Господ заспал последния си сън, отнасяйки света в небитието, откъдето Той трябвало никога вече да не излезе.

Сигурно бе на зазоряване. Слаба светлина стигна до бюрото ми. Прокънтяха пет самотни, злокобни удара. Светът все още бе един блок безмълвие.

Направих си кафе. Унинието, което идва след творението, натежа на плещите ми; бях твърде уморен, та да пиша отново, но прекалено приповдигнат, за да не правя нищо. И тъй, захванах се да препиша текста си с виолетово мастило.

В седем ръкописът бе изсъхнал. Отворих прозореца, блед и колеблив ден докосваше стените на Париж, а долу животът се бе събудил, та слязох на улицата.

Видях едно хлапе, помолих го срещу дребна монета да занесе пакета на адреса на Стареца; прибавих и плик, в който му съобщавах за посещението си на другия ден следобед. Доволно от сделката и нетърпеливо да ми докаже, че съм направил добър избор, момчето само оправи каскета си и хукна.

Прибрах се и си легнах.

Сигурно съм спал цял ден и цяла нощ. Събудих се няколко часа преди срещата със Стареца. Щом се посъвзех, с огромно усилие намерих чиста риза и парче корав хляб. Прескочих купищата книги, хартии, дрехи и отпадъци, които бяха задръстили коридора. Щом тракнах вратата, реших, че на другия ден ще опразня този апартамент или ще се преместя.

Стигнах до лишената от чар сграда с мрачния вход. Качих се. Апартамент 202. За разлика от първия път, вратата беше заключена. Звъннах.

Никакъв отговор.

Звъннах отново.

„Апартаментът е голям“ — помислих си.

Никакъв отговор.

Звънях и звънях отново. Забарабаних с пръсти по вратата, а след това потропах в случай, че Старецът е малко глух.

Никой.

Обхвана ме паника. Изтичах надолу по стъпалата, за да търся портиер, пазач или някой съсед, който да има дубликат от ключовете, но напразно! Сградата бе пуста. Намирах само коридори и заключени врати. Нито една жива душа.

Изпаднах в отчаяние, убеден, че Старецът е умрял. Качих се тичешком, готов да разбия вратата. Но щом хванах дръжката, тя поддаде от първо натискане, съвсем леко, сякаш да ме успокои.

Сега апартаментът бе осветен, а стените боядисани в ослепително бяло. Приличаше на онова, което бих искал да направя с моя. Как беше възможен такъв ремонт за два дни? Сигурно бях сбъркал етажа…

Но в дъното на коридора, където бе кабинетът, върху новия мокет бе оставен плик на мое име.

Отворих го.

Скъпи приятелю,

Няколко думи, за да резюмирам фактите:

1736 година: предполагаема смърт на Гаспар Лангенхарт. Всъщност, нищо не я доказва. И не знаем откъде идва информацията за тази предполагаема смърт.

1786 година: Бележка за портрет на Гаспар Лангенхарт, който вече не съществува или никога не е съществувал, в „Галерия на великите мъже“, сборник от гравюри по картини, фалшив сборник, отпечатан от непознат фалшификатор.

1836 година: Разказ за дейността на Сектата на Егоистите в „Спомени на един почтен човек“ от Жан-Батист Нере, публикувани от Анри Рение-Лалу. Кой е Жан-Батист Нере? Кой е Анри Рение-Лалу? Какво друго са направили? Дали някой ги споменава някъде? Дали не са един и същи човек?

1886 година: разказ за любовта на Гаспар Лангенхарт в ръкописа на Амеде Шамполион. Но кой е Шамполион?

1936 година: Мислите на Гаспар за религията, открити от един бележит непознат, самият аз. Но кой съм аз?

1986 година: Смъртта на Гаспар Лангенхарт, разказана от вас. Този път е фалшив манифест. Но кой е фалшификаторът?

И тъй, точно на всеки петдесет години някой непознат, едно име, което нищо не потвърждава, донася неизвестни сведения за философ, за когото се твърди, че е умрял по времето на Луи XV. При всяко поколение някой човек отново разорава полето на мисълта на Гаспар Лангенхарт.

Дали зад тези писания не стои един и същи човек? Кой ни доказва, че Гаспар Лангенхарт наистина е мъртъв?

Къде е погребан? Можем ли да видим земята, която го покрива и червеите, които са го изяли? Не взема ли той самият думата на всеки петдесет години? Не се ли появява той самият по два пъти във всеки век? Човекът, който няма лице, човекът, който е само дух, който е изцяло дух, който е Духът, може ли той да погине като хората и като вещите? Повярвайте ми, повярвайте ми, разсъдете, Гаспар Лангенхарт е все още жив. И няма да умре.

Колко ли часа бяха минали?

И къде бяха минали?

Освестих се чак в дълбока нощ — ослепителната светлина на едно туристическо корабче ме откри облакътен на моста на Парижката Света Богородица, загледан в зеленикавата вода.

