Ерик-Еманюел Шмит

Одисей from Багдад

„Чуждо е само онова, което не е човешко.“

Жан Жироду, Елпенор

Пролог

Казвам се Саад Саад, което на арабски означава Надежда Надежда, а на английски Тъжен Тъжен, от седмица на седмица, понякога от час на час, та дори в един-единствен взривил се миг, моята истина приплъзва от арабски към английски и според това дали се чувствам оптимист или окаяник се превръщам в Саад Надеждата или в Саад Тъжния.

От лотарията на раждането човек тегли добро или лошо число. Когато се приземиш в Америка, Европа или Япония, приземяваш се и толкова: раждаш се веднъж завинаги и няма нужда да започваш отначало. Докато щом човек види бял свят в Африка или в Средния Изток…

Често си представям, че съм бил преди да бъда, представям си, че съществувам в последните минути преди зачеването си и тогава оправям нещата, насочвам колелото, което разбърква молекулите, клетките, гените, и го завъртам в друга посока, за да променя резултата. Не да се направя различен. Не. Просто да се разпъпя другаде. Друг град, някоя различима страна. Разбира се, в същото лоно, утроба на тази майка, която обожавам, но утроба, която да ме положи върху земя, където да мога да вирея, а не в дупка, от която двайсет години по-късно ще трябва да се измъквам.

Казвам се Саад Саад, което на арабски означава Надежда Надежда, а на английски Тъжен Тъжен: бих искал да си остана само с арабската версия, с напъпилите обещания, които името ми рисувало в небето, бих желал да поникна единствено със сока на гордостта, да порасна, да се възправя и да издъхна на мястото, където съм се появил, като дърво, разцъфнало сред своите, а след това на своя ред да пусна издънки и да завърша прикованото си към все същото място пътуване във времето; бих бил очарован да споделя илюзиите на щастливите хора, да мисля, че живея на най-хубавото място, без нито една екскурзия да ми е позволила да правя сравнения, но това блаженство ми бе изтръгнато от войната, от диктатурата, от хаоса, от хилядите мъки, от прекалено многото мъртъвци.

Всеки път, когато по телевизията гледам Джордж Буш, президентът на Щатите, виждам пълното отсъствие на съмнения, нещо, което на мен ужасно ми липсва. Буш е горд, че е американец, сякаш има заслуга за това… Той не се е родил в Америка, а я е измислил, да, сътворил я е още с първото си ако в родилното, усъвършенствал я е, докато е гукал в пелените в кошарката, и в крайна сметка я е довършил с пастелчета върху първолашкия си чин. И е съвсем естествено като възрастен да я управлява! Не бива да му говорите за Христофор Колумб, това го изнервя. Не бива да му казвате също и че Америка ще продължи да съществува след неговата смърт, това го наранява. Толкова е очарован от своето раждане, все едно го дължи на себе си. Син е на самия себе си, не на родителите си, и си приписва заслугата за онова, което му е било дадено. Арогантността е хубаво нещо! Тъпоумното самодоволство е прекрасно! Суетата, която поема отговорността за онова, което е получила, е направо великолепна. Ревнувам го за това. Както завиждам на всеки, който обитава обитаемо място.

Казвам се Саад Саад, което на арабски означава Надежда Надежда, а на английски Тъжен Тъжен. Понякога съм Саад Надеждата, понякога Саад Тъжния, макар че в очите на повечето хора съм нищо.

В края на това пътуване и в началото на новото, пиша тези страници, за да оневиня себе си. Роден съм някъде, където не трябваше, поисках да замина оттам, поисках статут на имигрант и пропадах от една самоличност на друга: имигрант, просяк, незаконно пребиваващ, без документи, без права, без работа, а единствената дума, която ме определя в момента, е нелегален. Паразит би било твърде щадящо. Използвач също. Измамник още повече. Не, нелегален. Само нелегален. Добре дошъл никъде. Навсякъде чужденец.

В някои дни имам усещането, че ставам чужденец дори спрямо човешкия род…

Наричам се Саад Саад, но най-вероятно няма да предам това име. Заклещен в двата квадратни метра, до които се свежда моето временно жилище, ме е срам да се възпроизведа и с това да увековеча една катастрофа. Толкова по-зле за майка ми и баща ми, които са празнували идването ми на Земята: ще бъда последният Саад. Последният от тъжните или последният от онези, които са хранели надежда, няма значение. Последният.

1.

Роден съм в Багдад, в деня, когато Саддам Хюсейн побеснял като видял първите си бели косми, и така се разкрещял из двореца, че за малко да си скъса вратните вени, извикал бръснаря и му наредил да ги покрие с дебел слой гарвановочерна боя, след което обявил на човека с треперещите пръсти, че отсега нататък ще го държи отговорен и за най-малкия признак на остаряване: хубаво да си отваря очите! Тъй че съм се родил в ден, когато Ирак избегнал една катастрофа. Добро или злокобно предзнаменование?

Ако споменавам тази подробност, то е защото се случило така, че бръснарят бил роднина на лелята по съребрена линия на една братовчедка на полусестрата на майка ми. Един вид — рода… Когато същата вечер дошъл у дома, за да отпразнува моето идване на бял свят, бръснарят не се въздържал и скрит зад една завеса, споделил случката с баща ми и приглушил глас, се опивал от тази история, но за сметка на това нито тази вечер, нито никога така и не сподели къде са били стареещите косми, дали на главата, или на друго място от президентското тяло, обаче този пропуск насочваше разследването, защото, известно е, че в нашата страна мъжете, които искат да изглеждат дълго млади, почернят космите около половия си член.

Във всеки случай родителите ми имали два повода да се радват: на бял свят беше дошъл техен син и тиранинът остаряваше.

Приели ме като чудо. Нормално: след четири дъщери съм бил нещо, на което вече не смеели да се надяват. Розовото макаронче, което се мъдрело между краката ми, предизвикало викове на възторг, и лилипутските ми гениталии възродили родословните надежди. Преди да кажа или направя дори едничко умно нещо, съм предизвикал паметно празненство, а на другия ден — стомашни проблеми и незапомнен махмурлук.

Бях много глезен през първите си години и много по-бавно от другите на моята възраст разбирах как живеят или не живеят сънародниците ми.

Живеехме в апартамент в тантурест блок на хвърлей от гимназията, в която баща ми работеше като библиотекар. Разбира се, училището беше училище на Баас, библиотеката — на Баас — дума, която обозначава президентската партия, — както и радиото, телевизията, басейнът, спортният салон, киното, кафенетата… и дори бардакът, добавяше баща ми.

Тъй че от самото начало ми се струваше, че в живота има три основополагащи неща: семейството ми, Господ и Президентът. Докато пиша тези думи, си давам сметка, че единствено дистанцията ми позволява с такова безразсъдство да подреждам елементите в този ред, тъй като по онова време подобна подредба би изпратила всеки иракчанин в затвора, най-добрата подредба би била: Президентът, Господ и семейството ми.

Нависени навсякъде, снимките на Президента наблюдаваха ежедневието ни, учебниците ни бъкаха от неговия портрет, лицето му се мъдреше в бюрата на публичната администрация, както и в частните магазини, от баровете до ресторантите, като се мине през магазините за платове, за чинии, дори бакалиите. По убеждение или пък от предпазливост и страх, всеки си бе окачил по една снимка на арабския водач и рамкираният портрет на Саддам Хюсейн се оказа по-ефикасен от всеки талисман и най-необходимото, за да се предпази човек от зла орис — най-необходимото, но не и достатъчното, защото произволните арести и хвърлянето в затвора без обяснения валяха по-силно от дъжда. Аз си мислех, че чрез тези си образи Президентът ни наблюдава, той не бе застинал върху картона, не, той стоеше там истински, сред нас, отпечатаните му очи криеха камера, хартиените му уши замаскираха микрофони, Саддам шпионираше онова, което правим и казваме около неговите репродукции, и нямаше нещо, което Саддам да не знае. Както мнозина иракски ученици, и аз вменявах на Саддам всякакви видове власт. Логично, той ги притежаваше всичките.

От време на време изчезваха хора, дори ако имаха семейство, жена, поколение, наследници, изведнъж спираха да дават какъвто и да било признак на живот. Тогава имаше две възможности: или се бяха включили в съпротивата срещу Саддам Хюсейн, или бяха затворени, измъчвани и след това убити, защото са се включили в съпротивата срещу Саддам Хюсейн. Никой не проучваше двете хипотези, защото вероятността да надушат истината бе голяма. И тъй, оставяха изчезналите да си чезнат, защото не знаеха дали са се скрили в планините на бившия Кюрдистан, или са били разтворени с киселина.

Като дете намирах това за чудовищно, ужасяващо и нормално; според логиката на един млад ум, намирах за нормално всяко явление, което откривах, и бях привързан към чудовищата, които ме ужасяваха. Бях абониран за жестоките приказки, а баща ми ме захранваше с древни легенди, като тази за Гилгамеш, възприемах съдбата като нещо случайно, черно и страшно, не можех да си представя света без Саддам Хюсейн, с неговия абсолютизъм, прищевки, гневни изблици, настроения, нетърпимост и променливост; той ме вълнуваше; обожавах го толкова, колкото и се боях от него. Единствената разлика между света на приказките и действителността бе, че тук долу, извън страниците и далеч от омагьосаните царства, човекоядецът се казваше Саддам Хюсейн.

Според мен Господ бе конкурент на Саддам Хюсейн, негов пряк конкурент. Много общи точки и почти никаква разлика: на него също дължахме боязън и почит, към него възрастните също отправяха тихи молитви и гръмки благодарности, на него също не биваше да му се противопоставяме. Понякога се колебаех и се чудех, ако се наложеше да избирам, след кого да тръгна: след Бог или след Саддам Хюсейн. Само че в този двубой Господ не играеше на равни начала със Садам. Първо, защото малко се месеше в ежедневния живот, най-вече в Багдад… А и защото му трябваше повече време, за да си отмъсти, отколкото на Саддам… и премълчаваше, без да трепне, пред оскърбления, за които Саддам наказваше още преди да са изречени. Според мен, тази особеност бе характерна за Господ: не толкова кръвожаден, флегматичен и съвсем не злопаметен. Разсеян. Дори забраван… Даже се впуснах в тази хипотеза: щом Господ толкова забавя наказанията, дали е, защото е добър? Не бях сигурен, макар толкова трайно лекомислие да накланяше везните в негова полза. Имах Господ за любезен, поне повече от Саддам. Той държеше и коза на старостта, макар в моя кратък живот Саддам винаги да бе заемал и това място. И накрая, предпочитах Божиите хора пред хората на Саддам: от брадатите имами с виолетови клепки, които ни учеха да четем в Корана, а след това да четем Корана, лъхаше внимание, благина и човечност, несравними с поведението на баасистките грубияни, съмнителни чиновници, безмилостни генерали, свирепи съдии, бързодействащи полицаи, войници с лек спусък. Да, без никакво съмнение, Господ умееше да подбира хората си по-добре от Саддам. Всъщност самият Саддам изглежда почиташе Бога. Пред кого ли се прекланяше?

Далеч от Саддам, който ме ужасяваше, и от Господ, който ме интригуваше, семейството ми ми носеше сигурност и приключение: от една страна, изпитвах увереността, че съм обичан, от друга — четири сестри, една претрупана с работа майка и пълен с изненади баща поддържаха любопитството ми будно. Домът ни гърмеше от гоненици, смехове, песни, лъжливи заговори, истински прегръдки, викове, задушени с шеги, до такава степен нямахме пари, че всичко беше проблем, храната, излизанията навън, игрите, поканите, но ни доставяше удоволствие да се опълчваме на тези трудности и дори да преувеличаваме ограниченията, защото по много източен начин обожавахме да усложняваме онова, което, ако си бе останало простичко, щеше да ни бъде просто досадно. Външен наблюдател не би сгрешил, ако би определил порядките в семейство Саад като „истерични“, при условие че включи в това и истинското щастие, което истерията ни доставяше.

Баща ми допринасяше за разбиване на пух и прах на нашата организация с начина, по който говореше. Библиотекар, изтънчен читател, ерудит и мечтател, той бе заимствал от книгите манията да медитира в благороден стил; като арабските книжни плъхове, луди за поезия, и той предпочиташе да се среща с езика на една висота, където нощта се нарича „наметало от тъма, което се спуска над космоса“, хлябът „хрупкава венчавка между брашното и водата“, млякото „меда на преживните животни“, а кравешкото лайно „бисквитката на полята“. В същия стил той наричаше баща си „автора на дните ми“, съпругата си — нашата майка, „моят извор на плодовитост“, а издънките си — „плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, капки пот от звездите“. Когато стигнахме възрастта да можем да се движим, сестрите ми и аз започнахме да се държим като обикновени хлапещаци, а баща ни описваше направеното от нас с най-редки думи: ние „се подкрепяхме“, вместо да ядем; не пишкахме, а „поливахме прахта на друмищата“, когато изчезнехме в тоалетната, „отговаряхме на повика на природата“. Освен това цветистите му изречения не съставяха ясно послание и тъй като първите му засукани изрази срещаха единствено зяпналите от почуда уста на слушателите, особено в наше лице, лицето на неговото коляно, патриархът Саад в раздразнението си и кипнал от гняв пред толкова безпросветност, изгубваше търпение и веднага превеждаше мисълта си с най-груби думи, като разсъждаваше, че щом има пред себе си магарета, ще трябва да им говори като на такива. И така минаваше от „не ме засяга особено“ на „дреме ми на хурката“, от „престани да ме омайваш, хитро дяволче“ на „не ме будалкай, тъпчо!“ всъщност баща ми не познаваше обикновените думи, използваше само тези от двете крайности и живееше на двата най-отдалечени един от друг етажа на езика, благородния и простонародния, като прескачаше от единия на другия.

Спомням си, че една януарска събота, когато станахме много рано, за да отидем при един чичо, който живееше далеч, докато се бръснеше, баща ми ме попита:

— И тъй, синко, като богоподобния Одисей, и ти тръпнеш пред розовопръстата зора, нали?

— Моля, тате?

— Не ти ли замръзва задникът в пет сутринта?

Резултат: обожавах да бъда с татко, защото той винаги се изразяваше много образно.

Нямах усещането, че се подчинявам на майка си: толкова я обичах, че каквото и да решеше тя, аз все бях съгласен. Представлявахме един човек с две тела: нейните пожелания се превръщаха в мои желания, въздишките й можеха да изтекат като сълзи през моите очи, радостта й ми носеше екстаз.

Макар и изненадани от това необичайно разбирателство, сестрите ми го зачитаха. Тъй като бях единствено момче, а те чертаеха живота си в бъдеще до един-единствен мъжкар, оправдаваха с пола привилегированото ми положение и не проявяваха ревност, дори напротив, съперничеха си, за да спечелят моята благосклонност.

И така, човек може да разбере, че съм отраснал в Рая. Този прекрасен затворен свят, населен от предани жени, забавен баща, пътешестващ Господ и деспот, държан на почтено разстояние от стените на дома ни, бе убежище на моето щастие до единайсетгодишната ми възраст.

Ако детството се погажда с абсолютните господари, то юношеството ги вади от леговищата и ги мрази. Политическото ми съзнание поникна заедно с космите.

Вуйчо Нагиб, брат на майка ми, един ден бе арестуван от хората на Президента. Затворен, изтезаван веднъж, върнат в затвора, изтезаван втори път, захвърлен в някаква килия и изтощен от глад, пет седмици по-късно той бил изхвърлен на улицата, слаб, осакатял, окървавен, коруба с месо за уличните псета. За щастие някаква съседка го разпознала, разгонила кучетата и ни предупреди овреме.

У дома майка ми и сестрите ми нежно се грижеха за оздравяването на вуйчо, още повече, че бе изгубил едно око и едно ухо. Дни наред трескав, бълнуващ и сънуващ кошмари на приливи, Нагиб само стенеше, преди да успее отново да проговори. Разказа ни какво е преживял. Разказът му бе кратък: великаните го ругали, държали го жаден, без храна, като го биели часове наред, но спестявали обясненията в какво го обвиняват. „Предател!“, „Шпионин“, „Свиня, купена от Америка“, „Мръсник на заплата от Израел“, това били редките думи, които дочувал между шибането с колан, ритниците и ударите с палка с шипове. Обикновени обиди у нас. Нагиб се досетил, че го смятат за виновен, но виновен в какво? Той страдаше, защото умолявал мъчителите си да го ориентират, като им обещавал, че след това ще си признае всичко, да, всичко, само за да спре болката. Напразно! Нагиб ги разочаровал, това била единствената ясна мисъл, която осъзнал между пристъпите на болка: палачите му били разочаровани, че трябва да го изтезават.

Бил изхвърлен от затвора, без при освобождаването му да дадат повече обяснения, отколкото при ареста му.

Познавахме чичо Нагиб, който бродираше чехли, и знаехме, че нищо в него не можеше да предизвика подозрения, защото не беше нито кюрд, нито евреин, нито шиит, нито бе свързан с Израел, нито пък бе влюбен в Америка, а и нямаше никакви връзки с Иран. Беше виновен единствено, че е заподозрян.

От този момент всички ние ставахме заподозрени…

Всъщност мъченичеството на вуйчо Нагиб не беше ли част от преднамерен, архитектурен, систематичен опит да се наложи царство на терора? В очите на бъзливия Президент всички иракчани бяха подозрителни, да, подозрителни! „Ако съзаклятничите срещу Саддам, ние, хората на Саддам, все някога ще научим. Няма значение, че някой път може да сбъркаме, по-добре да убием един невинен, отколкото да оставим да благоденства един виновен. Сговорчивите са добре дошли. Остава само да се снишавате в покорство и мълчание.“

На единайсет измервах неправдата, която изживяваше моята страна, започнах да я усещам и бунтът си проправи място в гърдите ми, които възмъжаваха. Тогава реших, че аз, за разлика от вуйчо Нагиб, ще дам на хората на Президента основателни причини да ме подозират, и че ако някой ден ме хванат, ако ме пекат с електрически жици, ако натискат главата ми във вана, докато се удавя, няма да ме измъчват напразно, толкова активно ще съм се борил срещу тях.

Един четвъртък баща ми мина покрай стаята ми и ме видя как блъскам с юмруци по стените, естествено, наранявах повече собствените си кокалчета, отколкото зидовете, тъй като борбата ми объркваше враговете, но не можех да спра да удрям.

— Плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, звездни капки пот, какви ги вършиш?

— Бесен съм.

— Срещу какво е насочен гневът ти?

— Саддам Хюсейн.

— Млък. Ела с мен.

Той ме хвана за ръка и ме отведе в едно скривалище, обособено под къщата. Там открих съкровището на баща ми, книги, които няколко години по-рано го бяха накарали да махне от библиотеката и които, вместо да изпрати в министерството за унищожаване, бе запазил, подредени по рафтове в мазето ни и скрити зад стари килими.

Имаше всякакви забранени книги, едните, защото бяха кюрдски, другите, че противоречали на добрите нрави, трети бяха християнски; по доста нелеп начин произведенията, които се доближаваха до крайностите — религиозни проповеди или някой еротичен разказ, в очите на баасистката цензура прекрачваха една и съща червена черта, тази на провокацията, тъй че епископ Босюе и маркиз Дьо Сад бяха братя в немилостта, обречени да се пекат в ада като съседи по шиш. Хубавото на преследването на произведенията от страна на Партията бе, че трябваше толкова малко, за да бъде забранена една публикация, та баща ми бе смогнал да състави добра сбирка, в която се мъдреше най-доброто от европейската литература, френски есеисти, испански поети, руски романисти, немски философи, както и, на цели два рафта, криминалните романи на Агата Кристи, под претекст, че тъй като Ирак е бил под британско владичество, трябвало да се отървем също и от най-известната английска писателка.

Като ме посвещаваше в своята тайна, баща ми завършваше, или по-точно започваше моето възпитание. Горд със страната си, влюбен в богатата й хилядолетна история, той говореше за Навуходоносор сякаш се бяха срещали вчера, мразеше сегашния режим и съхранявайки тези книги, имаше усещането, че напук на Саддам Хюсейн, когото смяташе за узурпатор, съхранява иракската традиция, културата на ерудитите, която бе родила писмеността и се бе показала жадна за чужди култури. Наричаше нелегалната си библиотека „джобната ми Вавилонска кула“, до такава степен му се струваше, че тя повтаря в умален мащаб Вавилонската кула, където понякога отиваха любопитни от цял свят, поклонници, разговарящи на най-различни езици.

От този ден нататък придобих вкус към четенето или към свободата — което е едно и също — и запълних юношеството си с това да разпознавам идеологическото промиване на мозъка, което ни прилагаха в гимназията, и да се пазя от него, като се опитвах да мисля по различен начин и със собствената си глава.

Сестрите ми се омъжиха. По това време бях открил, че макар да се движех сред жени, не съм момиче. Защото на момичетата в главата им е само това — да се оженят, просто са обсебени от тази мисъл, представят си идеалния кандидат, а след като се появи годеник, подготвят церемонията, след сватбата те дори напускат семейния дом, да, да, до такава степен, за да се посветят на брака си; на брака, а не на съпруга, защото мъжът, както мъжкарите при животните, си има и други неща за вършене — работи, спори, събира се на чаша ментов чай с приятели, с които играят на зарове, домино, шах. Да, момичетата са си такива и сестрите ми не правеха изключение от обичаите.

„Семейството расте“, възкликваше майка ми и сълзи се стичаха по бузите й, защото това означаваше „къщата се опразва“. А нямаше представа до каква степен е права, тъй като дори не подозираше, че библиотеката, не, нашата „джобна Вавилонска кула“ също се опразва, тъй като баща ми, скромен чиновник, се изправяше срещу опасността и продаваше забранените книги, за да плати всяко сватбено празненство.

Вече си бях спечелил двама шуреи — Азиз и Рашид — три племеннички и племенник, когато през август 1990 година Саддам Хюсейн започна войната срещу Кувейт.

Военната операция не само се провали, ами по-големите ми сестри се покриха с черни воали, тъй като съпрузите им бяха паднали в битката. Останаха вдовици и се върнаха да живеят у дома, заедно с бебетата си. Баща ми продаде няколко мебели под претекст да се отвори малко място.

Тогава започна икономическата блокада. Като ответна мярка срещу агресивната политика на Саддам Хюсейн — осъдителна оценка, която споделях, и още как — Обединените нации решиха да поставят Ирак под ембарго.

Не знам дали угоените, шкембести и възмутени политици, които наложиха тази санкция, са си представили дори за миг онова, което ние, иракчаните, щяхме да изтърпим; съмнявам се и това е единственото им извинение. Замислено да накаже Саддам Хюсейн, ембаргото се стовари само върху нас, хората от народа. Динарът изгуби повече от хиляда пъти от своята стойност и излизахме на пазар с цели пачки стари банкноти, скрити в торби за смет или картонени куфари. Пък и какво ли да купим? Нямаше нищо за продаване. Мнозина граждани се върнаха да живеят по селата. Без ежемесечния пакет, раздаван от правителството — брашно, готварско олио, захар и чай, — щяхме да измрем от глад, благодарение на раздаваните помощи, само страдахме. В Багдад страхът растеше и се ширеше, вече не само страхът от Саддам Хюсейн, не, но ако човек все още притежаваше нещо ценно, което не бе продал, също и страхът, да не би да го оберат нощем; шофьорът на такси спеше в колата си с пистолет на хълбока зад заключената с катинар врата на гаража си, а семействата стояха на стража, за да не им откраднат торба ориз или щайга картофи. Но най-острият страх, онзи, който бродеше в подмолите на умовете ни, бе страхът да не се разболеем.

Точно това се случи с децата на сестрите ми. Дали изпадналите в шок от смъртта на съпрузите си майки не им даваха развалено мляко? Или пък излъчваха заразителна тъга и тревога? Децата им скачаха от инфекция на продължителна диария.

Всеки път ходех с майка ми и кърмачетата в диспансера. Първия път лекарят ни даде рецепта, която се оказа ненужна поради липса на съответното лекарство. Втория път отказа да лекува момиченцето, макар то да си изплюваше дробовете пред него, ако не му бутнехме пари под масата, и я спасихме благодарение на един сватбен накит, който майка ми заложи. Третия път ни заяви, че дори да му докараме с колички цялото злато на емирите, нямало да може да се добере до нужните лекарства, защото ги нямало в цялата страна — невинното дете почина. Четвъртия път лекарят стоеше сам, облакътен на прозореца в едно празно помещение, защото диспансерът бе изоставен и от колегите му, които бяха заминали в чужбина, и от медицинските сестри, които не успяваха да се придвижат до него с кола, очакваше пациент, който да поиска да купи стетоскопа му, за да нахрани и той семейството си. Момченцето също почина.

За няколко години най-голямата ми сестра бе изгубила съпруга си на война, а след това дъщерята и сина си заради ембаргото. Уморена, с изпито лице, помътняла кожа, сухи ръце и угаснал поглед, на двайсет и пет тя изглеждаше като старица.

Всеки иракчанин, преживял този период — вярно, че първи умираха бебетата, — може да потвърди на господата от Обединените нации, че ембаргото е най-добрият начин да се накаже вече нещастният народ и да се засилят позициите на неговите управници. Цимент за мъката! Бетон за укрепване на диктатурите! Преди ембаргото Правата на човека не бяха спазвани в Ирак, по време на десетте години на ембаргото беше същото, но към това се прибавяха и невъзможността да се изхраним, трудността да се лекуваме, разрастването на полиомиелита, увеличените кражби и развитието на корупцията. С отнемането на пълната власт на деспота и следователно на пълната му отговорност, ембаргото оневиняваше Саддам; ако някоя храна я нямаше, то беше заради ембаргото, ако някоя репарация закъснееше, то беше заради ембаргото, ако общественото строителство бе спряло, то бе заради ембаргото. Вместо да разклати положението на хищника ембаргото бе постигнало обратния ефект: Саддам Хюсейн отново се превръщаше в човека на провидението, единствената закрила на Ирак срещу омразните варвари. А сръчните политици, които осъдиха народа ни да страда още повече, ще остареят, сигурен съм в това, всеки в своята страна, заринати с почести и награди за хуманитарната си дейност, а сънят, на който ще се радват, никога няма да бъде смутен от спомена за ужасите, които предизвикаха и за които нищо не знаят.

През този период на няколко пъти замислях да замина за Европа или за Щатите, мислех за това отпуснато, без желание, почти лениво, както човек мисли за решение на математическа задача, защото бях забелязал, че семействата с някой член зад граница по-лесно се справяха с нищетата: два долара, пъхнати в писмо, можеха да подобрят нечия съдба. Бях го споделил с баща ми.

— Не смяташ ли, че ще успея повече някъде другаде?

— Да успееш в какво, плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, капки пот от звездите?

— В кариерата. Адвокат или лекар, няма значение. Да взема да емигрирам?

— Синко, има два вида емигранти: онези, които тръгват с много багаж и другите, които тръгват с лекота. Към коя група си ти?

— Ами…

— Онези, които носят много багаж си мислят, че като се преместят ще оправят нещата, а в действителност нещата никога няма да се оправят за тях. Защо ли? Защото проблемът са самите те! Те разнасят проблема свят да види, но нито го решават, нито се изправят пред него. Тези емигранти се местят, но не се променят. Колкото и далеч да идат, те не могат да се отдалечат от себе си и ще провалят живота си толкова тържествено, колкото и тук. Това са лоши емигранти, хора, които тръгват с няколко тона товар от минало, със своите едва докоснати дилеми, отричани недостатъци и прикрити недоимъци.

— А другите?

— Те пътуват с лекота, защото са готови, гъвкави, приспособими, податливи на усъвършенстване. Те ще съумеят да се възползват от промяната на пейзажа. Точно те са добрите емигранти.

— Как човек да разбере дали е от добрите или от лошите?

— На твоята възраст, петнайсет години, е прекалено рано.

Не заговорих повече за това и спрях да мисля. Между уроците, които ставаха все по-редки — ако учителите не бяха избягали в Йордания, учехме без тетрадки и моливи, седнали на пода в класната стая, трийсет ученици с един учебник, — ходех да продавам листа тамян пред министерствата, за да донеса няколко динара вкъщи и се вълнувах от нещастията на страната си.

Носеха се слухове относно здравето на Саддам Хюсейн. Днес му били открили рак, шест месеца по-късно казваха, че го покосил инфаркт, след това много рядък вирус го бил ослепил, и накрая мозъчен кръвоизлив го бил приковал на легло, ням и парализиран. Но пресните фотографии и появяването по телевизията опровергаваха тези информации, водачът на народа благоденстваше с черно окосмение, корем, пристегнат в корсет, налят, великолепен, непознаващ глада. Убедените упорстваха напук на очевидното: „Не бъдете наивни, Баас ни показва двойник, един от многобройните двойници на Президента.“ Тиранията обаче не беше измама. Въпреки опроверженията, слуховете се завръщаха, разнасяни със скоростта на арабския говор, те бяха кислородът ни, бегли, но устойчиви форми на надежда, надежда да приключим с него. Онези, които ги измисляха, влизаха в съпротивата — не в активната съпротива, прекалено опасна бе, а в образна съпротива, и между другото винаги локализираха раковите образувания много удачно и всеки път ги разполагаха върху някоя стратегическа област на Саддам Хюсейн, една от онези, които бихме искали първа да изчезне: гърлото, мозъкът, дебелото черво.

Ако никоя болест не успее да се пребори с диктатора, шепнеха някои, може пък американците, които се въоръжаваха срещу него, да успеят.

Нищо, че американците не са болест.

Макар че…

Но да не избързваме.

2.

Докато народът му измираше от глад, Саддам Хюсейн строеше нови дворци.

Освен това обичаше да плаче и да пуши пури и никой никога не разбра дали сълзите му са предизвикани от пушека, или от изблик на човешки чувства.

— Саад, сине мой, установих, че от Навуходоносор насам страната ни е създала много властелини и войнствени завоеватели, безразлични към нуждите на хората, със Саладин и Саддам Хюсейн списъкът се увеличава. И така, мисля, че открих причината…

— Така ли?

— То е заради палмите.

— Палмите ли?

— Палмите. Всички проблеми на Ирак идват от палмите.

— А…

— Дори бих стигнал по-далеч: палмите са в основата на проблемите, които има целият арабски свят.

— Майтапиш ли се?

— Мислим, че трудностите са политически, а те са овощни. Ако ни е трудно да стигнем до демокрация, то е заради палмите.

Изчаках баща ми да се реши да обясни, с него и най-незначителният разговор вървеше по сложни криволици и човек трябваше да знае да цени напрежението.

— Не е изненада, че един от първите парламенти в човешката история е създаден в Исландия, близо до Северния полюс, в една скалиста равнина, затрупана от сняг и лед — там няма палми! Помниш ли? Беше през IX век.

— Спомням си, сякаш беше вчера, татко.

— На нашите ширини това, разбира се, е било невъзможно.

— Заради палмите!

— Заради палмите, сине мой, плът от плътта ми, чудодейно двуного, което тъй добре ме разбира. При нас палмите дават лош пример. Всъщност как расте палмата? Не се издига към слънцето, докато не отрежат долните й части и само на тази цена тя се издига, властва и тържествува в синьото небе. Всеки арабски владетел се взема за палма; за да се издига и развива, той се откъсва от народа, отдалечава се и се отдръпва. Палмата благоприятства деспотизма.

— Съгласен съм. И какво да направим? Да купим хербицид?

Той се засмя и сипа още чай.

В съседната стая сестрите ми и майка ми, шумни, развълнувани, недосегаеми за нашите мъжки разговори, подготвяха две нови сватби.

— Навуходоносор, Саладин, Хюсейн… нямаме посредствени. От самата зора на Ирак управниците ни отслужват култа към величието.

— Тате, не виждам какво му е великото на Саддам Хюсейн!

— Параноята. По тази точка надминава всички ни.

Сякаш изведнъж заразен, баща ми неспокойно снижи тон, и след като огледа сенчестата стая, в която говореше сам с мен, продължи:

— Толкова го е страх от атентати, че вече никой не знае къде живее, къде спи. На обществени места се появяват негови двойници. Преди обезсърчаваше бунтовниците чрез терор, а сега ги обезсърчава като се разтваря в пейзажа.

— Знам — въздъхнах и скрих от него, че в университета се бях присъединил към групичка нелегални бунтовници, в която имахме амбицията да убием Саддам Хюсейн.

— След като изкла враговете си, той изби и опозицията, после приятелите си, а накрая своите сътрудници, днес обкръжението му се състои само от най-близкото му семейство, а очаквам мига, в който ще избие и тях.

— Това е основното учение, което Саддам ще ни остави: човек може да постигне повече дори и в най-дълбоката гадост!

Прихнахме да се смеем, защото по време на диктатура хората много се смеят, понеже смехът е животоспасяващ инструмент.

Баща ми продължи с изорано от бръчки чело:

— Ето какво унищожи той в тази страна: доверието. Тъй като не се доверява никому, наложи едно общество, което да прилича на него, общност, в която всеки го е страх, в която всеки се бои от предателство, в която всеки гражданин надзирава себе си, като надзирава своите съседи, в което ближният ти остава чужденец за теб, предател, доносник, възможен враг. Този параноик ни зарази и сега Ирак е по-болен и от него. Но ако това престане, дали ще се излекуваме?

Сянката на войната лягаше върху страната.

Откакто ислямските терористи бяха нападнали САЩ и бяха разбили на прах двете кули с трите им хиляди обитатели, ние с очи, вдигнати към небето, брояхме дните до атаката на американската армия. Разбира се, иракчаните нямаха пряка връзка с рухването на кулите в Ню Йорк през септември 2001 година, но усещахме, че скандалът е въоръжил десницата на президента Буш и че след Афганистан ще се насочи към нас.

Противно на приятелите си, аз исках това.

Противно на моите приятели, виждах възможни освободители в морските пехотинци, които щяха да дебаркират.

Противно на приятелите си, никога не бях хранил отвращение към Щатите, бащината ми библиотека, нашата „джобна Вавилонска кула“ ме бе предпазила от това да развия подобна неприязън.

По време на нелегалните ни събрания в задната стаичка на „Насладите“ аз си мълчах, знаех, че никой от студентите няма да ме разбере, защото не бяха имали късмета да се възползват от разнообразни четива. Макар и да искаха да премахнат Саддам Хюсейн, омразата им към САЩ формираше основна част от политическата им култура, частта на противопоставянето.

Защото тиранинът бе развил една печеливша хитрина: след идването си на върха бе оставил една-единствена идеология да се развива на воля — антиамериканизма, тази омраза той по-скоро насърчаваше, отколкото наказваше, и накрая бе изоставил контрола над нея, това бе кокал, подхвърлен на народа, който той да си глозга на воля. От време на време, ако това помагаше на целите му, диктаторът убеждаваше иракчаните, че споделя тяхната злоба, по едно време си послужи с антиамериканизма срещу Иран, от време на време срещу Арабските емирства и непрекъснато срещу Израел, а сега, когато Буш ги застрашаваше, него и ядрената му програма, Саддам използваше това отвращение, за да обърка сключените съюзи и да се легитимира отново пред нас, като по този начин се оказваше, че най-големите му противници имат общ враг с него.

В университета една-единствена особа бе забелязала или по-скоро усетила позицията зад мълчанието ми. Въвлечена в момчешката компания, тя лесно се бе вписала в нашата група, и когато не ходеше на лекции по право, идваше в кафето, където с часове преправяхме цивилизациите.

Беше жена, която пушеше със сладострастие.

Който е виждал как Лейла плъзва цигара между пръстите си, как я помирисва с рязко движение под потрепващите ноздри, как доближава запалката до тютюна с блеснали очи, вдървен тил, лице, разкъсвано от очакването, и издути устни, които сякаш казваха: „Ще видиш, красавице, как ще заухаеш, щом те запаля“, знае какво означава среща с насладата. Искри. Пращене. Дори хартията стенеше от удоволствие. След това Лейла поднасяше цигарата до устните си, поемаше силно дъх като музикантка, притваряше клепачи, отмяташе глава и човек оставаше с чувството, че цигарата прониква в нея, заради една контракция и няколко спазми — гърдите й се повдигаха, раменете се отдаваха на канапето, коленете се разтваряха — човек усещаше как цялото й тяло вика дима, приема го, пие го и се оставя да бъде обладано. Когато отново отвореше помътен поглед, приличаше на любимка от харема, която се отърсва, разтреперана и смаяна, с поаленели бузи, от любовна нощ със султана, за миг дори човек би казал, че се страхува, да не би да не е успяла да се облече. След това ръката, която държеше цигарата, се приближаваше до устата, устните й привличаха предмета, обхващаха го и пушекът излизаше от гърлото, от ноздрите, гъвкав, ленив, в бавен въртеж, великолепно бял в контраст с тъмната кожа, от която се издигаше.

В продължение на часове Лейла вдъхваше и издъхваше, неспирно като вълните на океана върху плажа, и всеки път изглеждаше толкова приятно, колкото и първия.

На моменти сякаш откриваше, че сме там, и тогава съсредоточаваше разширените си зеници в нас, за да забележим, че въпреки авантюрата, която изживява с тази цигара, тя следи разговора, поддържа ни и й е хубаво сред нас. Почти не говореше, но мълчеше великолепно. Всеки дебнеше одобрение в черното й като сажда око, нито едно момче не се хвърляше да разсъждава без нейно съгласие, ако понякога измисляхме бляскави речи, то бе, за да я впечатлим, нейното мълчание звънтеше с повече интелект, отколкото нашите думи.

Имахме нужда от нея, нужда тя да бъде там, сред нас, необходима и дребничка като костилка на плод.

Както сте се досетили, всички бяха по малко влюбени в нея, а аз — много.

Поради страх от отказ, не признавах своето обожание, задоволявах се с пламенни погледи и продължително докосване на ръцете. Често изпусках огромна въздишка, загледан в нея, и по искрицата, която се появяваше в зениците й, усещах, че е разбрала посланието.

Един от другарите не споделяше моята дискретност.

Тя ми го каза една вечер, когато я изпращах до началото на нейната уличка, подхвърли го с половин уста, като най-обикновена новина:

— Башир ми предложи да се оженим.

Вцепених се насред шосето и креснах:

— Кога?

Тя сви рамене, изненадана от реакцията ми, и се замисли:

— Миналия петък в единайсет и трийсет сутринта. Освен ако не е било в единайсет и трийсет и една, до и трийсет и две… Или в единайсет и трийсет и три… Искаш ли да го помоля да уточни?

Наведох объркан глава.

— Защо ми казваш това?

— Прав си — отвърна тя — защо ли?

Усмихна ми се. Обърнах се и добавих, а брадичката ми трепереше:

— Какво ще направиш?

— Ти как мислиш?

Вътрешно кипях. На всеки от въпросите ми тя противопоставяше нов въпрос, защото искаше да се разкрия. Това е прекалено силно по отношение на влюбено момче. Почти жестоко е.

— Нямаш търпение да се омъжиш, така ли, Лейла?

— Защо? Имаш някакво решение ли?

Започвах да схващам стратегията й, но не успявах да убедя себе си, че тя чак ми подава ръка, и обвинявах себе си, че храня илюзии.

— Кога ще му дадеш отговор?

— Със сигурност някой петък в единайсет и половина сутринта. Това е чудесно време за такива неща, нали?

Направих се, че съм се захласнал в съзерцание на един облак над високо поставен портрет на Саддам Хюсейн, върху който бяха кацнали три черни птици.

— И какъв ще бъде твоят отговор?

— Зависи, Саад.

— От какво?

— От размислите ми. И от различни елементи, които ще ми помогнат да се реша.

— Така ли?

— Да. Например, зависи от теб.

— От мен ли?

— От теб. Какво мислиш за това?

— За Башир ли? Тъпанар!

Тя се усмихна щастливо.

— Башир, един от най-добрите ти приятели — тъпанар?

— Завършен тъпанар!

— И откога?

— От миналия петък в единайсет и трийсет или единайсет и трийсет и една, може и трийсет и две… източниците не са единодушни.

Тя се разсмя искрено. Харесваше й. Никога не бях стигал толкова далеч в признаването на чувствата си. Проявих упорство по свой си начин:

— Тоя Башир е толкова нагъл! Лукавата лисица признава своето увлечение тихичко, зад гърба ни и без предупреждение.

— Защо? Картичка ли трябваше да ви изпрати?

— Той знае, че мнозина от нас… са…

— Са?

— Като него… влюбени в теб.

Тя потръпна.

— Не е лоялно — натъртих. — Той ни изпреварва.

— Нас?

— Нас.

Толкова ми беше горещо, че за малко да припадна. Знаех какво трябва да кажа, а бях неспособен. Нищо не можех да сторя. Не излизаше и това си е.

Тя изчака, а след това осъзна, че няма да успея да разчупя своята резервираност.

— Ами ти, Саад, какво е необходимо, за да се осмелиш да признаеш любовта си на една жена.

— Война!

Бях изкрещял това, без да се замисля.

Тя отметна шия назад и вдъхна лазура с облекчение.

— Прекрасно, войната няма да се бави много. Лека нощ, Саад.

— Лека нощ, Лейла.

Тази нощ не успях да заспя, както и тя, което на другия ден ми потвърдиха моравите й клепачи.

След това не сме си бъбрили повече, отколкото по време на изминалите месеци, за сметка на това сега между нас съществуваше една тайна, от която мълчанието натежаваше от желания и богато бъдеще, изопнато като тетива на арбалет, преди стрелата да полети, и ние споделяхме най-пълното с обещания мълчание.

Чрез гласа на президента Буш САЩ се показваха заплашителни. Дори Саддам Хюсейн бе забелязал опасността, защото, за да избегне или да отложи сблъсъка, бе пуснал на наша земя експерти от Обединените нации, които да проверят дали Ирак не разполага с ядрено оръжие.

В края на проверката си те съставиха доклад. Буш не повярва на отрицателното заключение. Ние също. Бяхме убедени, че Саддам разполага с най-върховното оръжие, ако не — за какво бяха всичките ни страдания? Единственото оправдание на тази силна власт, която тежеше върху нас и която бе избила част от населението, бе именно да бъде силна, най-силната. Споглеждахме се съучастнически помежду си — разбира се, че Саддам разполага с бомбата, нека да я крие!

Защото, с изключение на шепа пацифисти и няколко майки, които се бояха за синовете си, всички искаха войната.

След десет години ембарго, Багдад от моите двайсет години не приличаше на Багдад от детството ми. Макар все още да имаше широки булеварди, те бяха пусти, понякога по тях се движеха стари таксита, с натрупани върху покривите дюшеци и торби, с които от Йордания пренасяха неоткриваеми тук хранителни стоки; освен старите трошки, редките коли, достойни за това име, които случайно влизаха в града, блиндирани, недосегаеми, принадлежаха на йерарсите на този режим. Болниците, някогашната гордост на Ирак, приличаха на претърпели крушение кораби с ръждясали асансьори, изхабено оборудване, нечисти стаи, празни аптеки, призрачен персонал. Навсякъде ставаше трудно да се работи, защото не само нямаше ток по осем часа на ден, но и обезценяването на валутата бе смачкало заплатите до незначителни. Зад ъгъла на някоя улица изненадвахме преподавателите си да продават газирана вода и пакети с бисквити, родителите ни бяха разпродали всичко ценно, което имаха — накити, картини, дреболийки, книги, след салонните мебели някои хващаха мивките, прозорците, вратите и ги унищожаваха. Живеехме в студени, тъмни, голи къщи. Майка ми не използваше замърсената от развалената канализация вода от чешмата, без да я филтрира и превари, всъщност отделяше малко време за готвене поради липса на продукти, за сметка на това тя и сестрите ми използваха целия си ден, за да успеят да открият някоя ряпа или пършива маруля, или пък мършаво бутче, което обявявахме за „агнешко“, без да сме сигурни дали не е от куче или котка. Заради лова на плъхове или на домашни животни прекосяването на нашия квартал бе изпитание за носа, до такава степен всеки тъмен ъгъл бе задръстен от изкормени трупове и предадени на гнилоча скелети, мърша, която добавяше и своята лепта от разложение към неясната, всеобща миризма на задръстените шахти и преливащите пречиствателни станции.

„Нека американците да хвърлят бомби! По-зле от това не може да бъде, вече нямаме какво да губим!“ — шепнеха хората. Дали човек бе привърженик или противник на Саддам, дали Ирак щеше да излезе от битката с победа или с поражение, всички единодушно мислеха, че само войната може да сложи край на ембаргото.

Оттам нататък мненията се различаваха.

Пък и как да бъде? Всички сме различни.

Още по-тежко: всеки от нас носи в себе си по няколко различни същества.

Кой бях самият аз? Иракчанин? Арабин? Мюсюлманин? Демократ? Син? Бъдещ баща? Човек, обичащ справедливостта и свободата? Студент? Самостоятелен човек? Влюбен? Всичко, но всичко това не звучеше добре, взето заедно. Един човек може да издава различни звуци според това кой глас говори в него. На кой от тях трябваше да дам преимущество? Ако се смятах преди всичко за иракчанин, тогава трябваше да не защитавам от американския агресор и да бъда солидарен със Саддам. Ако гледах на себе си като на демократ, трябваше да се съюзя с янките и да съборя робството. Ако се смятах за мюсюлманин, не трябваше да търпя нито думите, нито стила, нито кръстоносния поход на християнина Буш срещу исляма. Ако дадях предимство на идеалите ми за правда и свобода, трябваше, напротив, да прегърна Буш, за да задушим заедно сатрапа Саддам. Но пък не трябваше ли арабинът в мен да се бои от безскрупулния Запад, който се бе вторачил в моята земя или в черния сок на моята земя, петрола, и най-вече от този Запад, американския, който безусловно подкрепяше Израел дори когато Израел нарушаваше ангажиментите си спрямо арабите в Палестина? Щом опитах да се изразя, виждах, че аз сам съм цял оркестър, но оркестър от тоналности и инструменти, които са в дисонанс, истинска какофония.

Разбира се, в определени моменти и пред определен събеседник умеех да се придържам към едно соло: и тогава в мен звучеше само един Саад, опростявах себе си и давах предимство само на Саад демократа, примерно… Но ако човек бе записвал последователните ми сола през целия ден и ми ги пуснеше едновременно, щеше отново да се чуе хаосът, симфонията от дисонанси и врявата, дължащи се на сблъсъка на отделните ми самоличности.

Споделих терзанията си с баща ми.

— Тате, някога укорявах себе си, че бързо си променям идеите, днес си давам сметка, че е неизбежно.

— Прав си, синко, Най-трудното в един спор е не да защитаваш определено мнение, а да го имаш.

— И то само едно!

— Да, тъй като всеки има в себе си по няколко души. Само глупакът смята, че е единственият обитател на своя дом.

— Как го постига?

— Запушил е устата на много части от себе си и ги е заключил в шкафа. И така започва да каканиже ясно на един-единствен глас.

— За завиждане е, нали?

— Винаги е за завиждане човек да е глупак.

Татко настоя да си сипя още чай. Опитвах се да си възвърна спокойствието.

— Да, синко, на всички ни се иска да говорим прости, ясни, решителни неща, които да ни убедят да поднасяме истината на части. А всъщност колкото повече човек развива своята интелигентност, толкова повече губи тази амбиция, започва да разбулва сложната си същност и да осъзнава напреженията, които носи.

— Ще ми се да не си противореча.

— Но именно по това разпознаваме глупака: той никога не си противоречи. Защо казваме, че ненормалните са луди, та дрънкат? Защото дрънкането е на един тон.

— А пък аз дори не дрънкам добре. Като спукана камбана съм.

— Синко, само когато камбаната е спукана, тогава дрънка истински, защото произвежда по няколко звука едновременно.

В кафене „Насладите“, където студентите се опълчваха един на друг без оттенъци, суматохата се превръщаше в канска олелия и оставяше впечатлението, че страната ще влезе в гражданска война още преди да долети първата американска совалка, до такава степен противостоящите страсти довеждаха всеки разговор до физически сблъсък. Сунитите се бяха вкопчили в линията на Саддам Хюсейн от страх да не изгубят влиянието си и смятаха за шиити всички, които се показваха малко по-резервирани, все пак някои от тях отказваха да изпаднат в екстремизма, който проповядваха яростните ислямисти, докато други, по-предпазливи иракчани, видни привърженици на демокрацията и плурализма, се възмущаваха от името на онези, които не бяха там, кюрдите, християните или евреите, и вместо тях разкриваха онова, което изживяваха кюрдите — онези, които се бяха спасили от кланетата; християните — онези, които не бяха заминали, или пък иракските евреи — дали беше останал поне един?

Дали защото се бях задълбочил в собствените си противоречия, дали за да се сближа с жената, в която бях влюбен, но и аз се бях включил в мълчанието на Лейла. Ако си говорехме, то бе извън кафенето, докато я изпращах, и то рядко за политика. След като ми довери, че баща й е бил изтезаван и затворен в продължение на години заради случайно съвпадение на имена — носел фамилията на голям шиитски род, противник на Саддам Хюсейн, тя бе затворила вратата към тази тема. За сметка на това ставаше неизтощима, щом станеше въпрос за любовта й към английския език, който говореше съвършено. Открихме общото си влечение към Агата Кристи.

— Нищо не ме успокоява повече от четенето на неин роман — довери ми тя. — Успокояващо е.

— Успокояващо ли? А пък вестниците я наричат „кралицата на престъпленията“!

— Какво по-успокоително от свят, в който има само домашни, рафинирани, артистично режисирани семейни престъпления, извършвани от умни престъпници, използващи засукани отрови. За нас, дето живеем в свят на грубост, в който властва силата, това е прекрасно и омагьосващо екзотично.

— Права си. На всичкото отгоре, историите имат начало и край, всеки проблем намира своето решение, и след като престъплението бъде изяснено, се възвръща покоят.

— Точно така! Мигновени вълнички по спокойна вода… Какъв рай! Страшно ми се иска да живея в Англия. След пенсия бих станала очарователна стара дама, която разрешава криминални загадки между приготвянето на ябълков пай и подрязването на мушкатата.

В мартенския ден през 2003 година, когато американците започнаха войната срещу Ирак, вероятно бях най-щастливият човек на земята, защото влюбеният надделя безпрекословно. Той изби различните особи, които би трябвало да реагират в мен, пречука иракчанина, арабина и мюсюлманина. В продължение на няколко часа мислех само за сигнала, който Буш ми бе дал — това бе денят на обявяването — за война или за любов!

Като видях, че Лейла не е отишла в Университета, изтичах у тях. Щом свирнах два пъти под нейния блок, тя се появи на прозореца на третия етаж с прическа, грим и влажни очи.

— Ще дойдеш ли? — извиках. — Трябва да говоря с теб.

Едва се бе появила долу на стълбището, когато я стиснах в обятията си, притиснах я до стената във входа и заоглеждах пламенно това съвършено лице със сякаш изрисувани устни и дребни зъби.

— Лейла, обичам те.

— Аз също…

— … и искам да се оженя за теб.

— Най-сетне…

Прегърнах я. Устните ни се сляха.

— Лейла, обичам те.

— Вече го каза.

— Сега е толкова лесно.

— Всъщност ти бе нужна само една война.

— Лейла, обичам те.

— Повтаряй ми го до нощта на времената.

Когато вечерта се върнах у дома, сигурно по лицето ми се е четяло неприлично щастие. Сестрите и майка ми, ужасени от конфликта, който можеше да ги лиши от съпрузите им, помислиха, че ме е обхванала заразата на опиянението от битката, и се втренчиха неприветливо в мен. Баща ми ме заразпитва първи.

— Саад, плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, човек би рекъл, че се връщаш от Мека.

— Тате, влюбен съм.

Той избухна в смях и извика жените, за да им съобщи развеселен:

— Саад е влюбен.

— Коя е тя? Познаваме ли я? — заразпитваха зарадвани сестрите ми.

— Не. Тя се казва Лейла. Учи право в университета заедно с мен.

— И…?

Сестрите ми започнаха да ме тормозят, искаха да знаят повече и най-вече искаха да знаят как един влюбен мъж описва жената, която обича.

— Хайде, Саад, кога се влюби? Защо?

— Ако я видите как пуши… — отговорих в екстаз.

Лудият смях на цялото семейство продължи чак до вечерта, и дори майка ми, разтревожена от мисълта, че ще я напусна заради чужда жена, се остави да я обхване веселието, тъй че към полунощ Лейла и аз се оказахме окичени от най-малката ми сестра с общ прякор: „факлата и пожарникаря“.

Смея да напиша и ако ме намразят, толкова по-зле: за мен никога нищо не се бе оказало по-вълнуващо от тази война! Докато американските войски напредваха към обсадения Багдад, въпреки бариерите и вечерния час, ние с Лейла се срещахме по няколко пъти на ден, хвърляхме се един към друг, прегръщахме се, горяхме, притискахме другия до счупване и ни бе все по-трудно да не правим любов. Дължахме въздържание на религията и на семействата си, а когато в най-силното желание забравех обета, Лейла ме умоляваше да се спра като доказателство за любов, когато пък тя ме умоляваше да се поддам, аз й шушнех в ухото: „Не искам жена ми да ме обвинява, че не съм я уважавал като девойка.“ Когато станеше невъзможно, се разделяхме, яростни и гневни, и се налагаше да крачим дълго, всеки в своята посока, за да се успокоим. В Багдад, пламнал от битките, заплахите, бомбардировките и сирените, които хвърляха хората в дълги вълни от паника, ние се тресяхме като две възбудени от миризмата на кръв акули, а телата ни кипяха от непристоен живот. А може би природата го беше предвидила нарочно? Вероятно в „животинската си мъдрост“ тя бе вмъкнала желанието зад страха, едно силно, ерективно желание, удвоено от опасността, неподатливо на потискане напрежение, което осигурява победата на секса над смъртта? Накратко, войната бе много по-еротична от диктатурата.

След неколкодневни боеве американските танкове навлязоха в столицата, където властваше чувство на поражение. Голяма част от жителите на Багдад се смятаха вече за победени: дори онези, които се радваха на свалянето на Саддам, смятаха, че е унизително, дето не бяха успели да постигнат това сами, а са имали нужда от омразните американци, освен това човешките загуби станаха тежки.

Но американските обещания ни заливаха, както и продоволствията, тълпата искаше да забрави, да се радва, тъй че един ден на площад „Фирдос“ събориха статуята на Саддам Хюсейн и мнозина бяхме тези, които най-искрено крещяхме и плачехме от радост.

С трийсетте тона бронз, които се стовариха на земята, трийсет оловни години се валяха в прахта. Тиранията бе стигнала до своя край. Другарите ми и аз щяхме да имаме право на свободно, демократично бъдеще без произвол. Сърцето ми подскачаше в гърдите. Виках, докато си загубих гласа, крещях всички лозунги, които подхвърляха на младите ни, възторжени гърла. Въпреки прекаленото присъствие на морски пехотинци и чужди журналисти, ние ставахме братя. О, колко бързах да стигна до Лейла, за да й разкажа за това събитие!

В осем часа вечерта, след като бях прегърнал повече хора, отколкото през целия си живот, с разкървавени длани, задето така бях удрял образа на деспота, а след това бях плакал от щастие на толкова непознати рамене, със съжаление напуснах тази еуфория и тръгнах към квартала на Лейла.

Като приближих улицата й, веднага разбрах какво се бе случило.

На мястото на нейния блок зееше празно пространство, затрупано с прах и черен дим. Сградата бе уцелена от ракета. От нея бяха останали само разпръснати камъни, парчета цимент с разлепени тапети, гипсов прах и огънати греди, които протягаха към небето измъчени ръце.

— Лейла!

Хвърлих се към руините и закрещях с колкото глас ми бе останал.

— Лейла!

Дерях гърло и тичах към зяпачите, претичах през близките магазини и влязох в съседния блок.

— Лейла!

Никъде не я открих.

Обхванат от паника се върнах към руините и изтръгнах лопатата от ръцете на един от спасителите.

— Лейла!

— Лейла е мъртва, господине.

Обърнах се и разпознах рахитичния охранител с побелял мустак, който сто пъти ме бе виждал да изпращам Лейла до тях.

— Ибрахим?

— Да, господин Саад. Бях в кафенето отсреща, когато стана всичко. Както знаете, Лейла и родителите й живееха на третия етаж. Точно там удари ракетата, точно на това ниво се възпламени и то първо поддаде.

— Вие… вие сигурен ли сте?

— Съжалявам, господине, съжалявам.

Той наведе глава, смазан от скръб.

От близките улици се чуваше опиянението, музиката и пиратките, с които празнуваха падането на бронзовия Саддам. Мракът, бавен и златист, донесе свеж полъх от планините, а щастливият Багдад се готвеше да танцува цяла нощ.

3

— Как да я оплаквам, като не съм я видял мъртва?

Баща ми покашляше от притеснение и се опитваше да овладее вълнението си, преди да ми отговори. Аз продължавах:

— По-студен съм от камък. Не чувствам нищо, не мисля нищо, нямам желание за нищо.

— Пийни си чай.

За да не му противореча, взех една чаша с отпусната ръка.

В къщата не отекваше нито звук, но знаех, че тази тишина е измамна, логично, майка ми и сестрите ми би трябвало да са в съседната стая със затаен дъх и залепено до стената ухо, надявайки се, че баща ми ще каже подходящите думи. От три седмици, от смъртта на Лейла, стоях отпаднал в апартамента, без да проронвам повече от половин изречение на ден, жертва на апатия, която плашеше семейството ми. Бях седнал пред него по турски на единствения ни килим, а баща ми трябваше да ме утеши.

След двайсет и шест дни битка, на 1 май 2003 година сутринта, президентът Буш разтръби своята победа. Нашият президент Саддам Хюсейн Страшни не отговори, сврян като плъх в едно мазе, и това мълчание само по себе си показваше, че Буш печели. Официалните сражения бяха прекратени. Войската на нападателя искаше сега да я възприемаме като армия освободителка. В моето семейство бяхме готови да й дадем това доверие.

— Войната свърши, синко.

— Щастието ми също, тате.

Той ме потупа по рамото, неспособен да отговори, объркан, че ме чувства толкова близък.

— Млад си.

— Е, и? — възкликнах гневно. — Човек не страда, когато е млад, така ли?

— Страда. Но му остава бъдеще и животът може да вземе връх. Никога повече няма да видиш Лейла, но ще срещнеш други жени.

— Точно така: една изгубена, десет намерени! Вярваш ли в това, което казваш?

— Не, нито за миг… и все пак… ами… не греша като казвам, че те очакват десетилетия. Сравни примерно с някой на моята възраст, ако майка ти изчезне, няма да имам време да…

— Но ще си живял трийсет години с нея!

— Извини ме. Опитвам се да произнасям утешителни мисли. Истината е, че съм толкова смазан, та не успявам да хвана ни една. И затова като пълен глупак преповтарям клишетата, които съм чувал хиляди пъти, за да… О, извини ме, Саад, извинявай! Всъщност ми е болно за теб и не знам какво да ти кажа, момчето ми.

Без да знае, току-що бе произнесъл точните думи, клепачите ме засърбяха, потърсих убежище в него, сгуших глава до гърдите му и плаках дълго, бавно, неподвижно, като тяло, от което кръвта изтича.

Една детонация прекъсна този покой. Паникьосаните жени се втурнаха в стаята.

— Пак започва!

Майка ми трепереше.

Скочих на крака и се надвесих през прозореца, за да подуша въздуха наоколо.

— Според мен е на поне стотина метра оттук. Няма да ни засегне. Не бой се, мамо.

— Прав си, Саад! Синът ми е толкова тъжен, че му се ще да пукне, годеницата му се превърна в пепел, градът е потънал в хаос, бомбите се взривяват, без да знаем откъде идват, всяка вечер трябва да се напиваме, за да можем да спим, толкова шумен е станал градът, но всичко е наред и не трябва да се боя!

Никой не можеше да оспорва нейното раздразнение: откак по протокол сблъсъкът бе прекратен, ситуацията се влошаваше. Войната за територии бе заменена от гражданска война. Само за няколко седмици всички се бяха превърнали във врагове на всички: както баща ми бе предусетил, Ирак без Саддам Хюсейн не се излекува, страната си остана параноична, а болестта сееше опустошение.

Сунитите, които управляваха обществото по времето на Саддам, се противопоставяха на връщането на власт на шиитите, които досега бяха в немилост и които, съвсем логично, бяха назначени на стратегически постове от окупационните сили. Багдад бе разделен на шиитски зони и сунитски зони, и тяхната съвкупност се превърна в обширно поле на несигурност, където се общуваше с куршуми и взривни устройства. Вдъхновени от терористичните методи на Ал Кайда, самоубийствените атентати се множаха. Нито ден, нито нощ не минаваше без страх, тъй като всяко действие ставаше опасно: да иде човек на пазар, значеше да се изложи на хората-бомби, да вземе автобуса, значеше да се изложи на колите бомби, пресичайки улицата, се оставяше на заблудени куршуми, да се прибере у дома зад стените, не го предпазваше от ракетния обстрел.

Погълнат от скръбта си, не исках да се замесвам в тези конфликти.

Освен дето вече не излизах и лекциите ми бяха прекратени, и че избягвах кафене „Насладите“, а мислите ми се бяха заплели и объркали, имах само едно ясно впечатление — ненужно бе да действаме, трябваше само да търпим.

Една сутрин, когато започвах тоалета си, забелязах три черни точки върху крака си, които веднага показах на баща ми.

— Брадавици, синко.

— Никога не съм имал.

— Често брадавици се появяват, след като човек е изпратил един мъртвец в земята.

— От ковчезите ли идва? Или от труповете?

— Не.

— Във всеки случай аз никого не съм изпращал в земята.

— Емоционален шок, синко. Използвах метафора, за да намекна, че брадавиците се раждат от мъката.

— Разбрано! Травмиран съм, така ли?

— Брадавиците са цветята, които изтерзаните души оставят да цъфтят по кожата им.

Той хвана крака ми с една ръка, нагласи очилата си с другата и разгледа трите матови маргаритки.

— Има два начина да ги премахнеш: натъркваш кожата си с настойка от лимон и бял оцет или ги именуваш.

— Избирам лекарство номер едно. Не виждам как ще кръстя брадавици си…

— А това също действа. Имах един приятел, който влачи една брадавица десет години, здрава, упорита, издръжлива брадавица, която никакво търкане, никакъв разтвор не успя да я премахне. В деня, когато я нарече Фатима, тя изчезна.

— Фатима, майка му, ужасна вещица, която го бе изтормозила, но той не го бе признавал пред себе си преди това. Щом намериш точното наименование на една брадавица, онова, което обяснява произхода й, я изтриваш.

— Случвало ли ти се е вече?

— Да.

Той се изчерви и сниши глас.

— Беше ми пораснала една брадавици през първите две години след брака с майка ти.

— Намери ли нейното название.

— Да.

— Е?

— Саад, плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, капки звездна пот, обещаваш ли да пазиш тайна?

— Кълна се в живота си.

— Моята брадавица се наричаше Мириам. Една девойка, за която бях пожелал да се оженя точно преди майка ти.

— Преди ли?

Той стана пурпурночервен и избъбри като отмести поглед:

— Почти.

Изслушах това признание с разнежена усмивка и се замислих как ли се казват моите брадавици.

— Тате, брадавиците винаги ли носят женски имена?

— Мъжките — много често. Но не се фокусирай върху това, има и брадавици, които се наричат Угризения, Опиум или Двойно уиски.

И тъй, започнах да си влача трите брадавици. Какво ли изразяваха? Трудно ми бе да избера, щом станеше дума за терзания… Мирът? Щастието? Свободата? Бъдещето? Любовта? Децата? Ученето? Работата? Колкото до мен, сега всичко ми беше проблем. Бях прекалено тъжен, за да се връщам към миналото, затова помолих майка ми да ми приготви лосиона с оцета и лимона.

Бихме могли да свикнем с хаоса — нали бяхме свикнали с диктатурата — да, бихме се опитали да го изтърпим и да оцелеем при условие, че хаосът, макар да ни притесняваше в ежедневието, ни щадеше. Но един юлски ден през 2003 година хаосът се стовари върху семейство Саад.

Как да разкаже човек една трагедия? Ще изредя само събитията, като в безстрастен, лишен от емоция протокол, като спазвам безмилостния ред, който те следваха.

Късно сутринта на 12 юни 2003 година се реши, че мъжете, баща ми и аз, ще идем на пазар, привлекателна перспектива, която ни позволяваше да срещнем на работните им места съпрузите на по-малките ми сестри, единия търговец на тютюн, а другия пазач на входа на магазин за чинии.

Седнахме отвън в едно кафене и си побъбрихме поне час със зетьовете ми, като се радвахме на слънцето, което още не бе така смазващо, както щеше да стане през лятото — понякога до петдесет градуса.

— Синове мои, толкова сме си добре по мъжки, че забравихме задачата, с която ни натовариха жените — да напълним кошниците. В този миг един мъж зацепи тълпата бързо, като разблъскваше минувачите.

— Пак крадец, който бяга — извиках.

Зет ми, пазачът на магазина, пъргаво стана.

— Надявам се, че не идва от моя работодател!

Той скочи разтревожен в тълпата.

— Да ти помогна — рече вторият ми зет и го последва.

Гледахме как наближават беглеца, който се държеше странно, по-скоро като луд, отколкото като крадец, не само че бягаше без посока, веднъж наляво, веднъж надясно, но и се смееше с пълно гърло, с яркочервени очи, като правеше странни движения под широката си джелаба.

Изведнъж, когато зетьовете ми вече щяха да го хванат, крадецът застина, погледна небето, отметна глава и изрева.

Бяла мълния.

Детонация.

Пламък.

Земята се разтърси. Гредите, на които се бяхме облегнали, потрепериха. Баща ми изгуби равновесие и падна до мен, хванах го тъкмо навреме, за да не си удари главата в земята.

Докато го вдигна, паниката бе обхванала тълпата. Писъци кънтяха отвсякъде. Писъци от изненада. Писъци от паника. Писъци от болка.

Току-що бе избухнала бомба.

Онзи, когото бяхме взели за измъкващ се крадец, бе човешка бомба и носеше под джелабата си експлозиви, чийто детонатор бе освободил насред пазара.

— Зетьовете ми! — изстена татко.

Качих се на масата, за да се опитам да видя сцената. Около мястото, където се бе взривил терористът, имаше само каша от месо и кръв. Спонтанно извърнах лице.

— Не знам.

— Какво?

— Не знам, тате. Ужасно е.

— Да потърсим помощ!

Излязохме на бегом от кафето, за да стигнем до по-широк булевард.

— Върви наляво — заповяда баща ми, — понякога пред резиденцията има линейки. Аз отивам надясно да предупредя американците.

И баща ми затича към група войници.

Какво ли му е минало през ума? Защо закрещя на арабски, а не на английски? Защо не послуша предупрежденията им, когато му заповядаха да не приближава? Мисля, че беше покъртен и загрижен да спаси живота на други, та не си даваше сметка, че не им говори на техния език.

Той се хвърли към тях с крясъци и пресеклив глас, душеше го вълнение и той опулен размахваше ръце.

Толкова силно се задъхваше, та не чу виковете, с които му заповядваха да спре, искаше да действа толкова бързо, та не видя един пехотинец, който се целеше в него, толкова се тревожеше за ранените, та не можа да си представи, че за тези изгубени в пощурелия Багдад тексасци, изплашени от шума на взрива и всеки миг със страх от нов камикадзе, той представлява заплаха. И тъй, той тичаше към тях, без да обръща внимание на предупрежденията и забраните.

Това е. Заболя ме, че отгатнах какво ще се случи, и то се случи.

Отекна изстрел.

Татко пробяга още няколко крачки.

След това се строполи. Сякаш учуден.

Бе умрял на място. Убит, без да разбира нищо.

А в устата си имах вкус на кръв. Исках да изкрещя, да се втурна към военните, да ги наругая, да отмъстя за убийството, но един от тях вече бе установил грешката си и след като направи знак на най-младия да остане до тялото, поведе пехотинците, без дори да се обърне, към мястото, където няколко минути по-рано бе станал взривът. За тях баща ми бе просто полицейска грешка…

Не разказвам продължението, трудното вземане на трупа, припадъка на майка ми, откриването на зетьовете ми, или на онова, което бе останало от тях, сълзите на сестрите ми.

А аз нямах сълзи, държах ги в резервоар, който щях да отпуша, когато щях да съм изпълнил своя дълг, след като направех официалните стъпки и се погрижех както подобава за мъртвите, след като се погрижех за погребалния им тоалет и поставех костите им в земята.

Изложихме трите тела у дома. Целият квартал се стече да почете баща ми, сякаш бе светец. Пред толкова плам, нежност и истински топло чувство към човека, когото бях обичал най-силно на света, ми бе много трудно да запазя достойнство, най-вече, когато почитта бе отдавана от непознати, на няколко пъти ми се прииска да се превърна отново в детето, което се бе гушило в ръцете му, детето, което той мислеше, че не може да утеши и което утешаваше толкова сполучливо.

Три дни след смъртта на баща ми, призори, в часа, когато обикновено си говорехме един до друг в банята, докато привършвахме тоалета си, избърсах краката си, както той ми бе казал, и ги поръсих с талк, и тогава ми се яви неговият призрак.