Погледнах ръцете си, пипнах лицето си. Дали сега аз бях Гаспар Лангенхарт?

Професор Арман Брусе

Клиника Сент-Анян

Улица Мулине №12

75013 Париж

До Мис Хариет Съмървил

Минесота

2.01.1993

Уважаема госпожице,

Имам тъжната чест да ви уведомя за кончината на вашия далечен братовчед Жерар Лагере, който току-що угасна в трийсет и третата си година. Мускулната дистрофия, която го унищожаваше години наред, в крайна сметка победи здравето му.

Нотариусът, господин Бариер, ще ви каже подробности за състоянието, което неговите родители му бяха оставили, състояние, което е непокътнато, тъй като Жерар прекара почти целия си живот на възрастен човек в нашата клиника.

Не бих могъл с лекота да кажа няколкото добри думи, които обикновено се полагат на младите покойници: братовчед ви не правеше нищо, за да накара хората да го заобичат, дори не говореше с другите болни или с болничния персонал. С годините дори стана все по-потаен и затворен, сякаш никой нямаше значение или дори не съществуваше реално.

В стаята му открихме тази голяма тетрадка с червена кожена подвързия и виолетови ръбове на листите. Според медицинските сестри последните години от живота си той прекарал в това да я изписва с дребничкия си почерк, преди слепотата, после и пълната парализа на ръцете да го направят неспособен за всякаква работа.

Последните му месеци бяха доста трудни. Той говореше за някакъв „старец“, казваше, че той е този „старец“… вероятно е усещал, че приближава края на живота си.

Признавам, че бе трудно да се изпита дълбока симпатия към братовчед ви, но винаги съм усещал силна жалост към него. Много рано останал сирак и с ужасна малформация на лицето, която го изолираше от обичта на другите хора, той още от юношеските години започнал да усеща наченките на дистрофията, която щеше да го отнесе. Така и не успях да се сдържа да виждам в този самотен човек, затворен в стаята си в едничката компания на своите мисли и принуден да мечтае за живот, който не може да води, някаква метафора на човешкия ни живот…

Несъмнено ще научите повече за него след като прелистите този разказ, който набързо прегледах, без да разбера много добре за какво става дума. Братовчед ви намеква там за изследвания, които бил предприел в Националната библиотека, в чужбина, а след това в Нормандия. Кога ли е могъл да иде там, като се има предвид здравословното му състояние? В няколкото дни, през които излезе в почивка от клиниката ни ли? Струва ми се малко вероятно.

Затова сметнах, че е пълна измислица, но при една случайна среща с господин Ривар, преподавател в Колеж дьо Франс, за голяма моя изненада разбрах, че този Гаспар Лангенхарт, философът-егоист, за когото говори вашият братовчед, в действителност бил съществувал. Кое е вярно и кое лъжа в този разказ? Скромният човек на науката, какъвто съм аз, е неспособен да ви каже. Но самият професор Ривар ми изглеждаше силно запален от съществуването на текста, написан от вашия братовчед, и настоятелно ме попита дали при случай не бихте могли да му го заемете.

Успокоих го, че вие вероятно ще изпълните молбата му, тъй като не виждах защо всъщност неговото далечно семейство ще се заинтересува повече от него като покойник, отколкото приживе.

Ще ми простите, госпожице, за тези последни шеговити думи, които отпращат по-скоро към отчаянието на един безсилен пред смъртта лекар, отколкото към някаква враждебност спрямо вас. Госпожице, моите искрени почитания.

Професор Арман Брусе

1

Луций Корнелий Цина (Lucius Cornelius Cinna) е политик на Римската република през 2 век пр.н.е. — Бел.пр.

2

Джордж Бъркли — английски философ от ирландски произход от началото на XVIII век. Тук се визира неговия труд „Три диалога между Хилас и Филонус“. — Бел.пр.

3

Богинята на Луната. — Бел.пр.

4

Остров Китера според древногръцката митология е мястото, където Афродита се е родила от морската пяна. — Бел.пр.

5

Адонис — в древногръцката митология божество на умиращата и възкръсваща природа. Според преданията той бил любим на богините Афродита и Парсефона и по заповед на Зевс прекарвал по половин година с всяка от тях, което олицетворява смяната на сезоните. — Бел.пр.

6

Аспазия — известна с ума, красотата и вкуса си към изкуствата жителка на древен Милет, съпруга на Перикъл, чиито политически опоненти я обвинили в неморалност. — Бел.пр.

7

Давид и Йонатан — библейски герои, свързани в дълбока любовна връзка. — Бел.пр.

8

Корюдон — овчар, чиято любов към едно момче Вергилий възпява в своите „Буколики“. — Бел.пр.

9

В случая — чужд, не циганин. — Бел.пр.

Content

Ерик-Еманюел Шмит
Сектата на егоистите

1