Седна на табуретката, въздъхна, усмихна ми се и загледа как довършвам миенето.

— Е, синко, как са цветята на твоите грижи?

— Тате, говори по-ясно.

— Брадавиците ти, глупчо!

— Тук са си. Засега ги лекувам с мазило…

— Разбира се — процеди с вида на човек, който знае продължението, но не иска да му отнеме девствеността.

Въздъхна отново.

— Синко, сигурен ли си, че точно американците стреляха по мен? Не бяха ли по-скоро терористи в засада, някъде отзад, вероятно привърженици на Саддам Хюсейн?

— Не, татко. Те бяха.

— Лъжеш се. Мисля, че баасистите се криеха отдясно, в уличката, която води към бакалията, под ламаринения навес, и че се опитваха да се целят в американците. Получих куршума вместо тях.

— Така ли?

— Да. Всъщност аз спасих живота на американците.

— Не, тате, беше убит от американски куршуми. Грешка е, трагична грешка, но точно те те екзекутираха.

— Наистина ли? Имаш ли доказателство?

— Да. Всичко видях.

— А…

— Пък и какво променя това, американски куршум, иракски куршум, шиитски куршум, сунитски куршум или пък заблуден куршум? Ти си мъртъв.

— Не, не е същото. Съжалявам. Убит съм от нашите освободители. Тази мисъл е тежка. Особено за мен, който никога не съм изпадал в антиамериканизъм. Ще се наложи да свикна, синко, ще се наложи да свикна. Ще кажеш, имам време…

И изчезна.

Щеше ми се да му кажа, че ние също ще трябва да свикнем, да свикнем с опустошителната му липса, да свикнем да губим вяра в нашите освободители.

За сметка на това бях доволен, че не ме пита повече за последните си мигове, защото щях да му призная всичко, което ми се бе случило по време на сцената. По силата на незнайно какво чудо на телепатията или на близостта, през онези няколко секунди, бях гледал на баща си през очите на изплашените американци, да, не бях проследил гледката само през моите синовни очи, а и от гледна точка на пехотинците. Какво бяха видели? Един арабин! Изведнъж един арабин се хвърля към тях, ръкомаха като бесен и крещи на този твърд, насечен, вибриращ език, който те не разбират. Един арабин! Един мръсен арабин! Един арабин чужденец! Един ужасяващ арабин, на когото човек не може да се довери, защото може да експлодира заедно с него! Един от онези проклети араби, по които трябва да открием картечен огън, преди да помислим! Един от онези екзалтирани араби, при които май ще трябва да останем завинаги, за да се подчиним на президента Буш, да наложим демокрацията и да изпомпаме петрола! Един от тия лайняни араби, които продължават да говорят на арабски, да мислят на арабски, да произвеждат арабски чавета и да живеят на арабска територия! Един гнусен арабин: баща ми!

Майка ми изглеждаше сякаш владее събитията. Тя не се оплакваше, бе пресушила сълзите си, застана очи в очи с новата ситуация и започна да реорганизира живота на къщата. От този момент тя действаше само като майка, не като съпруга — ясно е, че съпругата бе умряла в деня на смъртта на баща ми. Сестрите ми я следваха трудно, като сомнамбули, и продължаваха плаването в живота на кораб-призрак, самотни пътнички, всичките вдовици, без пари и с деца на ръце.

Бях станал глава на семейството, заех мястото на баща ми и се опитах да задоволявам нуждите ни. Изоставих мисълта да завърша образованието си и се захванах с най-спешното: да намеря работа, да разтоварвам каси, да чистя кухни, да пазя магазини нощем, каквото и да е. По мълчалива уговорка никога повече не говорехме за бъдещето: бяхме се впрегнали да оцелеем, придържахме се към днешния ден и утрешното утро беше най-далечният ни хоризонт.

Все пак една вечер майка ми се доближи до мен, докато се бях изтегнал на рогозката изтощен и със смазан кръст, и ми рече:

— Синко, искам да заминеш. Тук стана ад.

Лицето й бе толкова промито от трагедиите, че се бе превърнало в спокойна, безизразна маска и вече никакво вълнение не го караше да потрепва.

— Мамо, ако ти със сестрите ми живееш в ада, оставам с теб.

— Саад, мисля, че ще ни бъдеш по-полезен в чужбина. Тук бъдещето няма бъдеще. Ако заминеш, ще работиш някъде по-добре и по-малко, ще забогатееш и ще ни изпращаш долари.

Обърнах се към стената и й възразих с плещи и мълчание: дума не можеше да става и отказвах дори да се замисля над такова решение.

През тези несигурни месеци най-живичката ми племенничка, шестгодишната Салма, ме придружаваше на новото работно място, което тъкмо заемах: тя имаше задачата да знае какво правя във всеки час от деня и сновеше между мен и апартамента, като осведомяваше женската дружинка, успокояваше ги по мой адрес и ги уверяваше, че съм изял салатата, която ми е донесла и че ще се върна в еди си колко часа.

Момиченцето ходеше с мен навсякъде със своята лъчезарна усмивка и аз неочаквано се привързах към нея. Не беше ли тя единственото човешко същество, на което отделях време — няколко секунди — да се посмеем, да побъбрим, да се шегуваме? Веднъж, щастлив да я видя след една изтощителна работа, без да мисля, я бях нарекъл, „малката ми годеница“. Докоснато право в сърцето, хлапето така се изчерви, че обхванат от жал към това девойче, което никога нямаше да познае баща си, започнах всеки път да казвам: „Ето я малката ми годеница!“, щом само се появеше тя на вратата на някой склад или плевник.

Понякога се карах на майка ми:

— Не бива да пращаш Салма като свързочник през целия град! Опасно е! Може да попадне на фанатици, да я уцели шрапнел, да я улучи заблуден куршум, не знам какво още. Притеснявам се…

— Тогава, Саад, можеш да си представиш колко се притесняваме за теб ние със сестрите ти! Салма ни успокоява по няколко пъти на ден. Без нея ние на всеки час щяхме да си представяме, че си мъртъв. Тя е ангел, който закриля всички нас.

— Салма ни закриля, но ние не я закриляме.

— Не искаш ли да я виждаш?

— Не съм казал това. Просто се тревожа.

От страх да не ми отнемат Салма, тъй и не стигах докрай в разсъжденията, нито в яда си. И тъй, по няколко пъти на ден сладураната идваше и осветяваше тъмните, кирливи и смрадливи места, където с мъка припечелвах по някой динар.

За да облекчи съвестта си, човек си представя най-лошото, което му пречи да си отваря очите за реалността, която се случва: допуснах тази грешка и ще влача угризенията цял живот.

Салма не стана жертва на политическите гърчове в Багдад, а най-нелепо се нарани на един пирон. Когато ми показа раздраното си бедро, самата тя се забавляваше с това, че й бе прималяло. Смя се още повече, докато правех магически движения над раната, като твърдях, че съм магьосник, надарен със свръхестествена дарба, и след това, когато разпръснах болката със звучна целувка по меката й кожа.

Никой не обърна внимание на първите симптоми, защото всички бяхме недохранени, тревожни и изтощени и не се чувствахме добре. Още повече, че момиченцето бе толкова весело и енергично, че прие нехайно инфекцията, която я обхващаше.

Когато отмаля толкова, че остана на легло, решихме, че е хрема, най-много грип. Давахме й само топло мляко, обогатено с жълтък и някакви кори от планински дървета за подсилване. Успокоявахме се и показвахме здрав — и подъл — оптимизъм.

Една сутрин, заради зеленикавия цвят на лицето и температурата, се усъмнихме, че я мъчи сепсис.

Решихме аз да ида на работа, докато сестрите ми потърсят лекар, а майка ми чука по вратите на съседите да събира пари, за да платим лечението. Уви, в края на деня бе събрала смешна сума, а сестрите ми бяха открили само един лекар, който все още практикуваше: във времето на следвоенния хаос малкото частни лекари, които бяха оцелели в Багдад, бяха емигрирали в Йордания, Ливан и Сирия. Бяха открили само един адрес, този на доктор Бен Саид в един от богатите квартали, но трябвало първо да оставят петдесет долара гаранция при портиера, условие, необходимо, за да стигнат до неговия кабинет. Невъзможно за едно бедно семейство.

— Ще се заема сам — заявих, щом се прибрах грохнал вечерта, като видях какво е положението.

Увих Салма в едно одеяло, притиснах я до гърдите си и тръгнах из улиците на Багдад в търсене на отворена болница.

Намерих няколко със зеещи врати, празни и изоставени. Най-сетне стигнах до работещ диспансер, където ме приеха двама лекари. Те пребледняха, докато преслушваха Салма.

— Положението й е тревожно, господине — рекоха ми благо, — трябва да постъпи в болница колкото може по-бързо. Тук нямаме нито легла, нито лекарства. Идете при американците. Това е единственото решение. Не бива да се колебаете, нито да губите и секунда.

Обясниха ми къде да ида. Беше на няколко километра. Ако вървях пеша, щяха да ми трябват часове наред, а ако отидех с кола, след това нямаше да имам пари да платя курса.

Играх ва банк, дадох знак на едно такси и се напъхах вътре, а Салма трепереше, притисната до мен. Раздрънканата кола заръмжа по пустите булеварди и спря на сто метра от мястото.

— Стоп, не отивам по-натам — предупреди шофьорът. — Американците се боят от араби и от всяка движеща се кола. Не разчитайте на мен. Спусъкът им е много нервен.

Слязох и приближих до огражденията грохнал — предната вечер бях спал три часа, бях работил четиринайсет часа поред и се тревожех до смърт за Салма.

Докато вървях, си мислех за баща ми. Най-вече, че не бива да се държа като него. Не бива да ги плаша, да не вървя прекалено бързо, да не правя резки движения, да не говоря на арабски.

Когато стигнах на сто метра от бариерите, войниците насочиха прожектор към мен, изкрещяха нещо помежду си и ми заповядаха да се върна.

Спрях.

За да ме убедят, четирима мъже скочиха, грабнаха оръжията си и ми повториха да си отивам.

— Не ви желая злото. Дойдох с едно дете, защото имам нужда от вас. Искам да я покажа на лекарите ви. Изпратиха ме тук от диспансера. Моля ви, това е въпрос на живот и смърт.

Възползвах се от университетското си образование и употребих най-добрия си английски, като знаех, че ще ги изненадам с владеенето на синтаксиса и произношението.

Вместо да ги успокои, това съвършенство ги разтревожи. Те се спогледаха подозрително, а след това изгледаха мен като съмнителен субект.

Повторих няколко пъти своя разказ, като ги умолявах да повярват в добрата ми воля. Докато правех това, печелех терен.

Изведнъж един глас изкрещя.

— Внимание, има бомба в ръцете. Внимание!

Веднага чух щракането на затворите.

— Не! Не стреляйте! Не е бомба, това е племенничката ми! Племенничката ми!

— Оставете пакета на земята. Оставете пакета на земята и вдигнете ръце.

— Това не е пакет, а момиченце!

— Оставете пакета. Бързо оставете пакета или откривам огън!

Нервността ги правеше раздразнителни. Видях мига, в който щяха да ни разстрелят, Салма и мен, както бяха убили баща ми, просто от страх или от предпазливост, каква е разликата?

Оставих Салма на асфалта, горяща от треска, изтощена, тежка и заспала в този момент.

След това се подчиних на заповедите им и отстъпих на пет крачки.

Приближиха се до съмнителната купчина с насочени оръжия, неспокойни, недоверчиви, готови да стрелят.

— Не се целете в племенничката ми, моля ви, не се целете в племенничката ми — умолявах на ръба на нервите си.

„Само да не помръдне, да не изстене, да не ги види, да не осъзнае какво се случва тази вечер около нея“ — мислех аз със стиснати до кръв челюсти.

Един от тях, най-юначният от групата се наведе над пакета, след това с дулото на пушката си внимателно отгърна одеялото и откри муцунката на Салма.

— Хлапе е! — извика той назад.

Дали кошмарът щеше най-сетне да свърши?

Капитанът отвърна, скрит зад загражденията.

— Проверете с детектора!

Какво? Какво ги прихващаше пък сега? Друг войник донесе с протегната ръка нещо като желязна прахосмукачка, която размаха над нея.

— Не свири! Чисто е!

— Не, не е чисто! Това е моята племенничка и е болна! Моля ви, нуждая се от вашите лекари.

Минаха няколко мига на празнота и колебание.

Овладели паниката си, те чак сега бяха разбрали онова, което им обяснявах от двайсет минути. Повторих историята си с най-овладения си акцент.

Мълчаха.

Най-сетне капитанът измърмори почти със съжаление.

— Проверете и него.

Дойдоха при мен, наредиха ми да не мърдам, преслушаха ме с металотърсача и ме претърсиха с ръце.

— Добре.

— ОК, пуснете го да влезе.

Наведох се над Салма, взех я отново на ръце, целунах я по горещите слепоочия и й пошушнах на арабски:

— Ще видиш, малка годенице, че ще успеем.

Тя не реагира. Дали ме чуваше?

Войниците ни придружиха в американския анклав. Човек не би разбрал, че е в Багдад — това бе друг град в сърцето на опустошената столица, модерен, непокътнат, осветен, украсен с фонтани и лехи с цветя. От някои прозорци се процеждаше мека музика със сладостни цигулки, от другаде рокендрол. Живеех в разсипан квартал, работех само в места, прилични на пъкъл, и не можех да си представя, че това е възможно.

Салма вече не мърдаше. Дали заради фенерите, които се нижеха по пътя ни към болницата, стори ми се, че кожата й придобива странен цвят, но още дишаше, сигурен съм.

В спешното отделение ни прие един военен лекар, направи знак на войниците, че могат да се върнат на поста си и ми нареди да сложа Салма на едно легло, покрито с хартиен чаршаф.

Оставих го да я прегледа, а когато от него се изтръгна въздишка, за да залъжа тревогата си и да му припомня, че говоря английски, тихо попитах:

— Е, докторе, какво и е?

Той се обърна към мен и сякаш сега видя, че съм там.

— Генерализиран сепсис, момчето ми. Състоянието й е много тежко.

— Ще се излекува ли?

Той се вгледа в очите ми, докато бавно произнасяше следните думи:

— Ще й направя инжекция, за да ми е чиста съвестта и да знам, че сме опитали всичко, но да не храним илюзии: твърде късно е, момчето ми.

Без дума да кажа, се строполих на стола.

Той се занимава няколко мига със Салма, а след това сложи ръка на рамото ми.

— Вървете двамата в съседната стая. Оставете детето на леглото и се настанете в креслото. Ще бъда наоколо.

След като се настанихме в стаята, той внимателно затвори вратата.

Не го послушах: не оставих Салма на дюшека, а я притиснах до мен, до гърдите си, като молех Господ да я пощади.

Точно преди утрото усетих пристъп на умора и реших да затворя очи за няколко секунди.

На зазоряване, когато се събудих, малката ми годеница лежеше мъртва в ръцете ми.

— Този път е прекалено, Саад. Няма да плача.

Майка ми не трепваше.

След като върнах Салма на сестра ми, майка ми сякаш си бе сложила суровите, безстрастни черти и тази студенина ме вледеняваше повече от всичко.

Тя ме гледаше втренчено.

— Саад, не искам животът ти да спре много преди смъртта ти. А точно това се случва тук.

— Да, животът е тежък, но…

— Може би е знак от Бога, че тук няма вече жена по твоя вкус: и това показва, че трябва да се погрижиш за семейството си. Няма време за губене. Ако искаш да ни помогнеш, заминаваш извън страната.

— Но…

— Не ми възразявай, трябва да заминеш.

— Нямате ли нужда от мен тук?

— С моите крака можех да тичам толкова добре, колкото и ти от болница в болница. Онова, което ни липсваше, бяха пари. Ако имахме долари, щяхме да успеем да влезем при доктор Бен Саид и щяхме да имаме право на антибиотици. Не искам отново да преживея това. Сине, умолявам те, нареждам: емигрирай. Ти си млад, пъргав, умен и силен. Ще работиш в чужбина и ще ни изпращаш спестяванията си. Само ти можеш да ни спасиш.

— Да ви оставя сами, така ли? Мислиш ли, че татко щеше да е съгласен?

Тя се вгледа в мен, поколеба се, погледна за миг зад себе си, за да се увери, че дъщерите й няма да я чуят.

— Говорих с него, той е съгласен.

— Кога?

— Нощес.

Тя наведе чело, като се боеше от моята реакция. Дали си мислеше, че ще я сметна за луда? Веднага я успокоих:

— О, значи не съм само аз! И ти ли го виждаш?

Тя вдигна глава и ме изгледа сурово, сякаш съм казал глупост.

— Разбира се, че го виждам, Саад. Всяка вечер след вечерния чай. Започна на третия ден след смъртта му.

— И ти ли след три дни…

— Три дни.

— Какво ли е правил през тези три дни?

— Не знам. Мисля, че е свиквал да бъде мъртъв. Или е търсил пътя, които води насам. По този въпрос е много дискретен. И с теб ли?

— И с мен.

— И тъй, появи се на третия ден и мога да ти кажа, че не го приех с комплименти, дори здравата го насолих за заблудения му куршум.

Млъкнахме, всеки държеше да запази в тайна разговорите си с призрака на татко, тази интимна част от нас, сгушена на кръстопътя на нашите личности и нашите спомени.

Прегърнах я.

— Мамо, благодаря ти за доверието. Ще замина.

— Къде ще идеш?

Помислих за Лейла и отговорих, без да се замисля:

— В Англия.

4.

Как може човек да измине хиляди километри, като няма нито динар?

Тази сутрин облаците, като не успяха да попречат на слънцето да изгрее, го отблъскваха нацупено, опълчваха му оловната си неподвижност и процеждаха мръсно, сивкаво мъждукане, толкова бедно на светлина, колкото е и сянката. През прозорчето на банята виждах тъжните покриви, балконите, натрупани с кашони, пране и дюшеци, все едно са мазета. Нито една котка или птица. Само гласът на мюезина, усилен от високоговорителите на джамията, които придаваха носов тембър на беззвучния му глас, пресичаше вцепенението.

Как човек да измине хиляди километри, като няма нито динар?

Довърших бръсненето с един античен бръснарски сапун, който ми позволяваше, благодарение на миризмата на сандалово дърво, примесено с кедър, да си представям, че съм с баща ми, след това се погрижих за краката си.

Как човек да измине хиляди километри, като няма нито динар?

— Продай нещо, сине.

— А, тук ли си?

Както си му бе навик, по потник и долнище на пижама, баща ми бе седнал на тантурестата дървена табуретка.

— Да, плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, тук съм с теб и се опитвам да облекча грижите ти.

— Не се получава.

— Изненадваш ме! Наистина ли смяташ да заминеш?

— Ти знаеш…

— Намирам това решение за лековато. Запази вяра и проблемите постепенно ще намерят своето решение.

— Хаосът триумфира, тате!

— Хайде, хайде, това е преходно.

— Не, тате, храниш илюзии. Може да продължи дълго, утре няма да е по-добре, дори може да е по-зле. А когато човек не очаква напредък, той заминава.

— Мм, разбирам разсъждението, утре няма да е по-добре, но другаде ще е по-добре.

— Точно така.

— Ако очертая разликата между нас двамата, синко, аз съм оптимист, който казва „утре“, а ти оптимист, който казва „там“. Твоят оптимизъм е развит в пространството, а моя съм го застопорил във времето.

— Недей да омаловажаваш разликата между твоето поведение и моето. Твоят домошарски оптимизъм е фатализъм.

— А твоя номадски оптимизъм е всъщност подлостта на бягството.

— Противно на онова, което твърди мама, ти не одобряваш това решение.

— В началото предпочитах да останеш тук, но… хм… знаеш, че с майка ти не може да се спори дълго… тя винаги те оплита, откъсва те от първоначалните ти идеи и те приклещва в нейните.

Отговорът му ми дойде като ъперкът в брадичката. Преди той да ми отправи този удар, не се бях усетил, че пиша нова глава във вековния роман, в който мъжете, считащи себе си за свободни и независими, изпълняват желанията на жените, които поддържат семейното им огнище. За да скрия притеснението си, насочих разговора към практическите трудности:

— Билет Багдад-Лондон е просто немислим, първо, такъв не съществува, после, няма да получа виза, дори нямам паспорт, и накрая, не съм събрал сумата нито за пътуването, нито, за да се установя в Лондон. Всъщност черната точка тук са парите! Ако ги имах, щях да се обадя на такива, които превеждат хора в чужбина. Изглежда, че от улица „Касапска“ за хиляда долара те превозват в чужбина.

— Така казват… Единствено сигурното нещо е, че олекваш с хиляда долара.

— Тъй или иначе, нямам хиляда долара.

— Продай нещо.

— Какво? Накитите на мама заминаха отдавна. Твоите книги няма да си намерят купувач. Колкото до мебелите, онези, които са останали, ни трябват, пък и няма да изкараме кой знае какво от тях. Апартамента?

— Не, синко. Кой ще поиска апартамент в Багдад сега? По-добре човек веднага да си купи място в гробищата.

— Тогава?

— Мислех, че можеш да продадеш себе си. Силата си. Младостта си. Своята пламенност.

— Не съм убеден, че разбирам.

— Само ти можеш да си докараш пари, синко. Има области, в които има нужда от млади, храбри хора.

— Намекваш, че…

Бяхме прекъснати от мама, която се промъкна, за да вземе един гребен от банята, а тате, който бе много срамежлив и не споделяше голотата си с никого другиго, освен с мен, изчезна.

Но бях схванал намека му. Какво имах за продан? Живота си… в този момент фанатиците се оказваха жадни консуматори на живот. Баща ми ми предлагаше да стана терорист. Да се присъединя ли към Ал Кайда, ислямисткото движение, за което знаехме, че е могъщо и организирано, и един клон, от което се бе разбило на иракска почва? С негова помощ и в негова служба човек можеше да премине забранени граници.

Изведнъж положението ми се стори ясно. Трябваше да отида при нелегалните въоръжени групи или по-скоро да се направя, че влизам в тях, срещу пътуване до Кайро.

В объркването си не помислих, че човек се присъединява към тероризма от треска, не по сметка, и че влагах студен разум и стратегия — някои наричат тази рецепта „цинизъм“, — за да се доближа до дейност, която човек възприема от ужас или обожание, отмъщение или амбиция, но винаги с много страст.

Отидох в джамията, прихлупена зад бившето училище на сестрите ми, малка сграда без блясък, нито стил, за която с прикрити думи, много намеци, мълчание и многоточия другарите от университета ми бяха подшушнали, че… ако човек желае… е, там е!

Към дебненето прибавих молитви, с часове наблюдавах хората, които посещаваха това място, онези, които идваха, за да кажат нещо на небето, другите, които идваха, за да кроят заговори.

Когато се уверих в правотата на изводите си, един обяд приближих до висок, як мъж с остър нос, твърда брада, ос, около която се навъртаха младежи с кипяща кръв.

— Искам да бъда полезен.

— Не те познавам.

— Казвам се Саад.

— Повтарям ти, че не те познавам. За какво говориш? И защо на мен?

— Или съм луд, или усещам, че ще ми помогнеш. Баща ми умря под американските куршуми, зетьовете ми също, сам се боря с нуждите на семейството, четири сестри, майка, трима племенници и две племеннички.

— Е, и?

— Мразя американците.

Веждата му почти незабележимо подскочи. Черна коса и сини очи, контраст, който свидетелстваше за яростен сангвиничен характер, изтъкан от слънце и сянка, и излая:

— Е, и?

— Искам да бъда необходим.

— Вече си такъв, братко, щом се грижиш за семейството си.

— Не е достатъчно. Искам повече. Искам да убивам. Искам да се бия.

Думите сами излитаха, откривах ги, докато ги произнасях. Разбира се, първоначално речта ми бе замислена нарочно, но една част от мен я възпроизвеждаше без усилие, една част от мен изразяваше себе си, една част от мен не лъжеше, дори разцъфтяваше сред тези отвратителни думи.

Той слуша в продължение на десетина минути как бълвам, без да се издава. От време на време хвърляше бърз поглед на останалите. „Познавате ли го?“ — питаха черните му зеници, но минаващите клатеха глава отрицателно.

Най-накрая въздъхна и ме прекъсна:

— Защо днес?

— Ами…

— Как така не си се записал по-рано да защитаваш страната си? Защо не се криеш вече зад някоя барикада?

Не бях предвидил този въпрос, но яростната част от мен, онази, която се вземаше за ислямистка, откри отговора без затруднение:

— Почитах баща си, който държеше да завърша образованието си по право. Беше набожен, почтен човек, толкова добър, че щях да съм свиня, ако не бях зачел волята му. Сега, когато е мъртъв, убит от онези мръсници американците, вече нямам причини да се възпирам.

Убеден, той кимна с глава:

— Довечера в седем, пред кафене „Саид“.

И се отдалечи с невероятна скорост, бързина, която потвърждаваше, че преди това нарочно бе отделил време да ме изслуша.

„Готово!“, помислих. Макар по пътя ми да оставаха много неизвестни, чаках вечерта трескаво и си задавах стотици въпроси: как да избегна да ми дадат задача тук? Как да ги подтикна да ме изпратят зад граница? Продължението на събитията ми показа, че сред всички тези въпроси, не си бях задал правилния. Но избързвам…

В седем забих кола пред кафене „Саид“, където зачаках, като изпитвах усещането, че съм наблюдаван, няколко агенти минаха през площада, нарочно според мен. Минаваха, оглеждаха ме, след това си отиваха, може би информатори, изпратени да ме разпознаят.

В осем часа, мъжът с брадата, подстригана като челюсти на акула, мина отдясно и ми подхвърли, без да забавя крачка:

— Върви след мен, сякаш не ме познаваш.

Тръгна по лабиринт от улици, след това четири пъти зави около група сгради. Какъв ли беше смисълът на това вървене? Дали ме показваше на някого? Или проверяваше дали някой ме следи?

Най-сетне се втурна на бегом в една тясна уличка. Втурнах се и аз, от страх да не го изгубя, когато един юмрук ме спря и ме хвърли на земята.

— Той е!

Великанът, който ме беше проснал, ме показваше на четирима други великани, които ми се нахвърлиха, запушиха ми устата и завързаха ръцете и краката ми. След което ме хвърлиха небрежно в багажника на една кола, все едно бях вързоп чаршафи. Единият ми заповяда да си прибера главата. Капакът се тресна над мен.

Пълна тъмнина.

Двигател. Път. Друсане. Спирачки. Ускорение. Затишие. Шум от говор. Изключен мотор. Викове. Обиди. Тичане. Блъскащи се врати. Тръгване. Двигател. Шосе. Пътища. Друсане. Камънаци. Дълъг път.

Стоп.

Светлината се връща, светлина от фенерче в нощта. Ослепява ме. Мъжете ми помагат да изляза, прерязват въжетата на глезените и ми заповядват да ги следвам. Къде ли съм?

Влизаме в една сграда, слизаме в мазето, отварят една врата и ме блъсват там. Вратата се затръшва.

Ето, това е краят на пътешествието.

Не знаех къде съм и защо.

Изминаха дълги часове, часове, които използвах, за да се успокоя и да се опитам да схвана ситуацията. Не ми вярваха. Изпитваха ме. Искаха да ме покажат на хора, които щяха да разпознаят в мен агент на американците, или още по-зле, агент на евреите. Само да не им заприличам на някого! — помислих си. Да си пожелаем природата да не ми е извъртяла мръсен номер с някой двойник…

Досещах се, че скоро ще има силов разпит и се подготвях за него, боях се толкова, колкото и хранех надежди в него. Трябваше да им вдъхна доверие, да ги убедя, че съм от техните, че дълбоко в себе си оставям да говори само Саад, който мрази американците, убийците на баща му. Тъй като този Саад съществуваше, трябваше да заключа с катинар всички други Саадовци, по-разсъдливите, по-нюансираните Саадовци, зад тапицирана врата.

Когато изгубих представа за времето от глад, от жажда, от ужас, четирима мъже дойдоха да ме вземат и ме изблъскаха пред едно бюро. Мъжът, който се мъдреше зад една пишеща машина залая:

— Разпознаха те, куче! Знаем кой си! Ти тръгна към гроба си, като се свърза с нас!

Тези крясъци ме убедиха, че нищо не знаят за мен, и че са отчаяни. Смелост!

— Искам да бъда от вашите.

— Кои смяташ, че сме ние?

— Хора, които се борят срещу Америка.

— Ти си приятел на американците!

— Мразя ги, те убиха баща ми.

— Имаме доказателства.

— Със сигурност нямате.

— Наричаш ме лъжец, така ли?

— Нито ти, нито никой никога няма да докаже, че обичам американците, защото ги мразя.

Разпитът продължи бърз, гневен, отсечен цели три часа и през цялото време не се оставих да ме разколебаят и за миг.

Отпратиха ме в килията, не без оскърбления.

Няколко минути по-късно ми дадоха парче хляб и кратунка вода. Виж ти, щом искаха да живея, значи резултатът от разпита вероятно е бил положителен.

Докато се хранех, се оставих да ме обхване еуфория. Със сигурност след проучванията им и това изпитание, щяха да ме включат в група на новаците.

Тази перспектива разкрива моята наивност.

Щом се почувствах по-добре, дойдоха и ме отведоха в друга стая, където още щом видях камшиците и кожените колани, разбрах какво ме чака.

Ужасен от мисълта, че ще страдам, се вцепених от страх и станах толкова безизразен, че сигурно създавах илюзията, че съм нагъл. Изтезанието започна. Крещях, пищях, борех се, но не излизах от персонажа, който си бях избрал: човек, мразещ Америка и американците. На няколко пъти ми заговаряха на иврит или на персийски, като ми предлагаха да скъсят мъчението ми, за да разберат дали знам тези вражески езици, но всеки път сякаш оглушавах. Въпреки това ударите не спираха.

В един миг, когато нацепената ми кожа гореше и виждах локва от собствената си кръв на пода, получих толкова силен удар в бъбреците, че видях внезапна силна светлина, изпитах някакъв ненадеен екстаз и изгубих съзнание.

На другия ден се събудих в стая с няколко легла. Бях единственият легнал сред въоръжените мъже, които се движеха насам-натам из стаите наоколо, без да ми обръщат внимание, и разбрах, че са ме извадили от мазето, което си бе повишение. Един облечен в бяло младеж, вероятно ням, ми даде аспирин и се погрижи за раните ми.

Към средата на деня мъжът с маската от брада дойде и седна до мен.

— Добър ден, Саад.

— Добър ден, имате странно отношение към приятелите си.

— Здравословно. Не сме сигурни, че приятелите ни са ни наистина приятели.

— А в моя случай?

— Ще видим.

Преведох си го: преминал съм няколко граници.

— Какво можеш да правиш?

— Физически, не кой знае какво.

— Грубияни и великани вече си имаме. Липсват ни хора с други, по-интелектуални умения. Завърши ли си правото?

— Почти.

— Колко езика говориш?

— Английски и испански. И мъничко руски.

Колебаех се дали да излагам на показ езиковите си умения. Дали внезапната ми откровеност нямаше да ми навлече беди?

Той завърши:

— Имаме нужда от хора като теб. Ще се върнеш при майка си и сестрите си, щом можеш отново да ходиш.

— А след това?

— Задаваш прекалено много въпроси.

И изчезна.

След тридневно лечение ми завързаха очите, напъхаха ме в една задушливо топла кола, която докато се друсаше, отвори някои от раните ми, но решен да убедя похитителите си в своя героизъм, се въздържах от всякакви викове и гримаси, от мен се изтръгнаха само няколко стенания, когато колата запропада в дупки.

Няколко часа по-късно ме изхвърлиха, колата потегли, а щом си махнах превръзката от очите, разпознах кафене „Саид“.

Приближих до единствения работещ фенер и различих все още подпухналото си лице в една витрина. Като видях посинените си очи, разцепената устна и сините и жълтеникави петна, които красяха кожата ми, полепналите по коричките на раните коси, се разсмях. Дълго. Гръмогласно. Самодоволно. Всъщност, бях доста горд със себе си.

Бавно и мъчително тръгнах към моя квартал. Докато отминавах ъгъла, видях едно момче, което сновеше по нашата улица и което застина щом ме видя.

— Саад Саад?

— Да.

— Добър вечер, аз съм братовчед на Лейла.

Погледнах го и внезапно болката нахлу под черепа ми, блъскаше и болеше. Вместо да му отговоря, закривих лице и стиснах слепоочията си.

— Не се ли чувстваш добре?

Свлякох се на земята, опрял гръб до стената. Той клекна до мен и ме загледа. През това време болката се отдалечаваше на бавни вълни и като че ли съжаляваше за това.

— Ще се оправя…

— Бил ли си се? — попита той със свенливо уважение.

— Не, идвам от един стаж.

С няколко изречения и без да се замислям, му разказах Урока, който бях предъвквал през последните дни: искам да се посветя на страната си, боря се срещу американския потисник, ще дам живота си, за да го изгоня и възстановя правителство, което ще зачита страната ни и Пророка, накратко, по рефлекс му сервирах припева, който можеше да отдалечи болката.

След няколко изненадани физиономии, той закима с глава. Настана мълчание. На моменти се оглеждаше притеснено наоколо, сякаш се питаше какво прави тук. Внезапно го попитах:

— Нарочно ли дойде тук?

— Не…

— Случайността ли те доведе?

— И това не… просто… просто бях дошъл да ти кажа… че… и аз… като теб… скърбя за Лейла.

— Като мен ли? Няма начин.

— Като братовчед… извини ме, сега разбирам, че е било глупава идея. Никой от нас двамата няма желание да…

— Да, излишно е! — заключих.

След тези думи се надигнах, поздравих и се качих у дома, без да се обърна, но и без да заподозра истинската причина на неговото идване, нея щях да науча чак няколко години по-късно.

Семейството ми вдигна голяма врява, защото си бяха представяли най-лошото, и след няколко мъгляви обяснения се оставих жените да ме лекуват и глезят, но най-основното не признах нищо, а на майка ми казах само, че съм предприел стъпка, която ще ми позволи да емигрирам.

Призори с пламнали стъпала се завлякох в банята, където приготвих в един леген с гореща вода разтвор от лимонова трева и синап. Щом потопих краката си в течността, се появи баща ми.

— Нали няма да направиш това?

— Баня със синап ли?

— Не, да станеш терорист!

Усещане за блаженство нахлу у мен през пръстите на краката. Отдадох му се за няколко мига, преди да прошепна:

— Нали ти ми го намекна?

— Мамка му, синко! Защо не чатваш от пръв път какво ти говоря?

— Защото не говориш ясно от първия път. Всички го знаят. Пък и ти също.

— Мътните да го вземат, не съм те съветвал да влезеш в терористично движение.

— „Продай тялото си, младостта си, силата си“, какво означаваше това? Ако бях момиче, щях да си помисля, че ме изпращаш в бардака. Добре, че съм мъж…

Майка ми си провря главата и ме запита със сдържана тревога:

— Не ти ли е добре, Саад?

— Добре съм, мамо.

— Говореше си сам.

— Не, говорех с…

Спрях се. Тя отгатна. Очите й огледаха празното помещение.

— О, тук ли беше?

— Да.

— Кажи му, че го прегръщам и го чакам за вечерния чай.

— Непременно ще му кажа.

Когато майка ми изчезна, баща ми изчака няколко минути, преди да се появи отново. Макар да се цупеше, се бе успокоил.

— Прости ми, сине. Зле съм се изразил, не исках да те тласна към тероризма.

— Жалко. Това е нелошо решение.

— Това е гнусно решение. Саад, синко, плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, познаваш ли божиите заповеди на съвършения терорист?

— Не.

— Те са седем. Смяташ ли, че можеш да ги приемеш?

— Продължавай.

— 1. Да имаш само една идея. От две идеи нататък човек започва да разсъждава, а фанатикът не мисли, той знае. 2. Да унищожаваш всичко, което се противопоставя на тази идея. Никога да не допускаш други гледни точки, още по-малко различни. 3. Да убиваш онези, които се изправят срещу тази идея. Тези, които противоречат, не заслужават да живеят, защото представляват опасност за идеята, за сигурността за идеята. 4. Да смяташ, че идеята струва повече от един живот, включително и твоя. Да си фанатик, означава, че си открил стойност, която струва повече от индивидите. 5. Да не съжаляваш за насилието, защото то е действената сила на идеята. Насилието винаги е с чисти ръце, дори ако от тях се стича кръв. 6. Да считаш, че всички цели, достигнати твоето справедливо насилие, са виновни. Ако една от тях случайно е била на твоето мнение, отдадения на делото терорист, то тя не е невинна жертва, а втори мъченик. 7. Да не оставяш съмнението да влезе в теб, щом усетиш да се прокрадват някакви скрупули, стреляй — ще убиеш едновременно подозрението и въпроса — долу критичния дух.

— Браво, тате, добре виждаш нещата. Откъде черпиш това познание?

— Наблюдавам тези, които идват тук, в царството на мъртвите, а с новата мода на самоубийците, идват на гроздове всеки ден.

— Говорил ли си с тях?

— Синко, с терорист не се говори, него само го слушаш и кимаш с глава. Всъщност, терористът не води диалог, той произнася монолог.

— И там ли?

— Къде там?

— При мъртвите?

— Да си мъртъв, не те прави нито по-умен, нито по-интересен.

С очи, обърнати към небето, той пусна сърцераздирателна въздишка, преди да добави:

— Слушах ги и за мен това бе олимпиада по отегчение. Сега отговори на въпроса ми: способен ли си да приемеш тези седем божи заповеди?

— Разбира се, че не.

— Тогава прекрати този маскарад, моето момче, и бързо бягай. Когато човек е оставил интелекта и чувството за хумор да разцъфнат в него, има дивотии, в които не може да се впуска.

— Но пък е лесно човек да остави омразата си да говори.

— Така е, но твоите омрази са прекалено разностранни, за да бъдат единни. От една страна, мразиш американците, които ме убиха. От друга се отвращаваш от фанатиците, които превърнаха малките ти сестри във вдовици. Как да направиш избор между две омрази, които не могат да се насложат една върху друга?

— По-добре е да се отърва от омразата, така ли?

— Точно така. Онази сутрин, когато ни попречиха, исках да ти предложа друга стъпка: да постъпиш на служба в някои видове трафик, които имат нужда от живи и смели мъже. Помниш ли приятеля ми Шериф ел-Хасад?

— От музея ли?

— Да. Иди да видиш брат му, Фахд ел-Хасад. Не е препоръчително човек да общува с него, никак даже, но в мътните времена, в които живеем…

— Фахд ел-Хасад?

— Пълен негодник, от когото техните са вдигнали ръце, и най-вече горкият Шериф. Може да ти бъде полезен…

Щом наближих до Музея, на запад от града, където не бях ходил от много години, помислих, че съм сбъркал. Издънени стени, изпотрошени прозорци и изкъртени решетки натрапваха мисълта, че макар и модерна, сградата е изоставена, все пак открих на служебния вход, зад тясната караулка, Шериф ел-Хасад, приятеля на баща ми, един от най-старите пазачи.

— Саад, момчето ми, подредили са ти муцуната толкова гадно, колкото и музея.

— Добър ден, Шериф.

— Как си от погребението на горкия ти баща? Майка ти? Сестрите ти? Племенничките? Племенникът?

Когато задоволих любопитството му относно семейството си и след като в продължение на следващия половин час той ми разказа на какво ограбване са били подложени колекциите — петнайсет хиляди повредени или откраднати експоната под нехайните очи на американските войници, аз преминах към темата.

— Преди да почине, баща ми ми подшушна, че в случай на нужда мога да се обърна към брат ти.

— Фахд, този негодник, този нехранимайко! По-скоро ще умра, отколкото да си спомня името му! Баща ти не може да е казал това!

— Каза го, Шериф. Той презираше брат ти, не скри това от мен, но ме посъветва в случай на крайна нужда, да настоявам пред теб.

— Толкова ли са зле нещата?

— Разказах му за последните седмици и не се наложи да преувеличавам, за да го разнежа и да стигнем дотам той да направи усилие да опресни паметта си.

— Ето, иди при брат ми тук — избъбри той като ми пъхна в ръката някакво листче. Работи във Вавилон, като всички паразити от неговия вид.

След като уговорих с един съсед срещу сума ти часове ръчна работа да ме закара с камионетката си до Вавилон, скоро отидох там и без да се бавя на разкопките, които познавах, защото като всеки иракски ученик, по време на автобусна екскурзия бях длъжен да посетя розовия Вавилон, построен от Саддам Хюсейн, декор в античен стил, служещ за атракционен парк, където всичко бе фалшиво и изглеждаше такова. Звъннах на вратата на Фахд ел-Хасад, който живееше в една колосална вила, точно до магазина му за туристически сувенири.

— Изпраща ме брат ви.

— Нямам брат — отвърна огромният търговец.

— Точно за него ви говоря.

И му протегнах надрасканото от Шериф листче, на което той разпозна почерка.

Дебелакът неохотно ме покани у тях, където прекосих множество тераси, целите в цветя, преди да седна на възглавничките в една прохладна стая, ухаеща на жасмин.

На този ужасно богат търговец обясних своята нищета, убедеността си и решението да замина в чужбина. Той ме слушаше с престорено безразличие, но усещах, че ме преценява, претегля и премерва. Щом се увери, че ме държи в ръцете си, благоволи да произнесе няколко думи:

— Развивам търговия с Египет. Изпращам разни неща в Кайро. Естествено, умееш да шофираш?

Този въпрос не означаваше „Имаш ли книжка?“, а „Сядал ли си вече зад волан?“, иначе нямаше да кажа „да“; както всички момчета от моето поколение, карах кола от четиринайсетгодишен, без никога да съм учил правилника за движение по пътищата, нито да съм карал курс; при нас хората умеят да карат от момента, в който пипнат волан, колата прави шофьора и точка по въпроса.

— Поработи няколко седмици с мен в магазина, а след това, ако те устройва, ще участваш в пратка за Египет.

Веднага приех.

По време на периода на чиракуването отгатвах, че той иска най-вече да изпита моята честност или по-скоро моята нечестност, защото проверяваше дали се присъединявам безкритично и безрезервно към неговите далавери.

Под прикритието на магазин за подаръци Фахд ел-Хасад държеше нелегална търговия с антики. Този мъж бе организирал живота си като своя дом: като лук. Ако човек махнеше едната люспа, откриваше нова и така нататък, почти до безкрайност… При него изходът криеше друг изход, една стая криеше друга, тайна стая, в една мебел се криеше друга, по-малка и по-ценна. Магазинчето му за керамика прикриваше цех за производство, който на свой ред прикриваше помещение за укриване на крадени вещи. Защото магазинът за антики имаше два отдела: истинските фалшификати и фалшивите фалшификати.

Истинските фалшификати бяха копия, излезли от неговото цехче, които пробутваше като истински и продаваше на наивниците, които всъщност не бяха малко.

Фалшивите фалшификати бяха откраднати експонати, които пробутваше за фалшиви, за да ги показва и пренася без опасност, но които сериозните колекционери разпознаваха и купуваха на истинската им стойност, тоест на цената на златото.

Войната, а после и следвоенният период бяха подарили на Фахд цяло хилядолетие, тъй като музеите, разкопките и дворците на властниците бяха обрани. Той говореше за това без задръжки.

— Без мен, Саад, светът на археологията щеше да загине. Без мен мародерите щяха да разпилеят експонатите, щяха да ги изпогубят, изпочупят или повредят, защото тези мръсници, които не познават нищо, изобщо не внимават. Незаконна търговия е, съгласен съм, но не е вандализъм! Бързо осведомих тези разбойници, че няма да ги издам, че ще си затварям устата и че им предлагам новички зелени банкноти, за да успокоя съвестта им и да ги отърва от плячката им. Без мен, Саад, съкровищата на човечеството щяха да отлетят яко дим, асирийски накити, слонова кост от VIII в., емайлираните плочки на Ищар, украсени с mushklushu, таблички с пиктограми, таблички с математически изчисления, дори един барелеф от двореца на Нимрод.

Макар да подозирах, че е поръчал множество набези, като е изпратил наемници, слушах версията му със зяпнала уста. Дали защото беше луд, или защото се наслаждаваше на своя цинизъм, но той искрено се вземаше за най-видния пазител на месопотамските антики, който някога е съществувал. Като го слушаше човек, ако един ден Националният музей бъдеше възстановен, трябваше да носи неговото име.

Въпреки многословието му, го разбирах по-добре, отколкото терористите, с които се бях свързал. Фахд бе индивидуалист, който мислеше единствено за себе си, своето имане, своето удоволствие, своя успех; струваше ми се по-лесен за възприемане от фанатиците, готови да се разпердушинят заедно с невинни хора насред пазара, мошеничеството му бе здраво, добродушно и успокоително в сравнение с лудостта, която палеше някои други.

Когато се убеди, че не се задушавам от скрупули, ми съобщи за тъй очакваното пътуване:

— Ще отидеш с кола до Кайро заедно с Хабиб и Хатим. Ще пренесете дискретно няколко експоната, които идват от Харта, градът на партите. Онова, което искам от вас, е да избягвате митниците и граничния контрол, ако ви спрат, не ме познавате. Като изключим това, използвайте толкова време, колкото ви трябва, минете откъдето искате, само доставете нещата на адреса, който ще ви дам. Среща във вторник. Така устройва ли те?

Ето, бях спечелил. За няколко месеца бях открил начин да се измъкна от Ирак.

Върнах се за три дни у дома, в Багдад, за да съобщя добрата новина на семейството си.

Вечерта, която прекарахме заедно, сестрите ми и майка ми се насилваха да мислят, че става въпрос за добра новина. Тревогата гризеше радостта ни, страхът, да не би да се изгубим и никога повече да не се видим помрачаваше разговора и вместо да направи отношенията ни нежни и топли, ги правеше хладни, пресметливи и насилени. Беше ми неловко, бях нещастен и се колебаех между желанието да избягам веднага и това да се откажа от заминаването.

В полунощ майка ми дойде в тъмното килерче, където спях, и коленичи пред мен с малко сгънато одеяло върху дланите.

— Прости ми, Саад, утре ни напускаш, а не мога да ти дам нито грош. Другите майки, чиито синове излязоха от страната им осигуриха пари за път, а аз не притежавам нищо. Аз съм жалка жена, не мога да ти предложа нищо повече от това одеяло, никога не съм била майка на висота.

Прегърнах я и й казах, че никога няма да се съглася с онова, което тя си мисли. Тя заплака на рамото ми. Сълзите й имаха тъжен, горчив вкус.

След това взех смешното одеяло и й заявих:

— Никога няма да го изгубя. Когато се уредя в Англия, ще сложа това одеяло в рамка от резбовано дърво със златен варак и под стъкло и ще го закача в хола си над камината. Всяка година на първи януари ще го показвам на децата си и ще им обяснявам: „вижте тази тъкан, това е одеяло от баба ви. На пръв поглед човек би рекъл, че е някакво мизерно чердже, но всъщност е летящо килимче. На него прекосих цели континенти, за да се настаня тук, да ви дам хубав живот и прекрасно образование в една благоденстваща и мирна страна. Без него нямаше да сте тук всички вие, щастливи около мен.“

— Сбогом, Саад, сине мой.

— До скоро.

И я прегърнах за последен път.

5.

Бърз и пъргав, джипът засмукваше пътя и изхвърляше праха зад себе си. Бях се изправил през люка, за да усетя с голото си тяло по-осезаемо скоростта, да гълтам километрите и да пия вятъра, който утоляваше жаждата ми.

Тъй като не срещахме никого, Багдад се стопи зад нас завинаги, и ние се измъквахме към нови, спокойни, съзаклятнически пейзажи. Ако не бяхме прекосили няколко синора и проследили лъкатушенето на пътеките, можех да помисля, че прекосяваме девствена, нова, непозната земя, създадена за нас същата сутрин. На моменти между две изръмжавания на мотора и тъй като скалите плуваха като пасажи риба от двете ми страни, се чувствах опиянен и непобедим.

Хабиб и Хатим, двамата ми спътници, толкова често бяха минавали по този път, че знаеха по кой път да хванат, за да избегнат бариерите и контролните пунктове.

— Много си добър на волана — изкрещях в ухото на Хабиб. — Къде си се учил да караш?

Той се засмя.

— Вадиш ли си книжка, за да се чукаш? За един мъж е толкова естествено да шофира, колкото и да прави любов. Чуваш ли, Хатим, какво пита хлапакът?

— Мда, man!

Спряхме на границата на една пустиня.

— Почивка — заяви Хабиб. — Да отдъхнем малко.

— Мда man.

— Саад, иди напълни всички бидони от оня кладенец, зад скалите.

— С удоволствие — възкликнах.

— Добре man.

Бях щастлив, че най-сетне имам нещо за вършене. За какво служех? Защо Фахд ме бе лепнал за обичайните си превозвачи? Хабиб и Хатим си знаеха работата и се оправяха по-добре, отколкото аз бих могъл.

Докато те се изтягаха под едно дърво и пушеха, „о, man, колко е гот“, аз сновях, без да се щадя между колата и кладенеца, стотина метра по-нагоре. Когато напълних и последния бидон и като знаех, че съм изпълнил дълга си, реших, преди да се върна до багажника, да си дам няколко минутки и да си измия краката в локвата, която се плискаше до стената на кладенеца.

Докато си разтривах пръстите, баща ми се появи и седна отдясно.

— Е, синко, ето те при лотосоядите, така ли?

— При какво?

— Лотосоядите.

— Не можеш ли да говориш като всички хора?

— Не, избягвам.

— Не те ли притеснява, че не те разбират от първия път?

— Това ме очарова. Да открия глупака, да надуша невежата, да издебна посредствения, това винаги е било едно от най-сладките ми пиршества.

— Но, тате, думите са били измислени, за да се разбират хората.

— Глупости, думите са били измислени, за да се различават и да се разпознават избраните между хората.

— Страхотно! Значи, понеже невинаги те разбирам, да се чувствам по-низши от теб, така ли?

— Точно така. Това също е едно от удоволствията ми.

— Ужасен си.

— Не, формирам те, издигам те, шлифовам те. Не си ли забелязал, че не спирам да идвам при теб, макар да тъпчеш на едно място?

— Ммм…

В далечината вечерта напомняше за себе си с угасваща светлина, изпълваше пустинята с причудливо безмълвие и прекъсваше шушненето на и без това едва забележимия живот. Постепенно сянката изпълзяваше изпод скалите, синя, сива и разкриваше неподозирани досега релефи и вдлъбнатини. Имах чувството, че нощта не слиза от небето, а се издига от земята и разстила мъртвешка скръб, по-пронизваща от студа, скръб, лишена от цветове, скръб, от която вълци да завият.

Обърнах се към баща ми и му се усмихнах.

— Виждам, че си решил да ме последваш. Ще пътуваш ли с мен до Лондон?

— Може да се случи да имаш нужда от мен, нали?

— Няма ли вече да ходиш при мама?

— Временно.

— Ще й бъде тъжно.

— Тя вече беше тъжна, преди да й го кажа, липсваш й, Саад.

Внезапно ме досрамя, че в началото на своето приключение почувствах такова опиянение от бягството си от Багдад. Тате усети носталгията ми с оттенък на вина и взе да се прави на палячо:

— Във всеки случай майка ти не ме слуша повече сега, когато съм мъртъв, отколкото приживе. Дали съм тук, или не, не зачита отговорите ми и църцори вместо мен. Затова реших, че е по-полезно да дойда с теб, синко.

— Благодаря.

— Не бързай толкова да се радваш. Придружавам те, но не одобрявам екскурзията, която си предприел. Преценявам я сурово. Ти не си модел, сине мой!

— Модел за какво?

— Не си модел на иракчанин. Представи си, че всички направят като теб. Вече няма да има Ирак.

— Отдавна вече няма Ирак.

— Синко!

— Преди да бъда модел на иракчанин, ще се погрижа да бъда модел на мъж. Искам да мога да работя, да печеля пари, да помагам на семейството си, да осигурявам оцеляването на жените, които работят вкъщи, и на децата, които имат нужда да се учат. Намираш поведението ми за недостойно ли?

— Не, но мислех за моята страна…

— Грешиш. Какво е една страна? Случайност, на която нищо не дължа.

— Синко, недей да ми мътиш главата! Това пътуване, което аз продължавам да не одобрявам, започва зле с тези две безотговорни откачалки и товара, който онзи боклук Фахд ви е поверил!

— Е, какво? Незаконна търговия с произведения на изкуството ли? Има и по-лошо.

— Да, има и по-лошо и ние шляпаме в него.

— Не разбирам.

— Както винаги! Всичко казах, но ти нищо не разбра.

Той изчезна и ме остави в състояние на притеснение и неудобство, и измъчван от някаква предусещане с горчив привкус.

След половин час, през който разсъждавах — напразно — относно съмненията, които пося в мен, се върнах при спътниците си. Те пушеха със сериозен вид, мълчаливи във вечерната сянка.

— О, man… о, man… о, man…

Хатим възторжено дърпаше от една лула и гледаше как димът се издига към смрачаващото се небе. Хабиб не произнасяше и дума, но изглеждаше също толкова омаян и смучеше своята.

— Ето, момчета, напълних бидоните. Тръгваме ли?

— Не, Саад, ще лагеруваме тук.

— Да, man.

— Този път е супер качество, прекрасна, великолепна, чиста, та чиста!

— Да, man.

И въздъхнаха, неспособни да кажат и дума повече.

Възпротивих се срещу това решение. Не можехме да си позволим да се пипкаме по този начин. За какво да спираме? Трябваше да сме в движение, да шаваме и всеки миг да се изплъзваме от разпознаване. Иначе за какво ни беше да се движим тримата? Бяхме се уговорили с Фахд да се сменяме на волана.

Изтегнати, усмихнати и кротки, те изглеждаха, сякаш не ме чуват. Държаха очите си прекалено отворени между вцепенените, зачервени като на хора, които страдат от безсъние, клепачи, постоянно подсмърчаха и бършеха очи с ръкав.

Тревожен вятър се процеждаше от мрака.

Колкото повече време минаваше, толкова по-силно дърпаха те дима с ненаситна лакомия.

Приближих, за да предизвикам реакция:

— Отговорете, мътните го взели! Какво става?

— Хей, man… вземи една ганджа и ще разбереш.

Приближих до Хатим, наведох се над ръката му и разбрах какво се бе случило. Три от пакетите, които пренасяхме, поставени на самата земя, бяха отворени, въпреки изричната заповед на Фахд и една дяволска машинация.

Верен на своя метод, хитрият търговец бе направил руски пакети, по модела на матрьошките, онези дървени кукли, които съдържат в себе си по-малки и още по-малки кукли, а последната е не по-голяма от напръстник. Ако и официално да пренасяхме предназначени за туристите статуетки, то знаехме, че те скришом съдържат шумерски таблички на по две хиляди и петстотин години, но тази измама прикриваше още една реалност, всъщност пренасяхме товар наркотици.

Дали Хабиб и Хатим не бяха в течение? Май не, щом незабавно бяха отворили тези пакети.

— Опиум?

Те се засмяха кротко, почти предпазливо, със сякаш памучен, грапав, но и мек глас. Значи само на мен се подиграваха.

— Вземи, Саад, дръпни си, суперско е!

— Да, man, дръпни!

За миг без малко да приема предложението им. В крайна сметка, защо да не се възползвам? Щом рискувам да ме арестуват за трафик на наркотици, поне преди това съм ги опитал, нали?

Гневът ме задържа.

— Знаели сте?

— Какво говориш!

— Да, man, да, знаехме.

— Защо приемате?

— Дръпни една ганджа и ще разбереш.

— О, да, man, да.

— Тези пътувания са най-хубавото нещо в живота ни.

— Най-доброто, man.

— Проблемът е, че последния път толкова прекалихме, че ни трябваха три месеца, за да стигнем до Кайро. Бандата на Фахд бе убедена, че сме се чупили с целия товар. А пък ние просто бяхме попушили малко. Малко прекалено.

— Много, man, много!

— Накратко, шефът се ядоса и ни натресе теб. Ние малко се пристрастихме и започва да става трудно.

— Не, лесно е, man, лесно е.

— Ще видиш, Саад, ние с теб ще се разберем, ще ти покажем пътя, ще ти обясним как да стигнеш и местата, които трябва да избягваш, а срещу това ще ни оставиш да пушим.

След това вече нямаше никакъв начин да се поддържа разговор. Мастилото на нощта сякаш ни желира. До лагерния огън, който импровизирах, двамата мъже вече не принадлежаха на заобикалящия ги свят, наркотикът изтръгваше от неподвижните им тела стенания, вопли, пламък и екстаз, към полунощ Хабиб дори се заговори с някакъв ангел.

Свит до някакви отломки от скали и завит със спалния чувал, нямаше как да се предпазя да не дишам продължителния лъх на опиумна миризма, като се опитвах да достигна до насладата единствено с ноздрите си, а след това вбесен, че се поддавам на изкушението, се обърнах към планината, и за да се пречистя, се опитах да вдъхна минералната миризма на камъка и звездите.

Най-сетне дойде леденото утро и оскърбителната светлина на деня върху двете бълнуващи тела.

— Да тръгваме, обяснете ми пътя, приятели.

Видях объркването в блуждаещите разширени зеници. Дълго време им трябваше, за да дойдат на себе си, да схванат къде се намират, да ме разпознаят, да си спомнят къде е трябвало да идат.

Поех волана и ги настаних на задната седалка, където те отначало поемаха въздух като извадени от водата риби. Потеглих. След три-четири друсвания започнаха да повръщат. Помогнах им да се облекчат. След още три-четири спирания те вече спяха като бебета.

Тъй като бях свалил обувките си, за да карам, баща ми не закъсня да се появи на съседната седалка и замърка заслепен и очарован, докато бърникаше копчетата.

— Обожавам тези селски коли с четири движещи колела.

— Четири по четири ли?

— Щом казваш. Признай, че твоите приятели лотосоядите не са за пред хора тази сутрин!

— Как ги наричаш?

— Саад, синко, кръв от кръвта ми, плът от плътта ми, капки пот от звездите, много добре знаеш кои са лотосоядите, защото много пъти съм ти чел тази история в твоето детство. Тя толкова много ти харесваше, че всеки път я искаше жадно.

— Аз ли?

— „На втория ден Одисей и приятелите му стигнаха до страна на хора, наричани лотосояди, защото се хранеха с цветя. Тези хора разкъсват лотосите за храна.“

— А, да, „Одисея“.

— „Одисея“, синко, първият разказ за пътешествия, който бележи цялото човечество. Пътешествие, описано от един слепец, Омир, което доказва, че по-добре се описва с въображението, нежели с очите. А всъщност, който опиташе от сладкия като мед плод, не искаше нито да се завърне у дома, нито да изпраща хабер, и упорстваше да стои там, сред лотосоядите, да се храни с лотоси и да тъне в забрава за връщането си.

— Лотосът те кара да забравиш завръщането… Мислиш ли, че наркотикът винаги те кара да забравиш целта?

— Понякога постига повече, синко: помага да забравиш, че нямаш цел.

Размишлявах в продължение на няколко километра.

— Това не е за мен — заключих — нито лотосът, нито опиумът, нито кокаинът, нито друга някоя субстанция.

— Доволен съм, че го казваш.

В това време Хатим и Хабиб изстенаха.

— Спри, синко, те се осират един друг.

Спрях и отворих задната врата. Двамата се изсулиха извън колата и запълзяха към канавката. Докато се облекчаваха шумно, баща ми вдигна очи към небето.

— Признавам, че това е едно от редките предимства на положението в отвъдното: когато си мъртъв, червата ти са спокойни.

Върнаха се към колата и поискаха да пушат.

— Нямаме време!

— Саад, ако ни се репчиш, няма да ти кажем откъде е по-кратко и къде трябва да заобиколиш. Никога няма да видиш Кайро.

— Никога, man, никога…

— Добре де, пушете…

С ловкостта на наркомани в абстиненция, те натъпкаха лулите и запафкаха.

— Ох, man, ох!

— Мда…

— Мда, man, да…

— Мда!

Баща ми раздразнено сви рамене, обърна им гръб и се вглъби в пейзажа, в пясъка и скалите.

— Жалък диалог! Цялото им красноречие се състои в „мда“ и „man“, едносрични и звукоподражателни, които повтарят, както маймуната клати кокосово дърво. О, какви тъжни времена… Хубавичко ги погледни и ги послушай, синко, да се отвратиш от тях. Човек забелязва деградацията у другите, не и у себе си, и тя е грозна само по нечие друго лице. Ако човек пробваше наркотика върху ближните си, никога нямаше да посегне към него.

Цяла седмица пътуването продължи по този начин, в хаотичен ритъм с куп доброволни „трябва да пушим, man, да пушим“ и принудителни спирания — Хабиб и Хатим шуртяха през всичките си отвърстия.

Примерният ми баща бе очарован от разстройството и повръщането.

— Това е изключително, синко, изключително, цялата тази способност на тялото да се освобождава от онова, което му пречи. За съжаление е, че тия двамата не могат да кензат и през ушите, поне щяха да се пречистят от мухлясалите си мисли.

— Тате, за да им се изпразни главата, би трябвало поне да имат мозък!

— Прав си синко. Бог е велик: оставя въздух между ушите на онези, които не чуват.

Въпреки състоянието им — трудно им бе да се ориентират в часовете и дните, понякога им бе трудно да се поддържат чисти, а бръщолевенето им ставаше все по-неясно — Хабиб и Хатим все пак успяваха да ми покажат пътя, от време на време се събуждаха, един вид жизнен рефлекс да преговарят за своето удоволствие, за да могат отново да изпаднат в хипнотичен екстаз. Благодарение на тяхното хитруване и на неуморното ми шофиране, излязохме от Ирак безпроблемно, минахме в Саудитска Арабия, където след няколко дни пустиня, а след това планини, най-сетне стигнахме до брега на Червено море, недалеч от залива Акаба.

— Даваш ли си сметка, синко? Червено море! Не мислех, че ще дойда тук приживе!

— Всъщност, прав си бил!

Баща ми дълго се смя, с дълбок, чужд на искрата, която го бе предизвикала смях, един от онези безкрайни пристъпи на смях, които целят единствено да придадат звук и плът на щастието.

— Полюбувай се, Саад: един приятел ме бе предупредил, че когато човек гледа вълните на Червено море, ги вижда по-сини от другите води, наситено, чисто, първично, безкомпромисно сини.

— Прав си. На какво ли се дължи?

— Не е резултат от реалността, а следствие от думите. „Син като портокал“, намекваше Елюар, един френски писател, защото портокалът е пълната противоположност на синьото, червено, изплакнато с жълто. Синьото на Червено море изглежда още по-синьо, защото го наричаме червено. Няма нищо общо с химията на вълните или на светлината, а с поетичната химия.

Той се обърна и се вгледа в Хабиб и Хатим, грохнали, оцъклени и почти в безсъзнание.

— Ако продължава така, ще изпушат целия товар.

— Според мен Фахд ал-Хасад е предвидил точно това. Убеден съм, че е скрил най-важната резерва в колата, под броните, в някоя седалка и онази част, която тези кретени си въобразяват, че крадат, е просто порцията, която Фахд е предвидил за тях. Необходима е много психология, за да стане човек виден престъпник.

— И да остане такъв… Слава на онова кучешко лайно Фахд ал-Хасад! И Господ да се смили над него.

Тази размяна на шеги ми позволяваше да прикривам истинските си мисли: докато откривах морето за първи път, изпитвах мощен страх. Дали да поверя съдбата си на тези вълни? Защо не мога да зърна Египет от другата страна, на хоризонта? А на карта разстоянието изглеждаше толкова незначително… Бях изоставил твърдата земя само веднъж, в басейна, и сега с ужас очаквах изпитанието.

Наложи се да лиша от опиум двамата си спътници за цял ден, за да си съберат акъла и да си припомнят името на посредника, който трябваше да ни вкара с товара ни на египетска земя.

Когато се свързахме с човека, един моряк с дълго, мургаво тяло с цвят на пушена скумрия, той ни определи среща за следващия понеделник, в полунощ.

Когато тази нощ настъпи, се втренчих в черните, дълбоки, враждебни води. „Ето го гробът ми, помислих, докато гледах мърдащата плоча от тъмен мрамор, която се разстилаше, докъдето поглед стига. След няколко дни ще послужа за храна на рибите. Много риба съм ял, сега е мой ред.“

Морякът приближи с усмивка.

— Имате късмет, ще имаме време като за госпойца…

— Какво значи това?

— Че дори една госпойца не може да се разболее при такива обстоятелства.

— О, госпойците са в състояние да носят деца и да ги раждат, да не спекулираме с тяхната слабост! Никой мъж не би издържал това, което жена изтърпява… да носиш мъник, който ти тежи на мехура месеци наред, да изстреляш между краката си вързоп четири килограма, който ти прогорява вътрешностите, на вас това дали ще ви хареса? С кръвта, писъците и нечистите течности? Обаче те издържат! По-зле даже: повтарят! Тъй че, време за госпойца, благодаря… Правили ли са ви вече цезарово сечение?

Той ме изгледа изненадано, защото не разбираше думите ми. По чертите ми се усъмни, че се тревожа.

— Успокойте се, морето е като олио.

— Така ли? Врящо олио, нали?

Имах предвид вятъра, който къдреше гребените на вълните.

Той сви рамене, извика Хатим и Хабиб на помощ, и тримата се заеха да качат колата на палубата на кораба.

По време на тази операция, аз не можех да откъсна очи от водите. Само като гледах танцуващата, нестабилна повърхност на водата, и ми призляваше.

Отчаян, седнах по турски, за да си разтрия глезените. Дискретно покашляне, след това второ, по-подчертано, макар и все още свенливо, ми разкриха присъствието на баща ми зад мен, на мостика.

— До по-късно, синко, от другата страна.

— Не!

— Иракчанин на кораб е също толкова нелепо, колкото кокошка при зъболекар или шотландец на благотворително празненство.

— Стой с мен, моля те.

— Нямам моряшка мая. Страх ме е да не поема щафетата от ония тъпанари Хатим и Хабиб, които драйфат около нас вече две седмици.

— Но, тате, ти няма да повръщаш, ти си мъртъв.

— Да си мъртъв, не пречи да имаш лоши спомени. Напротив, ставаш затворник на лошите спомени. Никога няма да ме накараш да се кача на кораб, точка и толкоз. Среща от другата страна. Ще стигна до Египет със собствени средства.

И той бързо изчезна, като се измъкна от хватката ми.

— Отплаваме! — извика мъжагата с препечената кожа.

Четири ръце ме изтръгнаха от унеса ми и ме хвърлиха на палубата.

След няколко ругатни и една молитва морякът запали двигателя, докато Хабиб и Хатим вдигаха платната.

Целият кораб започна да се поклаща, да се накланя, да танцува от единия борд към другия. Той се закашля, засвистя, захърка, отлепи се на тласъци и се отдалечи от кея. Поклащаше се бавно. Имах усещането, че е по-крехък от орехова черупка и че няма да успее да разцепи вълничките, които се плискаха в пристанището, въпреки това се успокоих за себе си, защото не страдах особено, че съм се отделил от земята.

След това моторът изхърка, корабът ускори, клатенето стана по-плавно, по-продължително и слабо и почувствах, че се издигам към небето, за миг това ми се стори опияняващо и се почувствах като носа на огромен кораб, като величествена и горда скулптура, която гледа океаните отвисоко — вече не се боях и щях да завладея света, когато внезапно сърцето ми подскочи в гърдите чак до устните.

Сгромолясах се на земята, задавих се и изхрачих жлъчка. Крайниците не ме слушаха. Бях се вцепенил. Оловото на парализата ме бе заляло.

— Господи, направи така, че да умра! Веднага, Господи! Веднага!

В този миг една ръка сграбчи рамото ми и ме принуди да се обърна, видях ухиленото лице на Хабиб, който прихна в смях и ми предложи опиум.

Без да се колебая, приех с едно движение на клепачите.

Той ми протегна лулата си. Жадно я засмуках и бързо усетих как олеквам.

На петнайсетото вдишване гемията, в унисон с новото ми благоденствие, се издигна над водите, опъна платна, полетя към звездите и се отправи право към луната.

Летяхме.

Хабиб се смееше.

Бяхме се отказали от ужасния океан, за да плаваме в небесата. Гемията ни спря да се клати.

Щом достигнахме височината на едно самотно, дундесто облаче, което мързелуваше във въздуха, то потръпна, изненадано да ни види, стегна задник от страх и избяга, по-чевръсто от кротушка.

Хатим извика „Man, о, man“, но облачето дори не се обърна.

Малко след това луната се надвеси над мен, усмихна ми се нежно, очите й ми напомняха тези на майка ми, а устата, тази на Лейла. Мисля дори, че луната се опита да ме целуне, когато един порив на вятъра, който тласна екипажа ни напред, ни попречи.

Не си спомням продължението…

6.

Една седмица по-късно, Хабиб и Хатим ме оставиха в полусъзнание на мястото на доставката, един мазен гараж в някакво предградие на Кайро, тъй огромно, тъй шумно, тъй оживено, тъй богато с наситени и разнообразни миризми, че го взех за самия център.

— Bye, man, удоволствие бе да пътуваме с теб.

— Сбогом, Саад, жалко, че не искаш да продължиш, бяхме добър отбор. Само един съвет: никога повече не докосвай опиум.

— Избягвай, man, избягвай. Ефектът върху теб е прекалено тежък…

— Така се беше отнесъл… тотално бълнуване! Почти изревнувахме, да знаеш?

— Мда, ревнувахме, man, ревнувахме!

— Е, ако си промениш мнението, ще вземаме колата оттук след седмица, за да се върнем в Багдад. O.K.? Седмичка. А дотогава, поздрави на баща ти от нас.

— Мда, man, цуни баща си. Забавен тип е старият, забавен… Мамка му, яко се кефихме!

За да съм сигурен, че нямаше да ги срещна, вървях часове наред право пред себе си, като сменях непознати улици, вървях по пътища, построени върху стълбове над други пътища, покрай безбройни бетонни блокове, с незавършен последен етаж, за да могат да се добавят още етажи през годините, и се опитвах да изтрия от главата си всяка отправна точка за мястото, където ме бяха оставили.

Защо споменаха баща ми? Дали им се беше явил? Или ме бяха чули да си говоря с него по време на дългите ми бълнувания?

Всъщност, къде ли беше той? Сетих се, че не е идвал при мен от няколко дни.

Седнах до една шахта, събух си обувките и си заразтривах пръстите на краката. Тате не дойде. Опитах отново. Напразно.

Дали ми се цупеше заради опиума? Да не би пък да не бе успял да прекоси Червено море? Как ли се придвижват мъртвите? Дали го бях изгубил като тръгнах по вода? Дали наркотикът бе разрушил възможността той да се върне?

Объркан, отново закрачих безцелно.

Учителите ми бяха описали Кайро като огромен град, което не беше съвсем вярно: в действителност Кайро се простира на толкова обширна площ, че така и не успях да достигна до границите на този безкрай. Когато човек пристигне в египетската столица, трябва да изостави мисълта, че ще надмогне пространството, да пожертва това провинциално, архаично чувство, че винаги знае къде е, къде отива, кого ще срещне. Опиянен от новата си свобода, очарован, че не се боя от самоубийствени атентати, нападения и бомбардировки, щастлив да вдигам очи към небе, където не кръжат военни хеликоптери, блажен, че не вървя по земя, осеяна с руини, дюшеци, пирони, греди и съмнителни кости, бях доволен само да вървя безцелно и да изследвам Кайро с краката си. Глъчката ме омагьосваше, замърсеността ме очароваше, наблюдавах жълтата мъгла, която увенчаваше покривите като скъпоценна диадема от златен прах, усещах в нея изтънчените, чувствени, прекомерни ухания на един град на изобилието. Гледах със сладострастие как хората подтичват, шофират, работят или бездействат. Наблюдавах, без да се чувствам наблюдаван. С няколкото долара, които бяха останали в джоба ми, успявах да се възстановя, между шестте молитви, които усърдно спазвах, скитах, а вечер рухвах под някоя входна врата, за да поспя.

Бях се изгубил в Кайро и бях щастлив, че губя и времето си в него.

След четири дни ми бе останал само един долар. Капки покриха челото ми, тръпки изправиха космите по ръцете ми. Какво ти стана, Саад? Забрави ли мисията, която ти повери майка ти?

Кръвта ми тъкмо бе разпръснала успиващото действие на опиума и си дадох сметка, че съм поставил в опасност своя проект. Разрових чантата си, открих надраскания на къс хартия адрес и попитах минувачи как да стигна дотам. След няколко провала да разбера смених моя долар срещу няколко местни банкноти и наредих на едно нелегално такси да ме закара до там.

То се движи толкова дълго и сред толкова непознати места, че се изплаших да не съм поверил съдбата си на мошеник.

Когато ме остави пред табелата „Върховен комисариат на Обединените нации за бежанците“, подсвирнах от облекчение, платих и изскочих на тротоара.

Как ли си бях представял сцената? Мисля, че в сънищата си съм се виждал как дърпам звънеца на голяма, красива къща, където нагизден персонал се втурва да ме посрещне, главен секретар на Обединените нации веднага ме приема в сенчест кабинет, разказвам моята история и моите страдания и веднага ми дават статут на бежанец, след това сцената се объркваше, защото не знаех какъв ритъм да й придам, да речем, че любезни жени ми дават обилна закуска, дори две, след това за времето на няколко телефонни разговори оставам в проста, но кокетна стаичка, и накрая главният секретар на Обединените нации отново ме приема, за да ми връчи редовни документи, виза, както и билет за Лондон, като ми се извинява, че поради бюджетни ограничения билетът не е за първа класа.

Ето какво си бях представял хиляди пъти. Действителността щеше да ми докаже, че съм гола вода с въображението. Гола вода, кръгла нула, чиста двойка! Щях да открия, че съм развивал не въображението, а глупостта си.

По улицата пред Агенцията, където ме остави таксито, скитаха, спяха и чакаха хиляди негри. Няколко пъти прекосих шосето, за да разбера какво се случва. Цяла унизена Африка се бе събрала тук, либерийци, етиопци, сомалийци, суданци, судански динка с високо разположени на безкрайно дългите им крака тазове, цели семейства, бягащи от кланетата в Руанда и Бурунди.

В един момент се блъснах в един негър с огромни очи.

— О, извинете.

Той ме погледна неразбиращо. Настоях:

— Извинете — повторих, — блъснах ви.

Той ококори очи. Посочих му сградата.

— Как се влиза там за разговор? Опашка ли има?

Той избухна в смях и забелязах, че венците му, невероятно розови и невероятно влажни, държат зъби само от едната страна.

— Току-що пристигаш в Кайро! — възкликна той.

— Да.

Той ме хвана над лакътя и все едно винаги сме се познавали, се заразхождахме, а той ми обясни какво ме чака. Макар да се отвратих от онова, което ми разказа, благината, с която ми изложи цялата информация, смекчи гнева ми: трябваше да взема номерче, което щеше да ми позволи след няколко дни да се запиша за среща, среща, която щеше да се състои след шест месеца, а през това време нямаше да имам право нито да наема квартира, нито да работя.

— Моля?

— Не. Нямаш право да работиш.

— А как да се изхраня?

— Както всички останали, ще работиш.

— Но нали нямам право?

— Ще работиш! Ще ти се наложи дори да работиш много, за да ядеш малко.

Развеселен, посочи стотиците африканци, които се блъскаха около нас, и добави:

— Работната ръка не е скъпа, има конкуренция! А търговците на роби се разбират чудесно с обезверените, вече никой няма скрупули.

Той пак се разсмя и ми подаде странната си ръка с много дълги пръсти, шоколадова отгоре, светлобежова на дланта, все едно бе с половин ръкавица.

— Казвам се Бубакар. Но ако ме харесваш, ще ми викаш Буб.

— Здравей, Буб.

— Даваш ли си сметка, че съм черен?

— Не навсякъде — възразих и му показах вътрешната част на дланта му.

Той повдигна вежди изненадан.

— Ти си странен арабин. Преди малко се извини. Сега пък се шегуваш. Странна птица си.

— Извинявай, че съм учтив.

— Имаш ли къде да живееш?

— Не.

— Предлагам ти моята бърлога.

Същата вечер Бубакар ме отведе в един блок, предвиден за събаряне, недалеч от пустеещото място до някакво бунище, развалина на почти век, където той и други либерийци, бяха заели третия етаж и бяха нанесли там багажа си, намерени отнякъде дюшеци и газов котлон. Беше мръсно, тясно, задушно и смърдеше.

През следващите дни Бубакар започна една игра, която много го забавляваше: да бъде мой водач и да кръстосваме Кайро, сякаш той бе официален екскурзовод. Той ме посвети в живота на чужденеца, който чака документи.

— Колко пари имаш?

— Вече нищо, Буб, съвсем нищо.

— Тогава можеш да станеш жиголо.

— Моля?

— Да, хубав си! Е, като за бял… всъщност, трябваше да кажа за зеленикав, защото намирам всички вас, белите, повече зеленикави, отколкото бели, нали така? Особено арабин през зимата… Както и да е, хубав си, имаш много зъби, като се изкъпеш, сигурно ще те харесват. Аз на твое място щях да печеля парите си по този начин.

— Чакай! Няма да проституирам…

— Кой ти говори за такова нещо? Предлагам ти да станеш жиголо на някой дансинг, в дамски клуб. Не си длъжен нито да спиш с тях, нито да се преструваш, трябва само да им правиш компания в бара, да танцуваш и да си говориш с тях. Бегла целувка, ако се налага и намек, че би желал повече. В известен смисъл, мъж за компания на самотни жени. Чиста работа.

— Как си представяш да успея? Облечен съм зле, скучен съм, не познавам никого.

Той се завъртя и загатна няколко гъвкави фигури като омагьосан котарак.

— Няма проблеми, Саад, ако ти станеш жиголо, аз ще бъда твоят сводник. За петдесет процента от това, което прибираш, ще ти намеря хубави дрехи и добри адреси.

— Шегуваш ли се?

— Не.

— Не, ама да! Десет процента, не петдесет.

— Трийсет.

— Двайсет. Това е последната ми дума.

— Двайсет процента ли? Познаваш ли сводник, който взема двайсет процента? Ще съм най-евтиният сводник на света!

— Несъмнено, но аз също ще съм най-евтиното жиголо на света.

Бурен смях скрепи нашето споразумение.

Този следобед Бубакар изчезна за няколко часа и се върна, притиснал до гърдите си носна кърпа, в чиито гънки имаше парченце злато.

— Буб, ти имаш злато?

— Откраднах го.

— Буб!

— Успокой се, откраднах го от един крадец. Следователно не съм престъпник, а възмездител.

— Искаш да ти повярвам ли? Кого си обрал?

— Гробаря.

— Горкият…

— Шегуваш ли се? Самият той обира мъртвите.

— Какво? Тук, в Египет, мъртвите ги погребват с парите им ли?

— Не, със златото им. Виж, това е зъб!

Два часа по-късно, в един сук, когато облякох новите си дрехи, за да видя кройката им в огледалото, и поднесох тъканта към ноздрите си, се уверих в истинността на поговорката: парите не миришат.

— Черен костюм върху отворена бяла риза, Саад, изглеждаш като професионален жиголо!

След това Буб ме отведе в един народен квартал на Кайро, където ми показа вход с рубиненочервен неонов надпис отгоре: „Пещерата, дансинг“.

— Ето. Слизаш на дансинга, облакътяваш се на бара и чакаш някоя жена да ти предложи да те черпи.

— Ела с мен.

— Шегуваш ли се? Мен няма да ме пуснат да вляза. Това е заведение за зеленикави.

Поколебах се. Новостта на положението ме притесняваше и се опитах да печеля време.

— „Пещерата“… странно име за дансинг, нали?

— Не и за женски дансинг.

— Онези, които влизат, не ми изглеждат млади.

— Не си мечтай, Саад, пише „дансинг“, не „рай“.

Той ме изгледа като въртеше големите си очи, в които имаше повече белоснежен емайл, отколкото кафяв ирис.

— Да не би вече да не си навит?

Едно женско джудже на осемдесет години с клепачи, наплескани в черно и синьо, с тяло без талия и врат, увенчано с чорлава рижа перука, мина покрай нас, залитайки върху твърде тънките си токчета. На прага на заведението тя се обърна и ми хвърли поглед, който ме задължаваше да ида при нея веднага. Изстенах.

— По-лошо — не съм се навил.

Наложи се Буб да си придържа ребрата, за да не се счупи от смях, и благодарение на доброто му настроение убедих себе си, че нищо от онова, което се очертаваше, не е сериозно, поех дълбоко дъх, прекосих улицата и влязох в „Пещерата“.

Момичето на гардероба, една кокалеста върлина, прилична на чапла, ме огледа безсрамно, като преценяваше до сантиметър параметрите на физиката ми. С одобрителна гримаса тя ми показа, че успешно съм преминал огледа, а с едно движение на ноздрите стълбището, по което трябваше да тръгна.

Щом слязох, върху мен се стовариха парфюмите на клиентките, които се състезаваха помежду си: сладникав мирис, цветен аромат, мускус, амбра, тубероза, пачули, и на последното стъпало вече се чувствах пиян.

„Пещерата“ бе ширнала дансинг, кръгло място, около което маси и столове предлагаха възможността човек да си почине и да пийне. Тантурести лампи с абажури от лъскав плат процеждаха рядка, розова, разсеяна светлина, стената в дъното заемаше дълъг бар, осветен от яркочервен неон, който добавяше сладострастни отблясъци по бутилките с твърд алкохол и им придаваше по-еротичен, дори агресивен характер. Сластни морски миди, обхванали кафеникави свещи, завършваха внушението.

В една ниша отляво оркестърът свиреше стандартни танци със сладникава автоматична монотонност — състав от петима музиканти без възраст, в тъмни ризи и панталони, с кожа като на мумии и боядисани коси.

Пристигането ми закова погледите върху мен. Петдесетина кокетни, гримирани, фризирани жени, с талии, пристегнати в удобни за танци рокли, запърхаха с ресници, докато ме оглеждаха. Всичките май бяха видели белия свят между раждането на баба ми и това на майка ми.

Тази подробност ме накара да се отпусна.

Въпреки волята си, усетих прилив на нежност към тези жени, които вече бяха извървели част от живота си, представях си ги с деца и внуци, с починали, немощни или непоносими съпрузи, видях ги залитащи и жалки, но весели в края на едно отегчително съществуване, и изведнъж ме обхвана симпатия.

— Откъде идваш, здрачен красавецо?

Искрящото джудже без бавене ме бе стрелнало с харпуна си.

— От Багдад.

— Добре се получава, аз се казвам Шехеразада. Ела, ще те черпя сладолед и чай.

Тя ме отведе до масата си като трофей. Една застаряла руса кукла, която със своето сари не успяваше да прикрие прекомерното изобилие на телесата си, хранени с локум и мед, изръмжа:

— Грозотиите винаги са най-смели.

От този миг нататък всеки следобед си прекарвах приятни часове в „Пещерата“. Макар да танцувах малко — и зле, — клиентките си оспорваха моята компания. За разлика от други жигола, които по-добре играеха своята роля — убийствени погледи, прекрасни стъпки, привлекателна стойка, съвършено галантно поведение, — мен ме предпочитаха заради кротката ми натура, учтивостта ми, способността ми да запомням всеки разговор, това, че вероятно бях единственият мъж, който не се насилваше да им се усмихва. Всъщност, изпитвах удоволствие да се връщам в моя клуб на стари приятелки.

Рядко имаше такива, които да искат повече, отколкото им давах. В сумрака на „Пещерата“, след часове приготовления, през които се бяха старали да тупират коковете, да прикрият врата си с кучешки нашийник, да изрисуват лицето си с грим, да пристегнат корема с корсет, а след това да нахлузят много тесни дрехи, които да им придадат по-приятни извивки, те знаеха, че създават една илюзия; когато влезеха в дансинга, те влизаха в театър, където всичко бе лъжовно, те, аз, танцьорите, флиртовете ни, блясъкът, докато се плъзгаха в танц, се превръщаха в актриси, актриси на самите себе си, играеха своята хубост, своята гъвкавост, своята младост. Никоя не би поела глупавия риск да прекъсне зрелището, като разголи плътта си.

Бубакар се зарадва: носех поне трошици в необитаемата къща. Моите африкански другари изпитваха огромни затруднения да оцелеят, защото не смееха да излизат от апартамента с високи, украсени гипсови тавани, и за да избегнат полицейския контрол, предпочитаха да се свиват сред изпокъртената абаносова ламперия, останките от паркет и купищата боклуци. Колкото до смелчаците, които си показваха носа навън, когато расизмът не ги отхвърляше — мръсни негри, — те бяха експлоатирани от ужасни работодатели, които не признаваха правото им нито на почивка, нито на прилична заплата, нито това да протестират, никакво право, освен правото да мълчат. Към това се прибавяше и една пречка, произтичаща от тях самите — те отказваха да научат египетски арабски, защото това би означавало, че приемат да останат в тази страна. Заради това Буб бе стигнал дотам да рови из боклука, което му осигуряваше доста мършава храна.

Вечер, когато бяха пили по една бира, африканците ми разказваха „началото“. Наричахме „началото“ разказа, прекъсван от лоша кашлица, който обясняваше защо всеки от нас се бе озовал тук. Техните „начала“ ме ужасяваха. В сравнение с тях, детството ми в Ирак, траурите ми, нищетата ни, хаосът, от който избягах, ми се струваха детска приказка, индийски филм. Когато ги слушах, виждах как в нова Либерия маршируват войските на Тейлър, които колят жени и млади момичета, след като са ги изнасилили, а след това секат с мачете краката и ръцете на старците и покосяват младите мъже с калашници. Единствено Буб мълчеше като вкаменен и толкова непроницаем, че така и не разбрах дали зъбите му липсваха поради насилие, или от липса на грижи.

В контраст с това, „Пещерата“ ми даваше повърхностно и добродушно убежище. Скоро си дадох сметка, че не бива да включвам тези зловещи истории в бъбренето ми с египтянките, всъщност нямаше нужда да водя разговори, стигаше да ги изслушвам и в почивките да им говоря за тях самите.

Една събота, когато бях изкарал две мамбо и три ча-ча-ча, се отделих в един тъмен ъгъл, между бара и мъжките тоалетни, събух си обувките и си заразтривах краката.

До мен отекна глас:

— Е, синко, не очаквах да те срещна в такава мизерия.

— Най-сетне си отново тук, тате. Къде беше?

— Нямам право да отговарям на такива въпроси.

— Какво удоволствие да те видя отново след всичките тези седмици! Не те ли притеснява да идваш тук с мен?

— О, ако позволиш, това ме забавлява… Един път да ме заведеш на яко място! Приживе никога не съм имал възможност да ходя на такива места.

— Със сигурност! В Ирак това не съществуваше.

— Отде да знае човек! Добре ли върви?

— Слабо. Колкото като за мен. Оставят ми бакшиши.

— Саад, плът от плътта ми, кръв от кръвта ми…

— Не, тате, никакви речи и никакви поуки. Тук не правя нищо лошо.

— Не, ти не правиш нищо лошо, просто нищо не правиш. Абсолютно нищо. Човек не може да критикува онова, което правиш, а само да съжалява за това, което не правиш.

— Съдбата ми виси на косъм, тате: чакам си срещата в Обединените нации. Дотогава все трябва да ям, нали? Пък и изпращам записи на мама в Багдад.

— Така е…

Облакътен на бара и невидим за жените, той все пак не можеше да се въздържи да се перчи или да поглажда мустак с искра в окото.

— Виж я оная дебелана с оранжевата коса. Не ти ли напомня госпожа Узабекир? Невероятно! Не искаш ли да идеш да я питаш дали не е от семейството? Спомням си, че госпожа Узабекир имаше полусестра в Египет. Иди да я питаш.

— Какво искаш да й кажа? Призракът на баща ми намира, че приличате на госпожа Узабекир ли?

— Аха, дума по дума!

— Тате, тя или ще си помисли, че съм луд, или ще сметне, че я свалям.

— Няма да те изяде.

Въпреки прекалената си добродетелност, тате много обичаше да идва с мен на дансинга. Като помисля за месеците в „Пещерата“, едва успявам да се позная, там не виждам нито вчерашния, нито утрешния Саад, а едно временно същество, което няма нищо общо с моите стремежи, безчувствен към прелестите на матроните, които кани на танц, учтив, стегнат, професионален, сякаш живеех встрани от себе си. Тъй като бях решил да прекося Кайро като стълбичка към Лондон, прекосявах и своя живот в Кайро. Значение имаше единствено моята среща.

Тя най-сетне се състоя.

Когато във „Върховния комисариат на Обединените нации за бежанците“ видях името си в списъците, окачени на стената, с дата, час и номер на кабинета, помислих, че ще припадна от радост. Доверието ме накара да оглупея, щях да успея, щях да получа статут на бежанец.

Сутринта преди срещата Бубакар се държа като треньор.

— Товари лодката, Саад, наблягай на ужасите, ако е нужно добавяй, вземи моите, на приятелите, вземи всичко за себе си. Иначе за тия хора от Обединените нации все ще се намери по-онеправдан от теб.

— Буб, не искам да лъжа.

— Саад, няма да получаваш диплома за честен човек, а удостоверение за жертва. И най-вече не бива да минаваш за лош бежанец, за използвач.

— Мисля, че и само истината е достатъчна, за да ми дадат статут на бежанец.

— Саад, не се излагай. Ако обясниш на хората от Обединените нации, че бягаш от бедността, че искаш да си намериш работа и да изпращаш пари на семейството си, за да може то да оцелее, не можеш да ги заинтригуваш. Те имат нужда от зрелища, от политически скандали, от кланета, от геноциди, от диктатори, които вдигат на крак войски от мръсници, размахващи мачете или картечници. Ако им кажеш просто, че умираш от глад или от отчаяние, това не е достатъчно. Смъртта с нейната коса, гладът, несигурността, липсата на бъдеще, това не им звучи убедително!

— Няма да измамя нито дума. Ако съм напуснал Ирак, то е защото търся праволинеен живот, живот без компромиси.

— Изморяваш ме. Я по-добре си ми дай двайсетте процента.

— Ето.

— Какво? Това ли е всичко?

— Жиголо с минимална такса, бях те предупредил. Жиголо без амбиции. За да се докопа до едрите банкноти, човек би трябвало…

— Ами да, обаче преди господин Саад Саад носеше повече! А господин Саад Саад, доколкото знам, не си смъкваше панталоните?

— Откакто ти изплатих инвестицията, съм се спрял на три клиентки и слушам музика.

— Знаех си, че нямаш призвание… но чак пък толкоз!

— Буб, твоето призвание на сводник не е по-голямо!

— Моето ли?

— Да. Иначе отдавна да си свалил каиша и да си ме нашибал до смърт.

— Обръщам ти внимание, че щях да изглеждам тъпо, ако носех колан върху анцуг! Но иначе си прав, и ти, и аз си оставаме любители.

Той пусна една въздишка, а след това омекна и добави кротко:

— Послушай ме поне за една подробност. Облечи се бедно, не като жиголо за срещата. Обещаваш ли?

Наложи се на два пъти да правя опити, за да отворя вратата на кабинет 231, зад която ме очакваше служителката на Обединените нации, която щеше да реши живота ми.

Първия път, тъкмо се канех да почукам, и се спрях, защото усетих, че ще припадна. Страх! Паническо шубе от сблъсъка, ужас от провал… За миг тялото ми се покри с пот, дъхът ми пресекна, от мен се разнесе воня. Без колебание изтичах в тоалетните, повърнах закуската си, а след това използвах хартиените рула да се подсуша.

В огледалото над мивката видях един белезникав Саад с отпуснати устни и повехнали клепачи, а след това, докато си плакнех пръстите, видях тате да се плъзва зад мен.

— Саад, плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, звезден прах, как да ти помогна?

— Имаш ли лек срещу паниката?

— Да. Опиши ми какво мислиш.

— Мисля, че зад вратата ме очаква моята съдба. Жената, която ще ме разпитва — знам, че е жена от момичето на рецепцията, — е магьосница, която държи живота ми в ръцете си. Според това, което ще помисли за мен, ще стане фея или вещица, добра или зла, защото тя има властта да ме превърне в английски адвокат или в прасе, овъргаляно в собствените си нечистотии.

— Така. Сега, като го каза, ще ти стане по-добре.

Той изчезна. А аз отново тръгнах по коридора, който ме отвеждаше към моята среща.

След няколко почуквания по вратата на кабинет 21 получих нареждане да вляза.

Докато вървях напред, служителката на Обединените нации не трепна, наведена над папките си, и ми посочи с пръст единствения стол срещу бюрото си.

След това с въздишка пъхна няколко листа в различни папки, нареди ги една върху друга, взе нови документи и няколко бели листа и поднесе химикалката до устата си.

Щом най-сетне бе готова, благоволи да забележи присъствието ми и ми поднесе лицето си, две благородни тъмни очи, обградени с пищна вълнообразна коса до раменете.

— Име, фамилия, националност, дата и място на раждане?

Докато сядах, открих името й, изписано върху етикета на кожената й чанта: доктор Цирцея.

7.

Казах самоличността си и протегнах ръка с документите, които бях донесъл. С наведена на една страна глава, тя ги огледа подозрително, почти скептично и сякаш със съжаление.

За миг интуитивно усетих, че никога няма да ми помогне.

Тя внезапно се усмихна и помислих, че съм се объркал: не, пред себе си нямах враг.

Щом отбеляза в папката си основните ми данни, тя вдигна глава и ме запита с вирнат във въздуха молив:

— Разкажете ми какво ви подтикна да напуснете своята страна.

— Моята страна ли?

— Да, Ирак е вашата страна.

— Нямам усещането, че съм роден в страна, а в клопка. „Моята страна“, тази формулировка ми изглежда странна. „Моята страна“! Ирак нито ми принадлежи, нито ме е приел, нито ми е дал особено място, никога не съм бил щастлив в Ирак, или съм бил щастлив въпреки Ирак. Не съм убеден, че Ирак ме обича, а още по-малко, че аз обичам Ирак. Така че „моята страна“ не ме устройва… Изразът по-скоро ме шокира.

За моя изненада, тя одобряваше. Облегна се по-удобно в креслото и кротко ме насърчи да продължа:

— Представям си, че не обичате вече тази страна и че в нея сте оставили хора, които сте обичали, живи или мъртви. Разкажете ми всичко подробно, моля ви. Няма да бързаме.

Защо упорствах да виждам в нея враждебно настроен човек? Защото началото на разпита ми остави чувството, че съм виновен в нещо? Не бях виновен! А и — виновен в какво?

За момента нямаше нищо оспоримо, нито оспорено, защото тя се въздържаше от коментар. Изгони подозрението, Саад, не се поддавай на параноята, този вирус, с който Саддам Хюсейн бе заразил целия народ! Изправи се, имай доверие, отговаряй!

И тъй, разказах й за детството си по време на диктатора.

Без сянка от въздържание, тя трескаво записваше онова, което й казвах, то я вълнуваше. След това заговорих за ембаргото, тук тя продължи да записва, но със смръщени вежди и с бръчка на челото. След това подробно разказах за войната, за така наречения мир след нея, за смъртта на годеницата ми, за съдбата на сестрите ми…

Колкото повече напредвах, толкова повече усещах, че интересът й намалява. Дали все още хранех някаква илюзия? Саад, не ставай недоверчив! Продължавай. Но ми се струваше, че тя не оценява усилията ми, и затова наблегнах на хаоса, на размириците, на анархията, на нестабилността, които правеха живота в Багдад вече невъзможен. Коляното й нервничеше под бюрото.

Завърших разказа си с убийството на баща ми и на зетьовете ми, и не без затруднение, тъй като сълзите смъдяха на очите и на гласа ми, агонията на малката Салма.

Тя се съсредоточи, описа последната случка с няколко изречения и след това ме погледна, готова да приеме продължението. Мълчанието ми й подсказа, че историята е свършила.

Тя си прочисти гърлото, потърси вдъхновение в тавана — което не откри, — отново си прочисти гърлото и се втренчи в мен.

Тъй като не бързаше да заговори, аз възкликнах:

— Лекар ли сте?

— Не, защо? Имате нужда от лекарски преглед ли?

— Ами…

— Кажете! Мога да го уредя.

— Благодаря, нямам нужда. Исках само да знам…        — Моля?

— Странно е. Защо на табелката ви пиша „Доктор Цирцея“, щом не сте лекар?

Тя се усмихна, успокоена.

— Аз съм доктор по социология. В университета защитих един труд, дълго изследване, повече от триста страници, което ми позволи да нося тази титла.

Раменете ми хлътнаха в тялото и се сгърбих на стола, толкова ме беше срам от себе си. Как аз, студентът по право, можах да проявя подобна наивност? Нелепостта подсили тревогата ми. Успокой се, Саад, и си събери акъла!

— Къде беше това?

— В Щатите, университета Колумбия.

— Но вие не сте американка?

— Мисля, че сме тук не за да си говорим за мен.

Млъкнах. Отново почувствах, че греша.

След една въздишка тя направи отегчено движение, размишлява известно време и ме погледна.

— Господин Саад Саад, искате да получите статут на политически бежанец, така ли?

— Трябваше да го поискате по времето на Саддам Хюсейн.

— Извинете, но по онова време бях малко млад и не се бях решил да избягам от страната си.

Тя поклати глава и изрече сухо:

— Жалко.

— Какво? Няма да дадете ход на досието ми ли?

— Напротив.

— Както си е?

— Както си е. Но знам какъв отговор ще ви дадат: отрицателен.

— Моля?

— Господин Саад Саад, предпочитам да бъда откровена с вас: вероятно няма да получите статут на бежанец.

— Защо?

— Защото Ирак бе освободен от Съединените американски щати. Защото днес Ирак е свободна страна. Защото Ирак върви към демокрация. Следователно вече няма проблем.

Останах като гръмнат. Ненужно бе да говорим повече, сега разбрах първоначалната си интуиция: доктор Цирцея не желаеше да чуе какво й казвам! Бе го записала отгоре-отгоре, набързо и със съжаление и онези, които щяха да проучат доклада й, щяха да го направят по същия начин, щяха да четат отгоре-отгоре, набързо и със съжаление. Също като нея щяха много да харесат началото и да намразят края. В техните очи западняците бяха освободили Ирак от владичеството на неговия диктатор, те осъждаха последвалото безредие, не се смятаха отговорни за него и дори смятаха, че си е наша грешка, грешка на иракчаните, защото не знаем как да използваме свободата, която ни бяха подарили на нас, арабите, крайните, диваците, разделените, по-виновните от тях. Как не бях помислил за това по-рано?

За да не гръмна от яд, се заех да оглеждам левия си глезен и да мисля за баща си.

— Какви шансове имам?

— Почти никакви. Едно на десет хиляди.

— Искам го! И едно на милион да беше, щях да го искам.

— Разберете добре, господин Саад, че в административен смисъл процедурата е в ход, но предусещам отговора и искам да ви спестя още разочарования във вече белязания ви от нещастието живот, предупреждавам ви от човечност.

— От човечност ли? Много мило, че го казвате…

— Приемате го зле, но не се подигравам с вас, господин Саад, и не искам да губите нито времето си, нито скъпоценната си младост. Вече много сте страдали.

— Много мило. Какъв е вашият съвет?

— Върнете се у дома. Тръгнете си за Ирак.

— Да се върна в Ирак ли? За какво? За да чакам американците и англичаните да го напуснат, а след това да се надявам нов диктатор да завладее страната в името на народа и да постави бронзовия си образ на всеки булевард и да избива политическите си опоненти ли? Трябва да упорствам, така ли? Трябва да присъствам на още няколко кланета, така ли? Трябва да имам търпение, докато несправедливостта отново стане очебийна? Трябва някой военен да успее да направи преврат, така ли? Или някой ислямски фундаменталист да застане в основата на властта? По ваше мнение колко години ще трябват? Колко време ще трябва, за да може някой мръсник да възроди всичко това? Пет години, десет години, петнайсет години? Дайте ми приблизителен срок, за да мога да програмирам следващата си среща тук!

Тя пренебрегна скандала, който й устройвах, и продължи меко:

— Не бъдете песимист, положението ще се оправи, убедена съм. Не се поддавайте на временно отчаяние. Вярвайте в страната си, вярвайте в онези, които я освободиха, вярвайте в способността й да се преустрои с наша помощ.

Искаше ми се да закрещя: „И ви плащат, за да говорите подобни дивотии?“, но ясно усещах, че е искрена, както в отказа да ме изслуша, така и в желанието си да ме утеши. Смазан духом, се чух да боботя:

— Никога няма да се върна в Ирак, никога.

Подаде ми ръка и така ми благодари за посещението, повтори ми, че досието ми ще се качва от комисия на комисия и че след няколко месеца ще бъда уведомен за отговора.

Когато отново видях слънцето на улицата, бях грохнал и застинах неподвижно.

— Добре де, какво да направя, за да ида в Англия?

Няколко часа по-късно, по тъмно, седнах на брега на Нил, под оградата на една богаташка вила, където под златистата светлина на факли се вихреше бал, през растенията зървах белите или сребристи костюми, които се въртяха под тремола на барабаните и радостните възгласи. Как можеха да бъдат толкова безгрижни?

За мен нямаше място в този свят.

Под краката ми водите на Нил пълзяха бавни, спокойни, бездушни.

Защо да не скоча? Може ли човек да се самоубие в Нил?

— Не, синко, не е достатъчно дълбоко. А и течението няма да те завлече далеко.

Тате бе дошъл. Тъжно заключих:

— Значи, всичко върви на зле…

— Значи всичко върви на добре!

Тате седна до мен и ме потупа по рамото, разтревожен и притеснен, а в гърлото му гъргореха думи, от които веднага се отказваше. Както обикновено, той се чувстваше несръчен в ролята си на утешител, толкова се безпокоеше, че ще излезе от лекотата, в която обичайно се движеше най-умело.

— Тате, те те убиха, а сега убиват мен.

— Не, те убиват надеждата ти. Което убива. Но по-малко.

Тате се опита да се изплюе във водата, но не успя, а след това продължи:

— В същото време трябва да се признае, че надеждата ти беше доста глупава, съгласи се.

След унижението си не понесох този снизходителен тон. Разтърси ме гняв.

— Според тях, всичко върви по мед и масло, те не са ни нападнали, а са ни освободили; не са объркали страната ни, а са се натъкнали на неспособните да приемат мира иракчани. Мислех, че си имам работа с хора, които раздават правда, а си давам сметка, че преговарям с победители. Тате, те ме мразят и винаги ще мразят хора като мен, с искането си за статут на бежанец аз плюя върху онова, което са сторили, обиждам ги, оскърбявам ги, натривам им носа със собствените им грешки, и те не могат да ме търпят.

Тате разлюля крака над вълните.

— Синко, няма цяла нощ да мрънкаме така. Щом има проблем, значи има и решение.

— Решението е да се удавя в Нил!

— Можеш да се самоубиеш и с нож за мазане на масло.

Той прихна и добави:

— Или пък да опиташ със свръхдоза лайка.

Плесна се по бедрата.

— Освен ако не се обесиш на някоя паяжина.

С едно движение спрях неговото веселие.

— Намираш това за смешно ли?

— Ами да. А ти не ли? Хайде, Саад, нека мислим просто, има два изхода: или се връщаш, или продължаваш нататък.

— Да се върна ли? Никога. Това означава да се примиря с провала.

— Ето, виждаш ли! Ти знаеше решението! Продължаваме.

— Ние ли?

— Да, идвам с теб.

Към полунощ се върнах при Буб в необитаемия блок и се плъзнах до дюшека му, без да събудя останалите либерийци. В мрака му разказах за провала си и за желанието си да очертая своя път.

— Ето ни наравно, Саад. Отказаха ми статут на бежанец.

— Кога?

— Миналата година. Скрих го от теб, за да не те обезсърча.

— Какво? И ти ли? Семейството ти, избито пред твоите очи, физическите мъчения, осакатената ти уста, това не…

— Твърдят, че нямам никакво писмено доказателство за раждането и националността си.

— С други думи те обвиняват, че лъжеш!

— Така ги устройва. Не виждат каква полза може да има Америка да приюти един неквалифициран и недипломиран Бубакар.

Силно се зачеса по главата, сякаш това му помагаше да извади най-добрите си мисли.

— Знаеш ли, Саад, при диктатурата поне всичко е ясно, значи играта е честна, знае се, че има една централна, пълна власт, която върши произвола си съвсем безнаказано. На Запад е по-извратено: няма деспот, а мудни администрации, правилници, по-дълги от всеки телефонен указател, и закони, забърквани от хора с добри намерения. И накрая? Същите абсурдни отговори! Не ти вярват, не влизаш в сметките, животът ти е без значение. Ако нямаш грижата да се харесаш на един тиранин, откриваш, че не си подходящ за системата: прекалено късно, не по изискванията, липсват задължителните елементи. Роден ли сте? Не, защото нямате удостоверение. Либериец ли сте? Докажете го, или си останете такъв.

— Ела с мен в Лондон.

— Мислех да замина за Йерусалим. Изглежда, че там хората като мен успяват да открият работа, а после, след години, да си уредят положението. Имам братовчед, който ми предложи да мия чинии в един ресторант. Ела с мен.

— Забрави. Арабин, който се заселва в Израел, е като риба, която отива да прави тен в пустинята. По-добре ти ела с мен в Лондон.

Правихме планове чак до сутринта. Трогнат от това, че му предлагам да пътува с мен, Бубакар най-сетне се съгласи с моята дестинация.

— Добре — заключи той. — Дай ми няколко дни. Ще поразпитам, за да разбера какво да правим. Основното е да стъпим в Европа. След това ще се оправим. Междувременно, вложи повече енергия да се усмихваш на дамите в „Пещерата“, ще ни трябват пари.

През следващите дни виждах Бубакар чак на вечеря — единственото ни хранене — пред изоставения блок. Докато той обикаляше Кайро и търсеше пътечка, аз се мъчех да спечеля по-многобройни или по-едри бакшиши.

Най-сетне, след месец усилена работа, Бубакар цъфна пред мен, докато излизах от дансинга.

— Готово, знам как! Последвай ме.

Трескав и развълнуван, той ту въртеше уплашено очи наоколо, ту избухваше в смях, след това ме повлече по някакъв безкраен път, който ни отведе до футболен стадион, обграден от трибуни за няколко хиляди зрители.

— Ето, тук е.

— Кое?

— Начинът ни да се измъкнем.

Огледах се наоколо, за да видя какво ли може да е събудило тази надежда у Буб. Той се закиска с остър, болезнен смях, смеха на човек, който не си е отспал и чиито нерви са похабени.

— Моля те, Буб, обясни ми. С двуцветните си ръце той ми показа монументалното пано, което обграждаше входа на стадиона.

В средата на един картон шест на десет метра девет рокпевици с оградени в черно очи и облечени като „гробищни лолитки“ ни гледаха отвисоко от снимката и непристойно ни се плезеха, докато до винетките, които обграждаха „концерти“ и „допълнителни“, високи готически букви с металически отблясъци, съобщаваха като ужасяваща очевидност: „Сирените“.

8.

Има мечти, които ни държат в дрямка, и мечти, които ни държат будни.

Желанието ми да замина ми даваше неизчерпаема енергия, постоянна, укрепнала сила, по-мощна от мен и способна да прекрачи всяка граница, включително тази на здравия разум.

Защо напуснах Египет, а не се заселих там? Ако бях уседнал там, ако бях оставил мечтите си за Запада край Нил, щях да си изградя солидно положение и да си спестя годините страдания и унижения.

Защо?

Нямаше да има нищо по-лесно от Багдад, една арабска столица, да попадна в Кайро, друга арабска столица.

Защо?

Когато се обърнем към живота си назад, ни изглежда, че той бъка от „защо“, които навремето не сме чували, и че гъмжи от кръстопътища, на които сме забелязвали само правите линии. Бях влязъл в града на фараоните, толкова решен да изляза от него, че мисълта да остана дори не ме бе докоснала. Благодаря ти, Саддам Хюсейн! Още веднъж благодаря на омразния диктатор, който продължаваше да ми влияе, макар ръката му вече да не можеше да ме стигне. Още от детството ми този чародей толкова ме бе заливал с арабската идея, арабската сила, арабската борба, арабското достойнство, че се бях отвратил от лозунгите. Когато избягах от Ирак, а после от Египет, отхвърлих не само страната си и нейната почти съседка, но и една част от себе си, онзи трепет, който Саддам би искал да възпламени: арабската ми душа. Навсякъде, където откривах тези идеали или дори техните отпечатъци, или дори далечно тяхно ехо, надушвах само лъжи, манипулации и привидност, и без да го формулирам за себе си, мразех арабския свят.

Пък и не си представях, че щом попадна в неарабския свят ще се превърна в дежурния арабин. Човек си мисли, че бяга от затвора, а носи решетките със себе си. Но това е друга история, която ще разкажа по-късно…

Верен на своята проницателност, Бубакар бе уцелил шестица, като бе свързал съдбата ни с тази на „Сирените“. Благодарение на тях щяхме да успеем да заминем и да се доближим до целта. Но да се свържем с тях се оказа, както ще видим, приключение, нелишено от опасности…

Кой по цялото земно кълбо, не познаваше „Сирените“? Тяхната известност толкова бързо бе надскочила родната им страна Швеция, че вече никой не се сещаше откъде идват, а и големият им хит на английски Herbal Tea, химн за дрогата, имаше световен успех.

Демоничните жени бяха започнали като трио под името „Демонични бебета“, след това разширили групата си до пет, под наименованието „Пастет от сирени“, като обясняваха, че „пастетът от сирени е подправен като всички редки пастети, например пастета от лястовичка, който е 80% свинско и 20% лястовиче“, а пък ние сме „80% мръсници и 20% певици“. И накрая, набъбнали до девет, се бяха прекръстили на „Сирените“.

Сирените не бяха илюстрация на дребната легенда и нямаха нищо общо с жените риби, никаква прилика с гологръдите красавици с трепкащи очи, чиито дъги коси закриват пъргава задница, завършваща с люспеста опашка, фатални същества, които, както изглежда, давели моряците, след като ги прелъстели. Но, „Сирените“ напомняха не толкова някогашните сирени, колкото днешните, електрическите аларми и пищящите йерихонови тръби, които се включват при пожар или нахлуване на крадец.

Който е присъствал на концерт на „Сирените“, знае, че те оправдаваха името си най-вече със своята пронизителност. Дънеха звука до дупка, култивираха грозното, деряха се в микрофона, за да направят неразличима всяка дума, развинтваха инструментите с металическия звук до непоносима деформация, на сцената се отдаваха на истерично мятане, по време на което, облечени в костюми от стари консервни кутии, предпочитаха да блъскат китарите си, вместо да свирят на тях, да крещят, вместо да пеят, да се гърчат непристойно, вместо да танцуват. Сатанински, скокливи, саркастични, сардонични, те не си даваха почивка и като армейски танкове властваха, като тъпчеха публиката. А тя имаше само два изхода от зрелището, адресирано не до ушите й, които продънваше, а до нейната издръжливост: да избяга, или да капитулира. И тогава спасението се състоеше в това да изпадне в транс.

Вечерта, когато започнах да работя с тях за последния им концерт в Кайро, след няколко припадъка в първите десет минути и извеждането на петима стъпкани юноши, шоуто премина към ритъма на нажежаването. Когато побеснелите „Сирени“ оскърбиха зрителите, като ги нарекоха лайна, те, укротени, заскандираха песни, които знаеха наизуст. Намирах това участие и възхитително, и неразбираемо: как успяваха да разпознаят мелодията сред трясъците? Дали изобщо разпознаваха думите зад дрезгавото мяучене? Откривах мистерията на феновете, тези същества, надарени със сили, от които обикновените смъртни бяха лишени, единствените индивиди, способни да открият уредба, която да не гръмне, докато свири запис на „Сирените“, единствените умове, способни да запаметят несвързан текст, единствените клиенти, които плащат цяло състояние за билетите си, за да не гледат, тъй като се поклащат със затворени очи под естрадата, и да не чуват, защото силата на звука пука тъпанчетата. Всъщност как ли успяваха да се навеждат, да пляскат с ръце и да ги вдигат към небето, когато бяха наблъскани, натъпкани като зрънца лепкав ориз? И какво удоволствие им доставяше да си дерат гласовете заедно? Все едно да пееш под бомбите…

Шоуто заслужаваше парадоксалната оценка: съвършен хаос! Нетърпимо от началото до края, без пропуски в лошия вкус, невероятно единство: нищичко красиво нито за зрението, нито за слуха, нито пък за обонянието, защото много скоро и певиците, и публиката започнаха да пръскат миризма на шуртяща пот. Накрая публиката извика „Сирените“ на бис, изпрати ги с овации и нестихващи аплодисменти, защото е вярно, че както природата се ужасява от празнотата, така публиката се ужасява от тишината!

Тази вечер си вършех работата: да преча на феновете да се качват на сцената. За тази цел стоях до огромни сандъци, несъмнено най-силните и най-мощни тонколони в целия шоу бизнес на планетата, и въпреки восъка в ушите и каската на главата, в края на концерта бях замаян и сякаш пиян.

Сърцето ми, чието туптене ритъмът на ударните бе ускорил, бе изпратило кръвта ниско под корема и въпреки волята ми, събуждаше у мен желание да правя любов.

Когато зрителите се разпръснаха, тишината нарасна, разду се и стана толкова оглушителна, колкото и шумът.

Със залитане стигнах до Буб в другия край на сцената, той бе получил същата задача като мен, да пази сигурността. Обикновено шоколадов, сега тенът му биеше на маслиненозелено и той се друсаше от крак на крак с ръка, напъхана в джоба на анцуга, като дете, което иска да пишка. Докато го питах как е, се усетих, че не чувам гласа си, а той, изненадан, ми отговори, като мърдаше дебелите си устни, от които не излизаше нито звук.

И двамата бяхме оглушали.

Ето защо продуцентът на „Сирените“ бе принуден всяка вечер да наема нелегални емигранти: службата унищожаваше служителя. Никой вече не искаше да изгуби сетиво за няколко долара, и той знаеше, че само работник без редовни документи, на когото плаща на черно, ще приеме тази работа и след това няма да го съди.

В съблекалните на стадиона Буб откри черна дъска и тебешир, щастлива находка, която ни позволи да си общуваме.

„Продължаваме ли?“ — надраска той.

Потвърдих с глава. Дума не можеше да става да се откажем. Ако останехме в екипа на „Сирените“, след Египет можехме да минем с камион през Либия, а след това през Тунис. Нямаше съмнение, че в една от тези страни щяхме да открием кораб за Европа.

Буб уреди със своята свръзка, един огромен негър от Ямайка, да можем да спим в огражденията.

На другия ден чувахме отчасти, което ни позволи да работим по преместването. Шест тежкотоварни камиона пренасяха електрическото оборудване на „Сирените“ — кабели, прожектори, тонколони — и товарачите с радост приеха нашето подкрепление за демонтажа, пренасянето и подреждането на елементите.

Към пет следобед „Сирените“ се събудиха, излязоха от караваните и се изсипаха под шатрата, която служеше за трапезария.

Макар да нямахме право да се доближаваме до тях — в договорите им пишеше, че никакъв работник, с изключение на продуцента и режисьора не може да ги заговаря, — видях жени, които, без грим и маскировка, изглеждаха различни от предния ден. Спокойни, красиви, въздържани, те се опитваха да възстановят енергията си, като гълтаха кафе и плодови сокове.

Момчето от Ямайка ни обясни тогава как действа индустриалното предприятие, в което „Сирените“, набедени за звезди, бяха само заменими инструменти. Рун, мениджър продуцентът, създател на концепцията, бе събрал порядъчни момичета, по-скоро добри музикантки, след това ги бе обучил да имитират основателките от „Демонични бебета“, три истински мръсници, безсрамни, арогантни, луди за връзване, които сега спокойно се друсаха на островите Фиджи, без публиката да е наясно с това. Тъй че възпитаните бяха взели превес над невъзпитаните. Дори един-единствен наблюдател да се доближеше до кръга, новачките влагаха много усилия, за да се държат като кучки, насилваха се да хвърлят мръснишки погледи на мъжете, за да изглеждат вечно разгонени, изразяваха се вулгарно, ядяха като диви прасета.

Ако някоя от тях сдадеше багажа, Рун я заменяше, а публиката нямаше никаква представа. Горкичките, не издържаха дълго. Въпреки топчетата в ушите, лекарските грижи и лечението с тишина, най-първите от тях бяха напълно глухи. Но две от тях останаха, защото бяха добри жокери при интервютата: това, че не чуваха, им помагаше да се държат нагло и да отговарят на журналистите каквото им падне. Пресата беше луда по тях.

През следващите два дни самите ние с Буб усетихме остри болки в главата и загуба на равновесие. Задължението да се крием между електрическото оборудване, за да избегнем граничния контрол на либийската граница, ни устройваше, защото, свити върху противоударния дунапрен в камионите, можехме да спим и да си почиваме.

В Триполи имахме късмета да останем две седмици за три представления. Буб изчезваше през деня, за да установи контакти, а аз работех като общ работник при ямаеца.

След третия концерт Буб дойде при мен превъзбуден и въпреки временната ни глухота, ми съобщи с жестове и преувеличено мърдане на дебелите си устни, че е открил пътечка.

Щом тежкотоварният камион, който щеше да се движи по средиземноморското крайбрежие, стигнеше до тунизийската граница, Буб и аз трябваше да скочим от камиона, да се претърколим в канавката, да помахаме за сбогом на „Сирените“, а след това да оставим кервана да продължи разтърсващото си турне със скоростта на охлюв.

В момента, когато излезехме отново на пътя, щеше да пристигне бяла кола, карана от Рун, а покривът, който откриваше лимузината, за да я превърне в елегантен кабриолет, щеше да е свален.

— Какъв тен само има тоя идиот! — възмути се Буб.

Под отворена риза върху космата гръд, подстригана с ножица, Рун излагаше на показ нереално кафяв загар, както нереални изглеждаха гъстотата и черният цвят на косата му, както архетипови изглеждаха и черните, капковидни очила, които го превръщаха във вечния плейбой, живеещ край басейните и прехранващ се с цветни коктейли.

— Нормално — промърморих. — Той никога не е стоял на цял концерт на „Сирените“. Да не е луд! Стои далеч, зад кулисите, защитен от звуците, и проследява концерта с наблюдателна камера.

Според инструкциите, които бяхме получили, трябваше да стигнем до пристанище Зувара, от което всяка седмица тръгваха по три кораба, които товареха нелегални.

По време на пътуването Буб настоя да бъдем дискретни, да вървим с наведена глава под памучните кърпи, безлични, неразпознаваеми като местни селяни.

Преди Зувара забелязахме временно селище от платнища, слама и картон, импровизиран бидонвил за нелегални емигранти. Веднага предложих да идем там.

— Ти си луд — възкликна Буб.

— Защо пък, те ще ни разкажат.

— Мислиш ли, че стръковете трева, които говедото яде, се питат помежду си дали на говедото дъхът му мирише на хубаво?

— Буб, без африкански поговорки, моля те. По отношение на мъглявите приказки вече имам баща си и той ми е напълно достатъчен. Какво искаш да кажеш?

— Че тия нещастници няма да ни се зарадват. Че са наши врагове, доколкото сме съперници при качването на кораба. И най-сетне, че е опасно да се хвърляме в устата на вълка.

— Какъв вълк?

— Кадафи. Президентът на Либия получава заповеди от Запада. Принуждават го да играе брегова охрана, да манипулира контрола и полицейските хайки, за да отказва кандидатите за пътуване. Европа трябва да остане непревземаема крепост, защитена от дебели водни стени. Денят си отива, да легнем по-натам, в канавката.

Прекарахме нощта, неудобно сврени между един насип и някакви трънливи храсти.

Но на сутринта не съжалявах. Буб бе прав! В седем сутринта пред лагера спряха коли и от тях изскочиха мъже, които без насилие, но организирано, евакуираха лагера, като натовариха задържаните във военни камиони. След това щяха да бъдат или изпратени по домовете им или задържани в лагери.

— Благодаря ти, Буб.

— Тъжно за тях, но радостно за нас. Ще има място на борда на следващите кораби. Може дори да успея да уговоря по-ниска цена, защото трафикантите ще се озъбят.

Внезапно осъзнах, че наистина щяхме да заминем.

— Колко струва пътуването?

— Не се грижи за това.

— Отговори.

— Засега по две хиляди долара на човек.

Новината ме смаза.

— Никога няма да успеем да платим това.

След като провери, че никой не ни гледа, Буб положи задник на земята и си събу дясната обувка, след това повдигна стелката и извади пачка банкноти.

— Заплатата ни. Две хиляди долара на човек.

— Какво? Спечелили сме всичко това?

— Майтапиш ли се? Слушай, след първия концерт в Триполи, „Сирените“ толкова не бяха на себе си, че прерових чантата на една от тях, докато си вземаше душ. Според мен дори не се е усетила, защото не е подала жалба.

— Буб!

— Какво, тя харчи това за един следобед, за да си купи поли до чатала!

— Буб!

— Това беше цената на нашата глухота.

Ходехме от укритие на укритие и чакахме удобен момент, а Буб откри свръзката, която му бяха дали в Триполи. Той спазари нашето пътуване. Най-сетне получихме и датата на голямото ни заминаване.

— В петък вечер по тъмно.

Буб ликуваше. А аз тъкмо осъзнах, че отново ще се озова на кораб.

Исках да постоя без своя спътник и останах сам, като казах, че ще пера до реката.

Там, на брега на една тясна локва, между няколко нежнозелени тръстики се съблякох и изчистих дрехите ни.

Тате не закъсня.

— А, ето те! Чудех се дали „Сирените“ не са те изплашили.

— Добре си се сетил, синко. При нас там, при мъртвите, вече си ги имаме същите такива, грозни и шумни, в не толкова посещаваните зони на царството, та не ми се щеше отново да се натреса на таласъми. И какво, отново влизаш във флота ли?

— Ох, не ми говори.

— Страх те е да не ти стане малко зле?

— Иска ми се да ми е много зле, ама толкова да ми е зле, че да изгубя съзнание, да ми е толкова лошо, че да изпадна в кома, така няма да усещам нищо.

— Прав си, синко. Малко лошо понякога е по-непоносимо от много лошо. Къде отивате?

— Лампедуза. Малък остров в Южна Италия. Щом стъпим там, ще сме вече в Европа.

В петък вечер отидохме на мястото на срещата, диво заливче близо до пристанището. Когато видях колко малко е корабчето и какъв е броят на кандидатите по скалите, помислих, че е станала грешка.

— Буб, побързай, да се бутнем напред, прекалено много сме, трафикантите ще бъдат принудени да избират.

Буб се заблъска, стигнахме до първите десет, за да подадем парите си на страховитите мъже, които организираха експедицията, и скочихме в лодката. Съвсем неочаквано, почувствах се успокоен чак когато напуснахме твърдата земя.

Но качването продължаваше. На все по-тясното място нелегалните бежанци, нагъчкани по пейките, отначало протестираха, а след това започнаха да обиждат онези от земята, които отговаряха също толкова настървено. Дървото запука. По време на тази словесна битка здравеняците, обикновени, спокойни, неумолими, помагаха на клиентите си да се качат. Корабчето потъваше все по-ниско във водата.

Преди да се настани и последният, разбрахме, че ще пътуваме петдесетина души на корито, предвидено за десет. Почти ни беше срам, че сме протестирали.

С наведена глава и сгърчени пръсти стисках перилото. Тъй че трябваше да търпя не само морето, но и блъсканицата. Пътуването започваше зле.

— Виж, Буб, в това пространство не сме по-набутани, отколкото феновете на „Сирените“ по време на концерта, но усещането е друго.

— Не бой се, Саад — изстена Буб.

Докато ми отговаряше, усетих противна миризма.

— А на всичкото отгоре смърди — рекох на смях. — Вземаш ни билети на тарифа за бизнес класа, а смърди.

— От мен смърди, Саад. Страх ме е.

Разблъсках хората, за да застана пред него; на лунната светлина видях само изплашените му очи, капките, които се стичаха по челото му, и усетих по лицето си миризлив и станал по-тежък и по-кисел от ужаса дъх.

— Не обичаш ли водата, Буб?

— Не мога да плувам.

Щом го видях така паникьосан, спрях да мисля за себе си и за своите страхове и се заех да го успокоявам.

— За какво ти е да плуваш? Мисля, че няма да има нужда да скачаш във водата, за да ни буташ. Видях един мотор и страшно мирише на нафта.

— Нафта ли? Ако не потънем, ще се подпалим!

— Да, може да успеем и в двете: първо да се опечем, а след това да удавим праха си. Добра захранка за рибите. Тази програма устройва ли те?

Корабът потегли.

Тази нощ си наложих да си запазя разсъдъка, да не повръщам, да не губя съзнание и да се грижа за Буб, който трепереше като лист. Толкова много му обяснявах, че плаването се развива по най-добрия начин и че корабчето се движи прекрасно, че накрая убедих себе си.

Разбира се, дума не можеше да става да спим, защото нямахме място да стоим дори прави, без да получим три лакътя в ребрата, какво оставаше за лягане.

На зазоряване видях по-ясно какъв странен конвой съставляваме: много тъмнокожи — мъже, жени и деца, повечето бангладешци, както и няколко египтяни от Загазиг, при делтата на Нил. Всички, или почти всички, се бояха от морето и водата. Всички вече страдаха от глад и жажда. А щом слънцето започна да се издига към зенита, всички започнаха да се боят и от жегата.

Равнодушен към виковете, страховете и заплахите, морякът се вглеждаше в хоризонта и поддържаше скоростта на плаването.

В средата на следобеда някой извика:

— Там! Там! Има някой!

Морякът изостави своята немота и неподвижност, поиска да му обяснят и се отправи към мястото.

Върху вълните забелязахме ранен мъж, целия в дрипи, вкопчен в една мрежа за лов на риба тон.

Той успя да вдигне слабата си ръка.

— Жив е — извиках, — още е жив.

Вместо бърз отговор, морякът ориентира кораба в обратна посока, като се върна към предишната си ос. Щеше да заобиколи човека, без да го извади.

Запротестирах.

Морякът се направи, че не ме чува, а след като продължих да упорствам, ми се разкрещя:

— Млъквай вече! Тук съм да ви отведа в Лампедуза. Нямам време да си играя на спасители.

— Но законът на морето…

— Какво знаеш ти за законите на морето, иракчанино? Ако видя моряк във водата, ще го спася. Но никой досега не е виждал моряк, закачен на мрежа за лов на тон. Глупакът, когото видя, е глупак като теб, глупак, паднал от същия кораб като този, на който си ти, глупак, който е платил на друг, а не на мен да го откара до Лампедуза. Не съм отговорен за него и нямам нищо общо с това. Сега, ако не си доволен, скачай и отивай при него. Доволен ли си?

Буб плъзна глава по врата ми и благо ми подшушна:

— Мисля, че си доволен.

— Но…

— Не се пали повече. Моля те. Заради мен.

Пътуването продължи и скоро си дадохме сметка за онова, което вероятно се бе случило. Колкото повече напредвахме, толкова повече подозрителни форми виждахме върху вълните, и ако първите можеха да бъдат разпознати като обувки, куфари и дрехи, то някои купчинки приличаха на хора, и скоро нямаше как човек да се колебае: трупове на мъже, жени и деца се носеха около нас. Изглежда някой кораб бе потънал и издавил товара си.

В нашето корито вратовете се вцепениха, няколко стенания се изтръгнаха от гърлата, но никой не коментира. Безмълвието бе единствената ни реакция. Може би се надявахме, че като си мълчим, ще заличим онова, което препречва погледите ни, и че ако откажем да изразим ужаса с думи, ще ограничим неговия размах или дори неговото съществуване?

Тъй като бе отгатнал какво занимава умовете ни, нашият моряк бе вирнал брадичка, горд, надменен, изпълнен с решимост. Знаеше, че оттук нататък страхът е запушил устите ни, че повече няма да оспорваме неговите заповеди и че докато стъпим на земя, той ще бъде нашият герой.

Въображението ми препускаше. Как ли се потъва? Защо се потъва? Оглеждах хоризонта, за да мерна рифовете, кривях си врата, за да съм сигурен, че небето не се покрива с облаци, излагах лице под морския вятър, за да подуша дали полъхът, който го шиба, е само от нашето движение, или от ветрове, развихрили се в далечината.

При падането на нощта морякът изключи двигателя и ни предупреди, че иска да поспи и ще тръгнем отново призори. За него направихме това, което не бихме направили за никого от нас: направихме му място да се изтегне на пода, докато, по-наблъскани от всякога, ние стояхме прави.

Нощта бавно изтече. Спях прав и непрекъснато се будех. Усещах как корабът се накланя към единия борд, щом отворех очи, той се изправяше, но когато спирах да го наблюдавам, отново се накланяше, в кошмарно полусъзнание смятах себе си за отговорен за нашата съдба, смешен стража, който се бори срещу корабокрушението единствено със силата на своите клепачи.

На зазоряване моторът отново изхърка и освеженият ни моряк отново запори вълните.

Внезапно той изкриви лице, а после изруга.

— По дяволите! Там са.

Като даваше заповеди на най-близкия пътник, той огледа хоризонта с бинокъла. Безпокойството кривеше чертите му, устните му шепнеха нещо, веждите му потрепваха, въртеше глава наляво, надясно и изглежда търсеше решението по бреговете.

Пусна бинокъла, пое дъх, изгледа ни и заяви:

— Сменяме посоката. Отиваме в Малта. Прекалено много подозрителни катери има около Лампедуза. Бреговата охрана се престарава.

Някои от нас запротестираха, но аз не се намесих. Знаех, че решенията на този човек са непоклатими, защото бях избрал да му поверя съдбата си.

Буб промърмори, за да ни успокои:

— Лампедуза или Малта, все едно.

— Не, Буб, Малта не е част от Европа. Още не.

— Сигурен ли си?

— Не съм сигурен в нищо. Но не вярвам. Във всеки случай ще се наложи да тръгнем от Малта и да стигнем до континента, както щеше да се наложи и в Лампедуза.

— Може пък да е по-лесно?

— Може би. Няма морско пътешествие без пристанище, нали?

Тъй като осъзнавахме, че сме загазили и са ни лишили от правото на избор, ние се насилихме да бъдем оптимисти, единственото действие, което все още зависеше от нашата воля.

Корабът се извъртя. На равни интервали морякът проверяваше дали не ни преследва бреговата охрана, но след няколко часа се отпусна.

С падането на нощта се наложи да повторим номера от предишната нощ, да приемем да му освободим място за спане, да го гледаме как яде и пие, докато храната на голяма част от нас привършваше, и да стоим кротко в танцуващата лодка. За щастие умората и обезверяването започваха да отнемат силата на способността ни да се тревожим.

Бледо, лениво, начумерено слънце събуди капитана ни. Той изръмжа, протегна се, изруга, плю, а след това отново включи двигателя.

— Ще бъдем в Малта тази вечер — заяви той в пристъп на добро настроение. Новината ни помогна да понесем още няколко часа неудобство. Някои жени и децата им се почувстваха зле. Всички решиха да им помогнат, като демонстрират истинско веселие: шегуваха се, пееха, смееха се, гъделичкаха се.

Усещахме, че мъчението ще свърши.

Малта се появи прелъстителна, монументална, с къщи, вградени като диаманти в короната на скалите. Нямаше съмнение — това вече бе Европа. Сърцето ми потръпна.

Нашият капитан без юнги си потърка главата. Каза, че знае един плаж, където ще ни остави, но който е много оживен денем.

С натежало сърце чухме как моторът спря и за пореден път трябваше да чакаме, смълчани върху океана.

Здрачът ми се стори безкраен. Слънцето се бе гмурнало в морето, но на гледката й трябваше безкрайно време, за да стане студена, да изгуби цветовете си, да заличи своите гънки.

Нашият кораб потегли чак в тъмна нощ.

Едва се бе придвижил на километър, и сирените забиха. Три кораба се втурнаха към нас, въоръжени с прожектори на предната част.

Капитанът пусна една ругатня, опита да маневрира, след това разбра, че е обграден. Изкрещя ни:

— Бреговата охрана! Ще ни арестуват.

Напусна мястото си на кормилото и разцепи групичката, за да се навре сред нас.

— Аз съм нелегален като вас. Никога не съм бил капитан. Кажете, че капитанът е паднал във водата в късния следобед. Не ме познавате, не сте ме виждали. Да не ви прихванат братята? Не ме издавайте. Защото аз рискувам затвора, а вие не.

Бързите катери се устремиха към нас.

Веднага се обърнах към Буб и го попитах:

— Ами ние, какво рискуваме?

— Нямам представа… да ни експулсират. Да ни изпратят у дома.

— Как ще разберат откъде идваме?

— По документите ни.

Идеята изплува в главата ми в същото време като решението.

— Буб, да си хвърлим документите в морето.

— Ти си луд.

— Да си хвърлим документите в морето. Така няма да знаят от коя страна идваме и няма да могат да ни заточат…

— Ама, Саад, даваш ли си сметка! Без никакви документи!

— Буб, гледай. Аз ги хвърлям.

Портфейлът ми полетя през борда и потъна сред вълните. Никой не забеляза.

— Ти си наред, Буб, бързо!

Буб се колебаеше. Той държеше документите си за самоличност в ръка, трескав и треперещ. Около нас пътниците крещяха от ужас, всеки на своя си език. Един от тях се бе хвърлил във водата.

Катерите ни крещяха заповеди през високоговорителите. Светлинните снопове започнаха да се спират по лицата ни.

— Ако не го направиш веднага, Буб, ще те видят и ще бъде твърде късно. Буб си прехапа устните, нададе вик и запрати документите си зад борда.

В този миг една кука бе прихванала лодката ни и двама полицаи скочиха между нас.

Една жена изкрещя, сякаш ни бяха нападнали пирати.

9.

Неуморим, паякът подсилваше паяжината, която бе опънал между решетката на прозореца и ъгъла на стената.

Той и аз се бяхме нанесли заедно първата вечер, когато пристигнах в Малта.

Той разгръщаше крака елегантно и предпазливо, сякаш имаше съзнание за тяхната изящна крехкост, и пробягваше по своята творба, като тук-там подсилваше нишката. Изобилие от комари, мухи и мушички вече се бяха вписали в злокобната дантела, закусчици, които той си къташе за моменти на голям глад, защото засега бе по-скоро в градивно настроение.

Завиждах му.

Защо не бях привикнал към центъра за задържане като него? Защо се чувствах в затвор там, където паякът бе способен да се създаде своя дом? Той бе реалист и без много приказки, без мечти за други места, строеше своя нов живот, а аз си гризях ноктите с ругатни, протестирах, сдържах се да живея, търсех удовлетворение другаде, в миналото или в бъдещето, никога в настоящето, като всеки ден дебнех възможност, която да ми позволи да избягам.

Упоритият паяк бе способен да изплете паяжината си, да се храни и да създаде семейство навсякъде, а аз бях решил, че ще е в Лондон и никъде другаде. Ако интелигентността се състои в способността на човек да се приспособява, паякът бе хиляда пъти по-интелигентен от мен.

Навън една камбана събра задържаните на извънредна закуска: този вторник Червеният кръст ни глезеше. От двора, където мъжете се събираха по десетина, Буб ми направи знак да ида при тях. Тръснах глава в знак на отрицание. Нямах желание да увеличавам събралите се кокошки, особено, когато им хвърлят зрънца.

Седнах на дюшека и оставих за няколко мига паяка, за да огледам стъпалата си. Брадавиците ми се бяха разположили удобно и сивите им сенки вече се бяха враснали в кожата ми. Може би трябваше да се погрижа да им дам име, за да се отърва от тях?

— Ами ако ей тази се казва Ирак? Тази пък Саддам Хюсейн. Третата може да бъде Обединени нации. Да опитаме: Ирак, Саддам Хюсейн, Обединени нации.

Преименувах ги няколко пъти, за да видя дали това ще има някакъв ефект върху тях: нито една не изглеждаше да ме чува, още по-малко да се смалява.

— Плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, капки звездна пот, как може да си мислиш, че нещата са толкова прости? Ти нямаш идея от сложните неща, които те съставляват.

— Тате, ти ме намери! Изплаших се, да не би да ме търсиш в Лампедуза.

— Сине, няма нужда да ми изпращаш дължината и ширината, за да те открия, имам си други начини.

— Чудя се какви.

— Нямаме право да ги разкриваме.

— Да няма някоя осведомителна агенция при мъртвите? Табло, представляващо карта на света, където локализирате живите, които ви интересуват под формата на светещи точки?

— Допускаш грешка като си представяш, че идвам отвън, по въздух или земя, все едно хващам самолет или влак.

— Но нали все трябва да идваш отнякъде! Паралелен свят. Под нас? Над нас? До нас?

— Това някъде е вътре в теб, Саад. Идвам от тялото ти, от сърцето ти, от фантасмагориите ти. Ти си ми син. Аз съм вписан в теб, в спомените и гените ти.

Той ми посочи паяка.

— Този паяк е симпатичен, нали?

— Познаваш ли го?

— Имам един, отпечатан в мозъка ми, в дела на влечугите: благодарение на него се настаних тук, където съм роден, в Ирак и се опитах да оцелея там.

— Резултат: мъртъв си!

— На друго място накрая също щях да умра.

— Сигурно, но по-късно.

— М-м? Да… вероятно по-късно…

— Как можеш да вземаш пример от някакъв паяк, който приема да живее в затвора?

— А, да, свободата… Много ли я обичаш? Аз, не чак толкова…

Тъй като свих рамене, тате продължи:

— Да, свободата струва колкото златото, така е, но дали това е най-голямата ценност? Човек може да предпочете живота пред свободата. Паякът домошар е прав, ако целта му е да изгради дома си, да задоволява нуждите си, да ражда деца, а след това да ги отглежда.

— Зетьовете и внуците ти също са мъртви, господин паяк, заради мястото, където си изплел паяжината си. Аз не искам да подаря на децата си хаос.

Той замълча и се загледа през прорязания от решетки прозорец — един оранжев силует пърхаше на слънцето.

— В крайна сметка, може и да си прав, Саад, няма само паяци, има и пеперуди…

Засмукано от въздушно течение, ципокрилото внезапно изчезна.

Тате се усмихна.

— Пеперуда, която вятърът отнася…

— Но това са по-скоро вълни…

Изведнъж станал сериозен, тате седна на леглото с лице към мен и ме погледна втренчено.

— Какъв е сега планът ти?

— Имам няколко.

Щях да му ги изложа, когато един мъж в жлъчно кафяв костюм се появи на вратата. Без да забележи баща ми, той се обърна към мен:

— Чакат ви за среща.

— Най-сетне!

Мъжът вдигна очи към небето и ми заповяда да го следвам. Тихо подхвърлих на тате:

— Имам среща с първия етап от плана си.

— Добре, сине, ще ми разкажеш по-късно.

Баща ми изчезна за едно мигване на окото.

Кафеникавата униформа ме отведе в една дълга административна сграда, пристроена към затворническия център. Не без удоволствие напуснах двора с високите решетки, където по стотина нелегални се мотаеха безцелно.

Той почука на една червена врата, не изчака отговор, отвори я и я затръшна след мен.

В тъмната стая ме очакваше огромна маса от плът.

През няколкото нишки светлина, която пропускаха спуснатите щори, събеседникът ми приличаше повече на грамадна жаба, отколкото на човек. Свит във влажната сянка, превит на две, той се бе закръглил в единно цяло, готов да скочи, подпрял плашещите си сто кила на мъничка табуретка, която стенеше. Дъждовникът носеше обувки, син панталон и бяла риза, от която можеха да се скроят няколко корабни платна. Дебелата му кожа отделяше капки пот.

Той остави мен, своята плячка, да се доближа.

Докато вървях, нищо в него не помръдваше, освен от време на време челото, което се обтягаше в бръчка над изпъкналите очи. Една от ръцете му отпуснато почукваше по пластмасова клавиатура. Когато стигнах на два метра от него, открих плешивия му череп, образуван от дебела, лъскава кожа с белези от някогашно акне.

Той се обърна към мен на английски, защото това бе езикът, на който бях пожелал да говоря.

— Кой сте вие?

— Аз…

— Име?

— …

— Името на баща ви?

— …

— Разбирате ли какво ви казвам? Разбирате ли английски?

— Да.

— Тогава отговорете на моите въпроси. Разкрийте вашата самоличност.

— Не знам.

— Откъде идвате? От коя страна? От кой град?

— Не си спомням… На кораба, когато за малко да се обърнем… когато капитанът падна във водата… тогава… за мен… ударът… изгубих си паметта.

— Разбира се, разбира се. Какво правехте на този кораб?

— Не знам нищо.

Той заемаше толкова обемно пространство, че вещите, с които си служеше, химикалка, бележник, компютър, изглеждаха като играчки в ръцете му. Ако не ми го бяха посочили като висш чиновник, ако не бях прекосил административния коридор на официалната сграда, за да стигна до него, никога нямаше да го взема на сериозно и бих си помислил, че насън съм отишъл при великан, който чака приятели, за да си поиграят с куклена къщичка.

— Къде отивахте?

— Мм…

— И искате да ви повярвам?

Замълчах.

Погледът му ми се стори странен. Странно неподвижен. Странно наблюдателен.

Устните му промърмориха с отвращение:

— И искате да ви повярвам?

Мълчание. Най-вече не биваше да отговарям. Да се оправдавам, означаваше, че може да не ми е чиста работата. Трябваше да остана извън разговора, в зона, където той не можеше да ме докопа.

Той продължи:

— Представям си, че сега, когато се преструвате, че имате амнезия, ще искате психиатър, който да ви лекува.

— Не, надявам се, че нещата ще се върнат сами.

— Точно така! И най-вече — никакъв психиатър, за да не разкрие съшитата ви с бели конци хитрина, измамник такъв!

— Прав сте: имам нужда от психиатър, извикайте ми някой.

Той примигна. Току-що бях отбелязал точка. Възползвах се от това, за да се опитам да отбележа и други.

— Ако имам жена и деца, те ще се тревожат. Ако си имам дом, по-добре да открия следите му възможно най-скоро. Извикайте лекар, моля ви.

Той изгрухтя.

Бях разбрал! Той беше едноок. Странният му поглед идваше от това, че гледаше само с едно око.

— Имате ли жена и деца?

Да, едно око, но кое?

— Повтарям, имате ли жена и деца?

Може би лявото? Не, дясното. Лявото изглеждаше унило, бавно, без блясък, едновременно много бяло и много кафяво, някак млечно. Да, лявото око трябва да беше стъклено. Съвзех се и отвърнах:

— С електрошок вероятно ще успея да си спомня, нали?

Той се поколеба, като за първи път се запита дали пък не съм искрен.

Аз бях като омагьосан. Насилвах се да се вглеждам само в окото, което ме оглеждаше, но не можех да се спра да гледам другото, фалшивото.

— Как искате да повярвам в амнезия, която толкова много ви устройва?

— Аз… аз съжалявам… извинете ме.

— Много добре знаете, че ако не разполагаме с никакъв елемент да ви идентифицираме, не можем да ви върнем у дома.

— Извинете ме.

— Точно така. Извинявайте се, подигравайте се с мен. Онова, което е важно за вас, е никога да не се върнете у дома си.

— Бих искал да си ида у дома.

— А именно, къде е то?

— Може би в Лондон. Не знам. Извинете ме.

Той се ядоса:

— Спрете да се извинявате!

— Съжалявам, извинете ме.

— Хайде пак!

— Ох, пардон… ъ… извинете ме.

Той преглътна слюнката си, за да не избухне, а след това побутна компютъра пред себе си.

— Вън.

— Благодаря, господине.

— Пак ще се видим, моето момче. Не съм свършил с вас. Докато не си възвърнете паметта, няма да ви оставя на мира.

— О, благодаря, господине.

Той беше толкова убеден, че го разигравам, че видях мига, в който щеше да ме зашлеви, но се овладя, показа ми изхода, а след това отново потъна в някакво досие.

Десет минути по-късно бях при Бубакар в центъра за задържане. Обясних му срещата и го посъветвах да ръководи своята по подобен начин.

— След теб ще бъде още по-невероятно, Саад.

— Няма значение! Буб, основното е не да ни повярват, а ние никога да не се издадем. Не става въпрос да спечелим прослушване за артисти, а просто да попречим на истината да излезе наяве. Докато не знаят откъде идваме, не могат да предприемат никакво действие срещу нас. От този момент нататък не бива да се доверяваме на никого. Убеден съм, че поставят микрофони в килиите ни и че внедряват съгледвачи между нас, за да научат подмолно, онова, което крием от тях. Накратко: ти и аз сме се запознали чак по време на пътуването на кораба, и второ, говорим си само на английски. Съгласен?

— Съгласен — прие Буб с половин уста, защото не харесваше планове, на които той не беше автор.

Няколко поредни седмици имахме право на срещи с великана. Буб беше в петък, а аз във вторник.

Всеки вторник се явявах пред еднооката планина.

Всеки вторник човекоядецът ме питаше:

— Кой сте вие?

Всеки вторник повтарях:

— Не помня.

Всеки вторник той в крайна сметка ми показваше вратата с неизменния коментар:

— Знаете, че не ви вярвам, че никога няма да ви повярвам и че няма да си тръгнете от това място, преди да изплюете истината.

Между тези ритуални срещи великанът опита няколко хитрини. Така например, веднъж рязко ме запита след дълго мълчание:

— Сънувате ли?

— Да.

— На какъв език?

Без малко да отговоря „на арабски“, но в последния миг се въздържах, почесах се по главата, изчистих си нокътя и рекох:

— Не знам. На език, който не разбирам.

Той въздъхна, разочарован, че не е успял да ме сгащи.

При следващ случай той приближи до една металическа кутия, натисна един бутон и внезапно високоговорителите в стаята замъркаха.

— Ето кой ще ви помогне да хванете спомените си, скъпи господине. Ще вървят изречения на различни езици, ще ми кажете кои разбирате, дори онези, от които не схващате всички думи.

Сред екзотичните езици разпознах турски, персийски и иврит, но не трепнах: нямаше нужда да посочвам съседите на страната ми. Все пак на арабския вдигнах ръка. Той натисна на бутона „Пауза“.

— Този език го познавам — промълвих.

— Арабски, арабин ли сте?

— Разбирам арабски, защото съм го учил.

— Това е майчиният ви език.

— Не мисля. Помня, че ми го преподаваха. Да. Знам моя Коран на този език.

— На какъв език се молите?

— На арабски.

— Аха, значи говорите арабски!

— Зле. Но съм добър мюсюлманин, учил съм езика на Пророка в училище. Всъщност, онова, което съм учил в училище: английски, испански, малко руски, си го спомням. Забравил съм само личните неща.

Отчаян, той отново пусна лентата, която изброяваше различни езици.

След час вече не слушах нищо. Мисля, че и той също.

Накрая попитах:

— Колко езика трябва да изслушаме?

— Осемдесет и пет.

В друг ден, по време на срещата ни, великанът излезе под претекст, че трябва да ме остави сам за половин час и ми предложи да включа телевизора. Тъй като приех с удоволствие, той ме сложи да седна пред един апарат, даде ми дистанционното и ми обеща да се върне скоро.

За кого ме вземаше той? Толкова глупав ли ме смяташе? Добре знаех, че стои в съседната стая и ме наблюдава, за да види кой език ще избера.

Нарочно се спрях на първите програми на английски, които открих, въпреки дълбоката скука, която изпитах, останах в привиден възторг от едно предаване за животни и се въздържах да търся канала на моята страна или който и да било арабски канал.

Малко след това пазачите поставиха трето легло в мъничката ни стая и един длъгнест трийсетгодишен мъж с безкрайна брада, който заяви, че е афганец, се настани на него.

Според Буб и мен, той очевидно бе шпионин. Резултатът от присъствието му бе, че ни улесни живота, приказвахме малко, по-малко отпреди, като избягвахме да отговаряме на въпроси и забравяхме да ги задаваме. Започвахме да проникваме в света на нелегалните, свят, в който цимент е страхът: никой на никого не се доверява, всеки го е страх, всеки е подозрителен, онзи, който носи униформа, този, който не носи, другият човек има две функции — подслушвач или съперник, и може или да ме предаде, или да ми вземе мястото. Никаква милост вече, никаква симпатия, никаква взаимопомощ, всеки за себе си, защото Господ живее в чужбина.

В Малта един-единствен индивид, капитанът ни, знаеше откъде сме, но бяхме сигурни в неговото мълчание, защото и той се боеше във всеки миг, че някой от бившите пътници ще издаде истината за неговата търговия. Трафикантът предпочиташе да бездейства няколко месеца в центъра, след това да го върнат в Либия, отколкото да го осъдят за трафик на хора и да го затворят за няколко години.

— Трябва да се държим, Буб, да издържим няколко седмици. Доколкото разбирам, Малта скоро ще се присъедини към Европейската общност. Представяш ли си? С малко късмет, когато ни освободят от центъра, ще сме на европейска земя.

— Колко време, Саад? Колко време?

Този вторник, когато аз влязох, великанът спеше на походно легло при спуснати щори в дъното на кабинета.

Покашлях се, за да дам знак, че съм там. Той не реагира.

Приближих и видях по бавното му дишане и отпуснатите черти, че е обхванат от дълбок сън.

Възползвах се от случая и се върнах до масата, където изчетох материала за себе си. В един моливник, сред химикалките, линийките и моливите, видях компас.

— Защо не?

Без да се колебая го свих и го пъхнах в джоба си.

Скоро, стигнал до гребена на едно огромно като вълна хъркане, великанът се задуши, закашля, събуди се, изръмжа, разтърка глава и усети присъствие в стаята.

— Кой е? Кое там?

Шеговито подхвърлих:

— Няма никой.

Той се изправи и седна, огледа с единственото си око онази част на стаята, откъдето се бе чул гласът и ме откри.

— А! Никой, ти ли си?

Изпитах неудържимо желание да се смея, въпреки това потвърдих.

— Да, Никой е, аз съм.

Той се надигна и се заклати към табуретката си.

— Знаеш, че не те обичам, Никой.

— Ами аз също не те обичам.

— Добре, да започваме разпита.

Докато се опитваше да намести монументалния си задник върху тясната седалка, внезапно видях до компютъра му една вещ, която ми бе убягнала, докато оглеждах преди това: връзка ключове. Щом видях различните им големини, не ми остана никакво съмнение, че с тях се отварят всички врати, които можеше да изправи пред мен центърът за задържане.

Окото му хвана моя поглед и усети опасността, но ръката ми вече бе сграбчила връзката. Размахах я в ръка и заподскачах победоносно. Той изстена с обляно от пот чело.

— Не, това не!

— Напротив!

— Никой, върни ми ключовете. Ще си изгубя мястото.

— Ако знаеш само колко ми пука! Твоето място! А ти какво ми предлагаш? Място в чартър към смъртта. Не ми дреме за твоите проблеми!

Докато се фуках и ликувах, той се бе втурнал към вратата. Щом разгадах поведението му, изтичах и аз. Твърде късно. Той вече се бе залепил на вратата.

— Остави ме да изляза — казах заплашително.

Той се наду между изхода и мен, огромен и непреодолим.

— Никой, няма да минеш!

— Остави ме да изляза, или ще направя нещо, което не искам да правя.

— Да ме удариш ли? Помисли си, дребос. Ако те духна, ще се разплескаш по стените. Даваш ли си сметка, Никой? Осъзнаваш ли, че срещу мен си безтегловен?

Засилих му един удар в онова, което смятах за интимните му части, но сред цялата тази мазна маса, ръката ми попадна на твърда, пластична, изопната плът, която прие удара, без да реагира.

— Никой, спри веднага или ще ти върна удара!

— Остави ме да изляза. За последен път.

Той избухна в смях. В този миг, изтощен, напипах компаса в джоба си, отворих го и забих стрелката в живото око.

Великанът изпищя.

Натисках с всичка сила.

Той пищеше.

Рукна кръв, силно като вика му.

Натиснах и оставих стрелката да се държи сама в изтърбушеното око.

Зашеметен от болка, великанът рухна на земята. Отворих вратата и затичах.

Имах чувството, че продължението се разви за няколко секунди…

Срещнах много малко трудности и изскочих от крепостта. Каменен път, обграден от цъфнали храсти, водеше към пристанището, тръгнах по него, без да срещна жива душа. На кея като по чудо ме чакаше кораб. Решително скочих в него и капитанът даде знак за тръгване.

Тогава върху зидовете се показа окървавеният великан, който крещеше. Той вдигна на крак войниците и охраната и обърна топовете на Ла валета към моя кораб.

Чу се експлозия.

Видях как гюллето лети към мен и за секунда успях да се убедя, че мога да го спра като топка. Протегнах ръце, а след това…

Ударът ме изтръгна от съня.

Около мен килията тънеше в покоя на малтийската нощ. Афганецът хъркаше на леглото си, а Буб, както обикновено, спеше и подсвиркваше през нос.

Бях сънувал кошмар.

Приближих до прозореца и загледах невъзмутимата луна.

Тате се появи до мен и ме погледна кротко, изчаквайки да споделя с него. — Тате, мислиш ли, че сънищата имат смисъл?

— Разбира се, синко. Сънищата не ни казват какво ще се случи, а какво се случва. Те не ни показват бъдещето, а настоящето с точност, каквато никоя мисъл не притежава. Сънищата те предупреждават за онова, което си, особено след ден, който те е мачкал, млял, разкъсвал на парчета, принудил да спазваш правила или задължения. Животът наяве ни погребва, защото ни разпилява и ни социализира, единствен сънят събужда това, което наистина сме.

— Ти си прекрасен, имаш теория за всичко.

— Това е свойство на интелектуалците. Ако невинаги казват истината, поне винаги разполагат с измислица. Значи, сине, си сънувал?

— Да.

— Каква е поуката от този сън?

Разтърках си главата, докато мислех за насилието, което умът ми бе измислил.

— Не знам.

— Внимание, сине, започваш да предъвкваш! „Не знам“. Започваш да ме безпокоиш! „Не знам“. Не вярвай на лъжите, които хората повтарят, накрая стават истина. Ако човек много се прави на глупак, накрая става такъв.

Той обърна глава и отиде до паяжината.

— Забелязал ли си, че моят приятел е мъртъв?

— Паякът ли?

— Да. Мъртъв.

Тъй като силната лунна светлина изпращаше сива, ясна, почти хирургическа светлина в килията, го потърсих с поглед в паяжината, после по стената, след това по пода. Напразно.

— Не, тате, той се е преместил.

— Умря днес следобед. Дори мога да ти кажа къде е трупът.

Той посочи на перваза на прозореца една лъкатушна форма, която приличаше на закривен кинжал в кожена кания с бронзов цвят. Животно, предизвикващо безпокойство, с жълти тесни очи под оловната светлина, падаща от небето, гледаше втренчено центъра за задържане, паралелепипедните му сгради, двора, бодливата тел, зидовете, караулките, охранявания портал.

— Това е гробът на твоя паяк.

— Гущерът ли?

— Да. В крайна сметка ти беше прав, той сгреши: не беше добра идея да стои тук.

Едва бях имал време да се изненадам на това изявление, и тате изчезна.

Веднага събудих Буб, като го разтърсих за ръката, след това бързо, трескаво и решително му прошепнах възможно най-близко до ухото, за да не чуе афганецът:

— Буб, сбъркал съм. По моя метод доникъде няма да я докараме.

— Съгласен съм с това.

— Смяна на тактиката, Буб! Трябва да избягаме…

10.

Нощта виеше.

Вятърът разкъсваше въздуха като човешка жалба, свиреше и боботеше над потъналия в мрак океан, а вълните биеха по корпуса.

Корабът се изправяше с вопъл, мяташе се, опитваше се да остане господар на посоката си, но сговорът на стихиите не му даваше.

Нападаха ни от всички страни.

— Страх ме е, Саад, много ме е страх — извика Буб в ухото ми.

Смъртта щеше да се качи на абордаж, това бе очевидно. След като ни се бе ухилило ехидно и ни бе показало олигавените си от пяната зъби, морето сега ни изпращаше от дън мрака своята войска от безбройни воини, груби, свирепи вълни, които, вместо да ни носят се опитваха да ни унищожат и които, по-твърди от саби, се блъскаха в бордовете, въртяха ни, подмятаха и разтърсваха нашето корито като тапа.

— Ще се наложи да се приближим до Сицилия — отговорих почти без дъх, за да успокоя Буб.

Запалих фенерчето и затърсих в тъмнината. Напразно. Бреговете, които се виждаха преди бурята, сега бяха изчезнали.

Внезапно, сякаш се бе освободил с едно врътване на задницата, корабът се повдигна, след това почти летейки, пропадна в ямата на една вълна, и сякаш намерил своя път, подскочи напред. Надеждата ми се възвърна.

Задницата пикира. Предната част пикира. Един воден шамар ни размаза на палубата и залепи на пода всички стотина нелегални, които бяхме поверили живота си на тази крехка лодка. Жални стенания се издигнаха дори сред грохота. Докато се вкопчвахме, в каквото можем, въжета, перила, инструменти за навигация, крака и ръце, студени порои бушуваха с тътен по пода, яростни, възторжени, готови да отнесат извън кораба онези, които не успееха да им устоят.

Вкопчен в някакво стъпало, стисках Буб с една ръка и държах и двама ни приковани към пода. Зад нас висока вълна бе отнесла няколко пътници.

Изплюх вода с вкус на кръв и сол.

Корабът проскърца. Човек би казал, че черупката му се втвърдява срещу вълните.

Настървеният вятър не отпускаше хватката си, опитваше се да ни катурне на левия борд, след това опитваше надясно, жив, пъргав, и импровизираше, като заобикаляше кораба, за да го изненада и блъсне.

Отекна пращене — мачтата поддаде. Стовари се върху палубата.

Няколко жертви изпищяха от болка, ранени и зашеметени, други пък бяха изхвърлени и се удавиха. За да попречат на оцелелите да се разнежат, няколко парчета море се пръснаха между нас. Удар в кормилото. Тласък по кила.

Когато последното водно острие се оттече, то бе прочистило борда, бяхме останали двайсетина. Сега корабът се кандилкаше като коркова тапа. Отзад капитанът вече не контролираше начина, по който приемахме вълните, защото бе засмукан от талазите. Какви бяха последствията ли? Бяхме се втурнали към бездната и смъртта изглеждаше безпощадна.

Клатехме се. Пропадахме. Редуваха се гребени и дълбочини.

Изведнъж, внезапно проясняване. Облаците се отдръпнаха и пропуснаха лунната светлина.

На хоризонта, като очите на заробен в пясъка рак, се въртяха два фара и ни наблюдаваха.

— Брегът! Край Сицилия сме! — извиках аз.

Уви, никой вече не искаше да ме чуе. Грохнали, оцелелите съсредоточаваха останалите си силици в стабилната точка, за която се бяха вкопчили, за да не бъдат изхвърлени сред водите в случай на нов пристъп. Дори Буб не вдигна глава, когато му съобщих добрата новина.

Настоях:

— Виждам земята, Буб, не сме далеч.

— Ще измрем! Не искам да умирам… — проплака той.

Отчаянието му сякаш ми впръсна нови сили. Напук на предпазливостта, отидох отзад и хванах кормилото, което объркано помръдваше само наляво-надясно.

Здраво го стиснах и го насочих към сушата сред пълното безразличие на спътниците си. Ако и капитанът да не ни бе послужил за нищо по време на бурята, щеше да ми липсва за акостирането. Какво да правя? Как да го направя? Няма значение. Трябва да упорствам. Да държа посоката.

Гърбици. Корабът се тресеше силно като препълнена щайга. Моторът се задави — дали щеше да спре? Не. Тръгна. Замърка с всички сили.

Морето все още си показваше зъбите, но вятърът ни тласкаше към скалите, които пазеха брега. Щеше да се наложи да маневрирам.

Корабът изпитваше болка във всяка своя сглобка.

Изведнъж — непоносимо яростен трясък. Бяхме се ударили в някаква маса. Веднага бях изхвърлен на края на палубата, зад мен морето отваряше дупки в кораба, под мен подът се изплъзна.

Щом стигнах до водата, открих, че е студена и твърда като скала. Изхвърлен след мен, Буб пищеше със задушен и пронизителен глас, трепереше и стискаше врата ми.

Заплувах.

Напредвах бавно, трудно, а Буб натежаваше с всеки миг.

Продължих до момента, в който ръцете на Буб се откопчиха от раменете ми. Стреснах се и се обърнах навреме, за да видя как той се отдалечава и върти огромни, изплашени очи, но твърде късно, за да го хвана.

На сутринта морето изглеждаше като голямо изтощено, дремещо животно.

Щом отворих очи, видях само покоя, който бе обхванал небето, водата и земята след прочистващата буря, и усетих дълбоко в себе си този първичен покой. Като награда.

След това изследвах тялото си, без да мърдам, изтегнат върху пясъка, като проверявах на ум, а след това и с мускулите си, дали мога да командвам всяка част. Успокоен се изправих и се загледах в мястото, където ме бяха изхвърлили вълните. Бях се блъснал в едно кръгло заливче, обградено от черни скали и червеникав пясък, естествен плаж, вкопан под зелен склон с храсти и борове, сред които лъкатушеше черен път.

— Буб?

Заобръщах се разтревожен: къде ли беше той? Скочих на крака, но болка раздра корема ми и ме зашемети. Дали бях ранен? С пръсти опипах стомаха си, хълбоците и корема, без да мога да установя нищо особено. Затова се надигнах. Болката се върна, не толкова мълниеносна и по-точна: бях гладен. Заливчето се завъртя около мен и затанцува като разбрицана въртележка и по огромния си сух език, по възпаленото небце се досетих, че съм жаден.

Разтревожен, отново се отпуснах на земята. Образът на изплашения Буб, отнесен от водата, се върна в главата ми. Какво ли се бе случило на моя Бубакар, който не умееше да плува? Хиляди пъти си повтарях въпроса, за да избегна прекалено очевидния отговор.

— Буб! Буб!

Виках към морето, след това към планината. Нито звук не отвърна на виковете ми, дори ехото, и гласът ми се изгуби заедно с ужаса в него в далечната необятност на вълните и на трънливите храсти.

Слънцето, издигащо се в небето, започна да напича. Отначало смятах това усещане за блажено, но след това горещината стана такава, че заедно с отчаянието и умората, ме накара да изгубя съзнание.

Някой ме галеше по бузите.

Отначало чух гласа, мек, женствен, макар и тъмен и сякаш идващ от пещера, който произнасяше италиански думи, сякаш прехвърляше броеница от неправилни перли. Тембърът, кадифето в него, дъхавата коприна, всичко напомняше зряла праскова.

След това се съсредоточих върху ръката, която докосваше кожата на лицето и врата ми, дълги, внимателни пръсти с миризма на светла кожа и руси коси.

Отворих клепачи и видях жена със златна грива, която ми се усмихваше със съвършената си уста, а деликатното розово на устните обграждаше белите зъби.

Тя ми заговори на италиански, след това на друг език и накрая опита на английски.

— Добър ден, как се чувствате?

— Слаб.

— Какво ви се е случило?

Да разкажа, ми се стори толкова дълго изпитание, че само въздъхнах и отвърнах глава. По-добре бе да крия емоцията, която бе нахлула в мен.

Тя упорстваше:

— Изгубил сте се, докато плувате ли? От друг залив ли дойдохте? Или от някоя лодка? Или от кораб? Зле ли ви стана? Къде са ви дрехите?

Последното изречение прикова вниманието ми. Повдигнах глава с усилие в болезнения си тил и установих какво бе положението: бях гол като червей!

Мигом изстенах и се преобърнах по корем. И дума не можеше да става да се държа като безсрамник пред една жена, особено пред тази великолепна жена. Тя се засмя и за да ме успокои, подхвърли:

— Не се притеснявайте. Свикнала съм с нудистките плажове.

Бързо! Нямаше и минута за губене. Преди да настъпят недоразумения, трябваше да й обясня своето приключение.

Обърнах глава към нея и започнах да разказвам пътуването от Малта до Сицилия, времето, което се бе развалило, бурята, крушението. В началото усещах, че не ми вярва, но когато стигнах до случката с кораба, който се движеше към двата фара, тя внезапно прояви интерес, и щом произнесох и последните думи, хвана мобилния си телефон и бързо, с пропукващи съгласни се обади на няколко души, на които с твърд глас даде, струва ми се, информация, ако не и нареждания.

Витория, това бе името й, в този миг бе задействала, но това разбрах по-късно, спасителния план: някои селяни бяха извадили лодките си, за да приберат евентуални оцелели, децата бяха излезли от училище, за да обикалят брега, приятелите й бяха подготвили стаи за оживелите. Няколко часа по-късно официалните спасители — жандарми, брегова охрана, митническа полиция — също се включиха в танца. Междувременно трима мъже, едно дете и две жени бяха извадени и нахранени.

В момента не успях да разбера какво правеше Витория от човечност или само заради мен, защото исках само да си почина, докато чакам новини за Буб.

Тя ми подаде плажна кърпа, помогна ми до колата си горе на пътя и ме отведе сред оплетените нишки на един сенчест път до селцето, където държеше апартамент над училището, в което бе единствената, а и млада учителка.

След няколко часа сън я видях отново върху обсипаната с цветя тераса, тя ми поднасяше плодов сок и това ме ослепи. Ако космите на някои хора оставят впечатлението, че са поникнали един по един, нейните изглеждаха сякаш са избуяли на кичури, толкова силни, здрави и изобилни бликаха те. Очите й с цвят на кестен, ту кафяви, ту зеленеещи на слънцето, ме оглеждаха с добронамереност, близка до нежността. Въпреки светлината на усмивката, в това лице имаше някаква първична сдържаност, резервираност, която се проявяваше в полегатата брадичка, леката бръчка под устата, устните, по-скоро тънки, отколкото изпъкнали, никога издути, нито наивни, по-скоро волеви. Витория бе толкова висока, че човек често имаше чувството, че дългите й крака отдалечават сянката й. Беше източена и тесният й гръден кош носеше признаци по-скоро на зърна, отколкото на гърди, и в тази ярка красота имаше нещо юношеско, андрогинно, на синора между половете, и единствено съвършеното изящество на движенията ме убеждаваше, че си нямам работа с рус, златист ангел, който може да изчезне всеки момент, а с жена, тоест с незавършен ангел.

— Откъде си?

— Не си спомням, Витория.

— Разбира се… ще ми кажеш по-късно. Как се казваш?

— Не си спомням. Как искаш да се казвам?

— Понеже те открих на плажа, както Навзикая открива голия Одисей между тръстиките, ще те наричам Одисей.

— Одисей ли? Устройва ме.

Два дни поред възстановявах силите си. Но не можех да се въздържа и всеки миг си мислех за Бубакар и се питах дали се е спасил, дали е сред оцелелите, дали…

Споделих с Витория и тя, след като взе описанието на спътника ми, потърси сведения при кмета, при кюрето, при приятелите си, онези, които според традициите на сицилианското гостоприемство бяха отворили вратите си за някой корабокрушенец. Никой от оцелелите не отговаряше на моето описание.

В неделя ми предложи да ида на литургията, отслужвана за починалите в морето, а преди това да идем в заупокойния параклис, където бяха изложени труповете на извадените от водата и откритите по скалите.

Щом пристъпих през вратата и видях поставени на земята двайсетте ковчега от бял бор, веднага разбрах, че Буб е между тях.

И наистина, в третия ковчег от лявата редица приятелят ми Буб ме очакваше със затворени очи, разядена от солта кожа и с огромните си длани, скръстени върху снежнобял чаршаф, и едва се крепеше между дъските, толкова върлинест бе все още.

— Буб! — извиках аз и паднах на колене.

Без да се замисля, целунах приятеля си по устата, сякаш да го съживя, да го възкреся, да върна при себе си това крехко и весело момче, което бе минало по земята толкова бързо. Ослепял от мъка изкрещях:

— Защо? Защо?

Щом чуха воплите ми, официалните веднага скочиха с молив и бележник в ръка, за да им дам данните на мъртвеца. Щом вдигнах глава видях Витория, която скрита зад раменете им ми правеше отрицателни знаци с глава.

— Познавате ли го? — попита един чиновник.

— Можете ли да ни дадете име, дата и място на раждане?

— Има ли семейство? Къде?

Погледнах Буб и помислих: „Писано било, Буб, да не мога да говоря с теб“, след това сбърчих чело, почесах се по главата, изкривих лице в различни гримаси и накрая изфъфлих:

— Не, извинете ме. Припознал съм се. Мислех, че е…

Не, извинете, станала е грешка.

Витория ми помогна да се изправя, извини ме пред чиновниците, а след това, щом излязохме навън, плъзна ръка в моята.

— Плаче ли ти се?

— Никога не плача.

— Ела. Няма да ходим на литургията.

Тя ме бутна в колата си, потегли с висока скорост и ме отведе до една височина над морето, откъдето се виждаше част от острова. Тя забави и мина с колата между пиниите и кипарисите, а след това спря на сянка.

— Сега плачи, ако искаш — нареди ми тя, като изключи двигателя.

— Не мога да плача. Не плача никога.

— Тогава ме целуни.

Устните ми притиснаха нейните и тук, на седалката, сред щурците, докато в далечината камбаната биеше на умряло, за пръв път правихме любов.

Витория, макар и сицилианка, останала в Сицилия, беше, също като мен, същество, скъсало със своето минало, защото бягаше от неудобното си родословно дърво. Не само че прародителите й били видни фашисти, близки на диктатора Мусолини в зло, но никога в добро, но и родителите й също се бяха отличили като екстремисти: толкова леви, колкото предците им били с десни убеждения, членове на терористичните бригади през 70-те, по убеждение и за да отхвърлят срамното фашистко наследство, се бяха посветили на убийствени атентати, които Историята бе осъдила. Бащата бил застрелян с един куршум по време на наказателна акция, а майката починала малко след това в затвора от мозъчен кръвоизлив.

Отгледана от лели и чичовци, които си предавали обременителния пакет, Витория бе израснала в самота и презрение към условностите. Бе станала учителка, за да придаде смисъл на живота си и да изгради отново своето детство, докато помага да се гради детството на учениците й.

Но знаеше, че темпераментът й, който много приличаше на темперамента, погубил родителите и прародителите й, може да доведе до крайности. Щедра и отдадена на защитата на нелегалните бежанци, които редовно пристигаха на острова, тя обичаше политическите си действия, колкото и се боеше от тях. Действаше и се укоряваше, че действа. Всъщност, като самозащита, тя се срамуваше от онова, с което би трябвало да се гордее.

Една сутрин, точно месец след смъртта на Буб, тате дойде при мен, докато в ранното утро бях зает с тоалета си.

— Саад, плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, капки звездна пот, колко съм развълнуван и успокоен, че си тук, до една красива и любяща жена. Ако все още можех да произведа сълза от радост, щях да я пролея.

— Добре случваш. Имам един въпрос към теб: как живеете там, при вас, откъдето идваш?

— Ние не живеем, ние сме мъртви.

— А нещо друго?

— Сине, забраниха ни да разкриваме и най-малката подробност.

— Това заповед ли е?

— Това е здрав разум! Смъртта трябва да бъде обградена от загадка. Живите не получават никакво знание приживе, защото, каквото и да става, ще прекрачат прага, когато дойде техният час. Така е по-добре, вярвай ми.

— Защо? Да не би страната на смъртта да е ужасяваща?

— Хитрините ти да ме накараш да се разбъбря са доста груби, скъпи ми Саад. Представи си последствията от една осведоменост… Ако ти кажа, че е зле, ще бъдеш разочарован, ще изпаднеш в неврастения и веднага ще забравиш да живееш. За сметка на това, ако ти кажа, че е добре, ще поискаш да умреш. Онова, което пази живота ти, е, че истината за смъртта е тайна. Онова, което придава сила на съществуването ти, е незнанието.

— Виждал ли си Буб?

— Без отговор.

— Защо той не идва при мен?

— Замина другаде.

— Къде?

— Без отговор, сине. Но заминаването му представлява завършека на нещо и съм щастлив за него. От приятелско чувство трябва и ти да се радваш.

— И няма да го видя никога чак до собствения ми край?

— Не.

— А след това?

— Без отговор.

— Как става така, че теб те виждам, ти идваш при мен и ме следваш, а той не?

— Бях признат за терзаеща се душа, която не може да напусне Земята.

Докато обясняваше това той изглеждаше много доволен от себе си, сякаш бе успял след дълга борба да получи високо звание или награда.

— Аз ли съм твоето терзание, тате?

— Моля?

— Задържам те аз.

— Мм… предполагам, че може и така да се приеме.

— Но един ден и ти ще заминеш?

— Стига си ми теглил думите с ченгел. Парадоксално, но при един мъртвец това не минава!

Замълчах. Той погледна затвореното ми лице и тъжните ми очи и коленичи пред мен.

— Какво имаш да му казваш, синко?

— Ще видиш ли Буб?

— Вероятно. Нищо не мога да ти обещая. Е? В такъв случай какво трябва да му предам?

— Че го моля да ми прости.

— Какво?

— Моля го да ми прости. Че не успях да го спася. И че когато беше жив, не си бях дал сметка, че е мой приятел. Срам ме е от себе си.

Тате се наведе, понечи да ме прегърне, не се реши и сложи ръка на рамото ми.

— Ще предам съобщението ти, синко. Макар да не мисля, че Буб ще научи нещо, което не е знаел досега. За сметка на това ти тази вечер ще успееш да се наплачеш.

— Да плача ли? Тате, аз никога не плача.

— На бас?

— Никога не плача!

— Хайде де! На какво? Колко?

Откъде ли знаеше? Едва-що той изчезна и щом помислих за думите, които трябваше да предаде на Буб, усетих как очите ме смъдят, след това тялото ми се разтресе от ридания и се строполих цял в сълзи досред нощ.

Благодарение на намесата на Витория, оцелелите от нашия кораб не бяха обявени за нелегални бежанци, а за корабокрушенци. Което променяше всичко в очите на сицилианците. Вместо да ни набутат в някой център за задържане, както в Малта, заедно с други нелегални бежанци, задържани от бреговата охрана, ни дадоха правото да се движим свободно. Даже повече, в селото на Витория бе чест да ни посрещат по законите на прословутото островно гостоприемство: всеки от нас имаше скромно място, където да спи, бе получил джобни и имаше достъп до медицински грижи. Кюрето събираше продоволствия от вярващите и ни ги разпределяше, а Витория, учителката, зае една стая в общината и започна да ни учи на италиански.

Уви, в мен поривът бе прекършен. Колкото и да си давах сметка, че италианците се отнасят добре с нас, аз се отнасях зле с тях, не им се отплащах със същото, станах мълчалив, загадъчен, недоверчив, готов да ухапя човека, който ми протяга ръка.

При един преглед на съвестта си, съвсем не се оказах горд съд себе си, укорявах се не само, че бях напуснал страната си, унищожил документите си и изгубил приятеля си, но и че не можех никого да търпя, моята цел продължаваше да бъде да намеря място в европейското общество, а отказвах онова, което ми предлагаха, предпочитах да се размекна, да затъна… Следващият етап май бе лудостта?

Единствено Витория, със странното внимание, което ми оказваше, държеше главата ми над водата и не ми позволяваше да потъна в депресия. Понякога успяваше; под топлината на усмивката й отново ставах бързият, щастливият, смелият Саад, който бе тръгнал на това пътуване, но щом само ме оставеше за няколко часа, тъжните мисли отново ме налягаха, злокобното настроение парализираше сърцето и действията ми и ми пречеше да продължа да живея.

След сексуалната случка под пиниите след смъртта на Буб, толкова ме бе срам от себе си, че я помолих да не го повтаряме. Никога повече.

— Не искам да злоупотребявам едновременно с гостоприемството и с тялото ти.

— Но…

— Моля те. Ще изгубя самоуважение.

Тя се възпротиви поривисто, защото много й бе харесал онзи момент, след това, щом й потвърдих, че дълбоко в себе си всъщност искам да го направим пак, тя пробва още няколко стъпки, които се престорих, че не разбирам. А когато станаха очевидни, я заплаших, че ще си ида от къщата й, ако това се повтори, и в крайна сметка тя прие моето желание за целомъдрие.

Миналото не е страна, която човек лесно оставя зад гърба си. Блуждаех. Губех опора. Макар да се възхищавам от италианския език, на който Витория ме учеше, използването на различни думи за назоваване на познати предмети ги правеше по-малко реални, по-малко законни, без вкус, без история, без спомени. Светът, обозначен с нов език, нямаше онова неоспоримо присъствие, както в майчиния ми език.

Щях по-рано да напусна Сицилия, ако един ден случайно не бях отворил и прелистил механично една изписана на ръка тетрадка, която принадлежеше на Витория. Беше нещо като личен дневник без дати, в който тя нахвърляше мисли. Прегледах го. Изненадата направо ме преряза: не разпознах живата, волева, динамична Витория, която всяка сутрин посвещаваше по час и половина на гимнастика с една приятелка от селото, открих по-мрачен човек, който говори за болнавото си тяло, за усилията, които й костват ежедневните задължения, за страха си от бъдещето, текст, осеян със странни пасажи, като този: „Смъртта ми е другар. Заспивам, мислейки за нея и си представям, че ако състоянието ми се влоши, винаги мога да си почина на нейното рамо и да се утеша от живота завинаги“, или пък този: „Колкото повече животът ми запада и едва пъпли, толкова повече благодаря на природата, че е създала смъртта. Когато се почувствам изпълнена с отвращение, гняв или страдание, остава ми смъртта.“

Вечерта помолих Витория да извини моята недискретност и й обясних какво бях прочел.

Истината ми бе поднесена незабавно: Витория бе болна от нелечима болест, неврологична дегенерация. Всъщност сутрешната гимнастика прикриваше ежедневната кинезитерапия, която забавяше напредването на недъга, но не го лекуваше. Витория не хранеше никаква илюзия: при скоростта, с която напредваше болестта й, надеждата й за живот бе ограничена, защото никога пациент в нейното положение не бе надживявал четирийсет години.

— Сега ще си отидеш, Одисей.

— Не.

— Напротив, ще ме изоставиш като другите. Всъщност изоставям е прекалено силна дума, дори не сме заедно.

Тогава я помолих да ни закара с колата до височината, под боровете, там, където бяхме правили любов след смъртта на Буб, и този път аз поех инициативата да я взема в обятията си и да я утеша.

От този ден нататък не само не си стегнах багажа, ами станах най-редовен любовник на Витория. Жалостта ме бе върнала в пътя на любовта. През следващите седмици живяхме страстно и крайно, между тъгата и екстаза, прескачайки от болката към удоволствието. В часовете, през които мързелувахме под чаршафите след любовния акт, тя много ми се доверяваше. Защо ли? Защото имаше нужда. И защото аз не казвах нищо.

Желанието ми към нея ме подтикваше да я прегръщам, да я милвам, да прониквам в нея, но не и да споделям. Сърцето ми бе покрито с оловна плоча и не си представях какво мога да й разкажа. Затова се държах като коректен, но ням любовник.

За годишнината от пристигането ми в Сицилия Витория реши да организира празненство.

Тази сутрин топлото й тяло се сгуши в мен, ръката й погали гърдите ми, и тя ме попита с мелодичен глас:

— Е, Одисей, не е ли време да ми разкриеш истинското си име?

— Ммм…

— Знам, отново ще кажеш, че не си спомняш. Зачетох тази лъжа, но мисля, че сега, след цяла година, имам право на истината, нали?

Отворих широко очи, гледах я и се възхищавах на съвършенството на чертите, пръстите ми пропаднаха в безкрайните коси и си помислих, че обективно погледнато, аз би трябвало да съм най-щастливият мъж на Земята. Но от устата ми излязоха други думи:

— Одисей ме устройва. Свикнах с него.

Беше сухо, студено и лишено от емоция. Тя трепна.

— Иска ми се да се отпуснеш, Одисей, да ми се довериш, да ми разкажеш миналото си.

— Какво ще промени това?

— Ще ми позволи да те обичам по-добре.

— Сегашният начин ме устройва.

— Това би доказало, че ме обичаш.

Обърнах глава към прозореца, разговорът започваше да не ми харесва. Без да повишава тон и със същата мека топлота тя настоя:

— Да, това ще докаже, че ме обичаш, което никога не си ми казвал. Пък и докато разказваш, ще дадеш на себе си онова, което аз си дадох. Какво мислиш?

Издадох неясно гъргорене. Тя ме клъвна по ухото и завърши, като скочи пъргаво от леглото:

— Помисли си, Одисей. И ми отговори довечера.

За да не мисля за това, се загледах в един папагал, който зад открехнатия прозорец се бе настанил на балкона ни и бе решил да си строи гнездо.

След това станах, за да взема душ. Докато си изтривах краката, усетих присъствие. Тате се появи в закачливо настроение.

— Сине, сине, сине! Ако майка ти видеше това! Ти и тя сте прекрасна двойка! Ти си тъмен, тя е руса. Би трябвало да ви затворят в клетка в музея, за да отдават почести на човешкия род.

— Не се пали, тате. И не ми изглеждаше толкова сговорчив, докато бях с Лейла.

— Не е вярно! Толкова обичах Лейла! Наистина! Необикновено момиче, оригинално, интелигентно, и пушеше като никой друг. Но оттогава насам ти толкова изстрада, че днес се радвам повече.

— Всъщност някога срещал ли си Лейла в страната на мъртвите?

— Не, никога.

— Странно.

— Да, странно е. Трябва да отбележим, че тя умря преди мен.

— Това променя ли нещо?

— Може би. Не знам.

Той показа една кутийка от зелена кожа върху тоалетката и намигна.

— Поздравления за халката!

— Каква халка?

По негово указание отворих капака и открих две годежни халки.

11

Щастието, което човек очаква, понякога проваля щастието, което изживява.

Вечерта на годежа ни бях казал „да“ от слабост.

А всъщност колкото и простички и изпълнени с мир моменти да прекарвах в компанията на Витория, все така исках да замина. Оставането в Сицилия не бе част от плана ми. Лондон ме бе обсебил, Лондон ме влечеше. Поради някаква упорита причина, чиито корени не ми бяха ясни, бях определил среща на себе си в Англия. Тъй че всичко, което щях да извърша преди това, щеше да съществува само наполовина, „докато чакаме“.

Макар за всички да бях годеникът на Витория, знаех, че съм само неговото привидение, спомен, който засега присъстваше телом, но скоро щеше да приеме истинската си същност, окончателната си същност, отсъствието.

Често, виждайки злото, което щях да й причиня, се показвах нежен, твърде нежен, на следващия час се сещах, че толкова топлина ще направи заминаването ми още по-неразбираемо и болезнено за нея, тогава се показвах по-твърд, прекалено твърд. Накратко, колкото повече приближавах до онова, което някои смятаха за моята сватба и за което знаех, че е моето заминаване, толкова повече се стремях да открия подходящото поведение.

Понякога се питах дали Витория не бе отгатнала плановете ми. В тишината след любовта, въпреки преплетените ни крайници, очите й ме гледаха като загадка, в главата й изглежда се въртяха въпроси, които устните премълчаваха, ръката й ме галеше разсеяно, сякаш търсеше точка, върху която да се опре, за да се отприщят думите.

От самото начало бях разбрал, че тъгата ни свързва повече, отколкото радостта. Не бяхме обединени от щастието, а от бедата: бях правил любов с нея, за да убия скръбта си по Буб, бях продължил да се пъхам в леглото й, за да гоня черните мисли; от деня, в който тя ме бе спасила върху скалите на залива, я смятах за пристан срещу бурята, от своя страна тя ме бе приела, за да разчупи самотата, да предизвика конформистите, да прекъсне семейната традиция, която свързваше прекалено еднакви същества, и най-вече, за да замени страдащото си тяло с ликуващо тяло. Имах чувството, че и от двете страни имаше повече отрицателни, отколкото положителни причини за страстта ни: ние „се обичахме, за да не…“, като двама оцелели и с енергията на меланхолията, ние се обичахме, за да не мислим, да не губим време. И двамата чакахме нещо друго, а не това, което можехме да си дадем един на друг.

Щом се уверих, че владея думите, за да изразя мисълта си, събрах малкото си неща — включително одеялото от майка ми, което бях открил шест месеца след корабокрушението, изхвърлено от вълните на върха на една скала — надрасках едно писмо и го поставих на видно място върху леглото.

„Витория,

Някои любовни истории дължат красотата си на своята ефимерност, поиска ли човек повече от тях, те започват да се мъчат, да гримасничат и да погрозняват. Като дивите коне, които тичат бързо, но за кратко, те блестят в свободен бяг, но се задъхват, сложиш ли им товар.

Връзката ни е такава, великолепна, ако човек я сметне за прищявка, но накуцва, ако се мъчим да я докараме до брак. Когато спя с теб, съм щастлив, когато помисля, че ще споделя живота си с теб, ме е срам, че заемам мястото на мъжа, който ще те обича всецяло и само теб.

Защото аз обичам една жена и тя не си ти. Казва се Лейла. И е мъртва.

Е, и? Съжалявам, Витория, тази Лейла, макар да я няма вече, остава в мен толкова силна, толкова тук, че още държи в плен любовта ми. Не аз държа силата да обтягам и отпускам връзката между нас, а тя.

Между другото, смятах, че като ти разкажа, бих могъл да отпусна въжето. Не е вярно. Все още решенията взема Лейла.

Заминавам, Витория. Ако ти беше моята наслада, Лейла е съдбата ми.

Привързан съм към теб, колкото мога да бъда към една красива, умна, благородна жена, която желая, която уважавам, която тача.

Ако замина утре, ще сме изживели един от най-красивите си спомени. Ако остана, ще открием несъвършената двойка, която засега нашите плътски желания прикриват.

Тъй като само минавам, нашата година щастие няма да отмине, а ще свети като фар в живота ни, ако се вкопая тук, ще дойде мъката, защото освен ако човек не е голям артист, той не може да превърне временното във вечно.

Прости ми сълзите, които ще предизвика тази бележка, но предпочитам да плачеш заради отсъствието, вместо заради присъствието ми. Обичам те колкото мога да обичам, със сигурност не толкова, колкото заслужаваш.

Твой въпреки всичко и завинаги,

Саад Саад.“

За първи път — и последен — й бях издал името си.

Докато минавах пред огледалото в спалнята, проверих, че дрехите ми са що-годе спретнати за автостопа, и се сресах.

Тате се възползва от това и цъфна в рамката на огледалото.

— Защо заминаваш, сине? Ако трябва да живееш, просто да живееш, можеш да живееш и тук.

— Сигурно искам повече.

— Какво?

— Не знам.

— Ако е да бъдеш обичан, тук си обичан. Манията ти да се движиш избива на абсурд. Боя се, че си придобил лош навик и че пред всяка действителност предпочиташ някакви химери.

— Искам да ида там, където е моето желание. В Лондон. А и не понасям нищо от онова, което случайността ми носи. Поставил съм си цел, няма да имам покой, докато не я постигна, няма да има повече междинни пристанища.

— Добре, във всеки случай идвам с теб. Добави малко гел отдясно.

— Благодаря.

Няколко часа по-късно, когато благодарение на две коли една след друга успях да измина разстоянието, спрях в пристанище Палермо.

Трябваше да намеря начин да напусна Сицилия, без да ми се налага да показвам документите, които вече не съществуваха, и без да изхарча няколкото евро, които селяните ми бяха дали от милосърдие.

Докато сновях по кея и събирах наблюдения, се опитвах да си съставя план. Докато наблюдавах товаренето на един ферибот, чух зад себе си глас:

— Ти, моето момче, си търсиш дискретен и безплатен транспорт, нали?

Щом се обърнах, открих един негър великан, маса от плът и мускули, които изпъваха златист силонов панталон и бонбоненорозов потник, с четири фалшиви луксозни часовника на лявата ръка, три кръгли и един квадратен. Проснат върху купчина въжета, той ми се усмихваше с много раздалечените си зъби.

Спомних си пристигането в Кайро и сблъсъка с Бубакар пред офиса на Обединените нации, не успях да се въздържа и помислих, че съдбата ми изпраща в края на кея превъплъщение на Буб. Върнах на великана усмивката, без да се опитвам да хитрувам в отговора си.

— Позна.

— А!

— Имаш ли план?

— Да.

— Какъв?

— Не виждам защо да ти го давам.

— В името на приятелството.

— Ти не си ми приятел.

— Още не.

— И не виждам нито как, нито защо можеш да станеш такъв.

— На бас?

Изненадан от спокойната ми смелост, той избухна в смях. И тъй, предложих му да го заведа на вечеря, като уточних: „Аз черпя“, на което той отговори, че винаги може да отдели време за бъдещи приятели.

Леополд — това бе името му — идваше от Брега на слоновата кост. След различни от моите, но също толкова сложни перипетии, искаше да иде в Париж.

— Аз съм философ — обяви той след второто ястие.

— Имаш диплома по философия?

— Не, как да стане? Нямах време да се образовам. Трябваше да изхранвам семейството. Всъщност, тичах навсякъде и пак не смогвах.

— Тогава защо казваш, че си философ?

— Защото е необходима философия, за да живее човек живота, който живея аз — провикна се той. — И преди, в Брега на слоновата кост, както и сега, като нелегален бежанец. Мечтата ми е да стана философ в Париж.

— Учиш философия в Париж ли?

— Ама какви ми ги разравяш през цялото време с твоите уроци, училища, университети! Философ в Париж, това означава, че ще упражнявам философията си по парижкия асфалт и павета.

— Под мостовете, например.

— Точно така.

— С бездомниците ли?

— Най-сетне схвана! Защото ако те, бездомниците, не са стигнали до върховете на философията, значи аз нищо не разбирам от философия.

Съгласих се. Леополд продължи да яде и да говори с неизтощима охота.

— Виждаш ли, искам просто да си намеря малко, удобно местенце във Франция, но не искам да ставам нито французин, нито европеец, освен по документи. Защото, честно казано, никога няма да мога да прихвана манталитета.

— Европейския манталитет ли?

— Да. Прекалено съм мил, прекалено лаком, прекалено простичък. Обичам живота, обичам мира. Не съм способен да обожавам войната като тях.

— Майтапиш ли се?

— Бъди прозорлив, приятел. Европейците обожават кланетата и щуреят по бомбите и миризмата на барут. Доказателство ли? На всеки трийсет години си спретват война и им е трудно да издържат повече. Дори в мирно време обичат само военната музика, когато затрещи барабанът и тръбата захване националните им химни, те се просълзяват, започват да плачат, преливат от чувства, човек би рекъл, че са им пуснали любовна песен. Не, ясно е, обичат войната, битките, завоеванието. И най-лошото. Знаеш ли защо европейците правят война, избиват се и избиват други? От скука. Защото нямат идеали. Палят войни, за да се спасят от отегчението, палят войни, за да се спасят от отчаянието, правят войни, за да се възродят.

— Преувеличаваш. Европа живее в мир от шейсет години.

— Именно, твърде дълго са се откъснали от войната и днес младежите им са на ръба на самоубийството, а юношите само търсят средство за самоубийство.

— Не, променили са се. Сега нещата са по-добре.

— Да, по-добре са, защото има кино и телевизия, които всеки ден им дават малка доза ужас, трупове, кръв, евакуирани ранени, взривове, разрушени сгради, войници в засада, войнишки родители, облени в сълзи, но изпълнени с достойнство.

— Ще се изненадам ако срещнеш и един европеец, когото да убедиш в портрета, който му нахвърли.

— Естествено! Европейците не знаят, че са такива. Защо? Защото, за да изучават себе си, са измислили едно криво огледало: интелектуалците. Гениално нещо: огледало, което им дава друга представа за тях самите. Отражението, което им помага да се видят, без да се виждат. Европейците обожават интелектуалците, дават им слава, богатство и власт, за да им доставят те усещането, че не са каквито са, а обратното: пацифисти, хуманисти, идеалисти и радетели за братство между хората. Страхотен занаят е да си интелектуалец! Добре платен и полезен. Ако не исках да бъда философ в Париж, бих искал да работя интелектуалец. Благодарение на интелектуалците им европейците могат да живеят удобно в един двойнствен свят: говорят за мир, а правят война, създават рационалност, а убиват с все сила, измислят Правата на човека, а имат най-големия брой кражби, нападения над други страни и кланета в цялата човешка история. Странен народ са европейците, приятелю, странен народ, народ, при който мозъкът няма връзка с ръцете.

— Но искаш да живееш там, така ли, приятел?

— Да.

Три дни и три нощи с Леополд не се разделихме.

Към полунощ, разгорещен от много приказки, пиене и вряща във вените му кръв, Леополд вече не го свърташе и изпитваше нужда да прелъстява жени. От този миг нищо не можеше да го спре да закача всичко живо, което имаше бедра и гърди. А най-странното бе, че под крещящите си дрехи, патешко жълто и розово, с огромните си синджири и гривни, рапърски джунджурии, между златистите си обувки и сребристия каскет, с всичките си труфила, в сравнение, с които и най-кичозният бразилски травестит изглеждаше като монахиня, Леополд сваляше туристките и постигаше своето.

Щом напуснеше обятията на ефимерната си плячка, се връщаше при мен с кръвясали очи и димяща глава.

— Знаеш ли какво? Ще им го начукаме на европейците, ще им направим деца, ние, негрите, арабите, азиатците, защото чукаме повече от тях, защото обичаме и произвеждаме повече хлапета. И един ден вече няма да има кой знае колко европейци!

— Ще има, но ще бъдем аз и ти. Или по-скоро твоите копелета, защото май си решил да населиш планетата наново.

— Мои синове и дъщери навсякъде ли? Ще бъде по-добре, и още как!

— Като те слушам да говориш толкова глупости, не съм съвсем сигурен.

Докато ми излагаше теориите, които градеше относно обсебилите го европейци, Леополд малко по малко ми разкриваше плана си за бягство. За да напуснем Сицилия, трябваше да се качим на ферибота, но за да не плащаме и да не се налага да показваме документи, каквито нямахме, трябваше да открием кола на туристи, в която да се скрием. За тази цел по цял ден анализирахме потоците пътници, като се чудехме коя ли категория можеше да ни позволи да осъществим плана си.

— Най-добре би било да си хванем швейцарчета.

— Моля?

— Швейцарчета. Русо, богато, облечено в бял лен семейство, което се придвижва с голяма като камион кола, идеалното семейство, в което родителите винаги се усмихват, а децата са винаги чисти, от онези щастливци, при които кърмачето вече си има мобилен телефон, а зародишът — платинена кредитна карта. Тия полицията не ги закача. Тия са толкова встрани от нещата, че не могат и да си представят някой кален номер. Намери ни швейцарчета! Но, внимание: швейцарчета, но не швейцарски! Защото представи си, че останем затворени в багажника им и на континента, в Швейцария никой няма да ни приеме. Те си затварят границите с езера, планини, митници, кучета, полицаи, всичко! Забележи, и другите европейски страни не са по-хрисими, ако човек ги погъделичка по границите.

— Разумно е човек да си наблюдава територията, когато я има — рекох.

— През последните векове европейците са ходили почти навсякъде, дълбали са почти навсякъде, строили са почти навсякъде, възпроизвеждали са се почти навсякъде, колониализирали са почти навсякъде, а сега се правят на ощипани, когато някой идва при тях, така ли? Не вярвам на ушите си! Тяхната територия европейците най-безсрамно идваха да си я разширяват при нас, нали така? Точно те започнаха да местят границите. Сега е наш ред и ще им се наложи да свикнат, защото всички ще дойдем при тях, африканци, араби, латиноси, азиатци. Аз, за разлика от тях, не преминавам границата с оръжие, войници и благородната мисия да сменя езика им, законите или религията. Не, аз не нападам, не искам нищо да променям, искам само да си открия местенце, където да се сгуша. Я виж, това не са ли швейцарчета?

И той ми показа едно елегантно семейство, което тъкмо бе спряло две огромни каравани на паркинга за ферибота.

— Тук би трябвало да има място за теб.

— Идваш ли? Май ще има за двама.

— Не, оттук не мърдам.

— Какво? Не искаш ли вече да си философ в Париж?

— Искам, искам. Но не веднага. Засега съм философ в Палермо. Помагам на хора като теб. Чувствам се по-полезен тук.

— Но…

— Слушай, приятелю, в целия човешки род има само два типа хора: тези, които се сърдят на себе си и онези, които се сърдят на другите. Ти принадлежиш към първите, действаш и се сърдиш само на себе си, ако се провалиш. За беда, аз увеличавам стадото на другите, озлобените хора, тези, които критикуват цялата земя. Говоря много, но действам малко.

— Тогава млъкни, вземи си торбичката и идвай с мен.

— Разкарай се! Скачай в трошката на швейцарчетата. Не се бави, иначе ти е спукана работата.

Отгатвах, че е прав: ако изчаках още малко, екипажът на ферибота щеше да натовари двата автомобила.

— Леополд, защо ми помогна?

— Защото си ми приятел. И защото ме храни и пои няколко дни.

— Леополд, мисля си, че ти няма да заминеш.

— А, разбрал си го, значи! Знаеш ли, че наистина си ми приятел?

След един поглед към Леополд, фалшивите му часовници, ярките накити и парцалките с емблеми на света, който той обожаваше, ненавиждаше и в който вероятно никога нямаше да иде, скочих към по-близката кола, плъзнах се отзад, между предната облегалка и седалката за децата и натрупах върху себе си няколко леки сака, които да ме крият. Зачаках.

Един служител се качи в колата, насочи я към мостика и я намести на паркинга, който заемаше металния търбух на кораба.

Останах няколко часа, без да помръдна, а след това, сред кипнала пяна и раздираща свирка, подът се размърда.

Фериботът бе потеглил и се бе отправил към Неапол.

В главата ми с шеметна скорост се редуваха молитви и научни преценки за големината на кораба и възможностите му да устои на буря. С други думи, бях в паника.

12.

В Неапол е достатъчно човек да се навърта около гарата, за да влезе във всички нелегални мрежи и търговии. Ако търси дрога, доставя си я около гарата, ако търси проститутки, намира ги край гарата, ако търси платени или безплатни мъже, сваля ги около гарата, ако търси работа на черно, открива работодатели или работници около гарата. О, гарата на Неапол не беше раят, а само вход към ада без билет: женските бяха грозни, мъжете уморени, работата затъпяваща, работодателите отвратителни, заплатите пършиви, а наркотиците смъртоносни. Човек намираше всичко на гарата в Неапол, но всичко бе мухлясало, гангренясало, проядено от небитие.

След няколкодневно дискретно проучване, срещнах там и трафиканти на хора, които също влачеха лачените си обувки между сградите на гарата и не закъсняха да ми изложат своите условия. Срещу четири до шест обичайни месечни заплати те осигуряваха превоз до Северно море с прекосяване на две страни — Италия и Франция — и преминаване на две граници — френската и белгийската. След това трябваше да се оправям с други свръзки, за да стигна до Англия.

Между нас, мечтаещите за бягство, все още малцина разполагаха с тази сума. Никакъв проблем! Ако я нямахме, трафикантите ни предлагаха да я спечелим. Като същински туроператори, и те предлагаха „ол инклузив“ — няколко месеца работа срещу обещаното пътуване.

Веднага заподозрях, че зад хората, които ни заговаряха, се мъдреше мафията.

— Винаги модерна и в търсене на нови пазари! Мафията е разбрала, че могат да се изчовъркат пари от нелегалните бежанци. В това е геният на търговията, синко: да разбереш, че можеш да измъкнеш толкова пари от бедните, колкото и от богатите.

Тате ми се яви, докато си мачках прасците, седнал върху някакъв отдушник в една зловонна уличка.

— Какво да правя, тате?

— Синко, съвети ли ми искаш? А ще ги послушаш ли? Честно, що за наглост! Да действам вместо теб години наред, а ти да ми искаш съвет чак на ръба на пропастта. Отказвам да отговоря.

— Ти ли отказваш да отговориш? Това означава, че си съгласен с мен.

След като проучих предложенията и установих, че са от един дол дренки — или конкурентите се бяха спогодили никой да не подбива цените, или мафията контролираше всичко, — се свързах с един от тях.

Седмици наред работих за един търговец на метал, всъщност, странен търговец. Човекът си имаше официална фирма, но основното се вършеше извън законите. Нощем шефовете разбиваха входовете към строежите, където скритите отпреди два часа сигурни хора бяха прекъснали алармите, камерите и телефонните линии, а ние, общите работници, трябваше на тъмно и без да вдигаме шум, да крадем мед или цинк от сградите, да отмъкваме запасите, да изтръгваме вече инсталираните елементи, в пет сутринта товарехме плячката в един жълт камион, който след това заминаваше да продаде тоновете материал на разстояние десетина километра. Понякога, когато нямаше големи строежи, през почивните дни обирахме цехове, които произвеждаха или търгуваха с материали. А когато ни налегнеше недоимък, шефът ни пращаше по селата, където по тъмно разглобявахме покривите на отдалечените вили.

Още след първата кражба сложих съвестта си в скоби. Смятах, че необходимостта кове законите и никога не мислех за жертвите, за плячкосаните предприятия, за обраните заводи, още по-малко за хората, които откриваха домовете си без покрив. Работех здраво, печелех малко, стисках зъби.

От време на време, докато се сапунисвах под топлата вода в обществените бани, се чудех на прищевките на съдбата и за няколко секунди осъзнавах, че напуснах Ирак и несправедливостите в него, за да се окажа в Неапол, използван от мафията.

— Радвам се, че на моменти си даваш сметка, синко, плът от плътта ми, кръв от кръвта ми. Съвестта ти, макар да се изплъзва, макар и бегла, все още съществува.

Тате често използваше тези мигове, за да ме поучава.

— Здрасти, тате, гот ли е отвъд?

— Много смешно. Мислиш ли, че тези хора ще спазят договора? Няма ли да те пързулнат?

— Убеден съм, че нечестните хора здраво държат на обещанието си, щом веднъж са ти предложили сделка.

— Ясно: престъпниците държат на думата си, защото имат само нея!

— Точно така. Тъй като никога нищо не подписват, думата им тежи повече от всичко писано.

— Спри, синко, ще повърна. Честта на бандитите! Изпълнени обещания! Романтика на престъплението! Имай милост, спри! Тези мръсници се възползват от твоето нещастие, за да си пълнят джобовете, а ти искаш да им ръкопляскам?

Той изкриви лице и ме заоглежда.

— Ще издържиш ли, синко?

— Да.

— Сигурно ли е?

— Да.

— Защото се грижиш за краката си, но погледна ли си ръцете? Изпорязани, охлузени. Ръцете ти са с двайсет години по-стари от теб. Вече нямаш ръце като моите. Спомняш ли си ръцете ми, синко?

— Бяха много красиви, тате.

— Трябва да си призная, че не съм ги съсипвал: обръщах страници, галех майка ти, милвах дъщерите си…

— Шамаросваше сина си.

— О, само един път.

— Два. Но си го търсех…

— Ако знаеше колко те обичах, синко, и как те шамаросвах, само от любов.

Продължението показа, че сме прави, аз, защото все пак заминах, а баща ми, защото поискаха шест седмици работа повече, за да си платя превоза.

В крайна сметка ми посочиха двама трафиканти, които на следващата събота подхващаха дългия път към Северно море.

Тази сутрин се явих в задния двор на завода за бисквити в южните предградия на Неапол. Трима работници, които познавах, защото заедно бяхме рязали километри кабели, един турчин, един афганец и един албанец, вече чакаха на мястото на срещата. Кимнахме си леко. Пристигнаха и други, непознати, повечето негри, накичени с фалшиви луксозни часовници, символ на благоденствието, което скоро щеше да стане и тяхно, всеки носеше вързоп или сак, защото според инструкциите нямахме право на куфар. Макар всички да влачехме изморени тела и чертите ни да бяха изопнати, макар никой да не говореше, всички имахме една и съща радостна искра в очите и споделяхме чувството на освобождаване. Някои пушеха и се усмихваха на небето, други си тананикаха, двама много млади негри пляскаха с ръце. Щом се показа първата камионетка, установих, че сме повече от трийсет.

Трима мафиоти слязоха от нея и ни помолиха да влезем в сградата и да отидем до тоалетна, необходима предпазна мярка, за да не спираме пътуването — уточнявам, че вече ни бяха предупредили да не ядем много предната вечер, за да си изпразним червата. Ние търпеливо се подчинихме.

След това ни събраха отново и ни помолиха да се качим.

— Къде е втората камионетка? — възмути се албанецът, който се оправяше на италиански.

— Всички отзад. Който не е доволен, може да се върне в бърлогата си.

Чу се ропот, но никой от нас не пожела да протестира повече. За какво? Ако в началото бягахме от страните си, сега бягахме и от това, от състоянието на нелегални, от робството, от хватката на мафията, от отношението, което ни принизяваше до животни. Всички се покатериха. По-добре за последен път да се държим като животни, за да можем да избягаме от стадото…

Натъпкахме се. При всички случаи нямаше друго решение: или да се натъпчем хоризонтално, сигурни, че долните ще бъдат задушени, или да се наблъскаме с лакти в ребрата на другия и раменете на този в лопатките на онзи. За щастие, всеки, от уважение към себе си и към спътниците си, се бе излъскал за пътя, дрехите не миришеха на пот или мазно, кожите не миришеха нито на мръсотия, нито на урина, само някои от тях лъхаха на кухня с много подправки и чесън. Нищо нетърпимо.

Мислех, че сънувам кошмар, когато мафиотите докараха палета с два кубически метра кутии, които започнаха да тъпчат отзад.

И без това нямаше място за нас.

Всеки започна да мрънка на собствения си език. Назряваше бунт.

Шофьорът веднага хвана първите двама бежанци и ги залепи грубо на земята.

— Не ви ли харесва? Значи оставате тук.

Бунтът ни секна като прерязан.

Двамата изхвърлени се изправиха, измънкаха, че съжаляват за думите си и понечиха да се качат.

Но мафиотите ги спряха и продължиха да товарят кутиите с бисквити, които като тухлена стена трябваше да ни предпазват от полицейски проверки.

Когато двамата негри разбраха, че ще бъдат изключени от пътуването, започнаха да крещят, да умоляват, да плачат, единият си събу гуменките и извади от подметката още банкноти.

Мафиотите останаха непреклонни.

Ние страхливо мълчахме. Разбрахме, че изключването на двамата негри бе цената, на която купуваха нашето покорство. Смачкани едни върху други в камионетката, ние се чувствахме облагодетелствани.

— По никакъв повод не издавайте и най-слабия шум, не ме викайте, не блъскайте по ламарината, решавайте си проблемите дискретно — изрева шофьорът. — Рискувам живота си, колкото и вашия. Даже повече. Ако нещо се обърка, вие си губите парите и се връщате у дома, а аз — в затвора! Тъй че затваряйте си устата докрай. Ако спазвате нарежданията, всичко ще мине добре. Които са разбрали, да преведат на другите, във ваш интерес е да бъдете солидарни. И тъй, ни жест, ни дума. И пикайте в бутилките с вода, щом ги изпразните. Не искам да ви забелязвам повече, отколкото бисквитите си. Ясно?

Вратите се затръшнаха и ни хванаха в плена на пълна тъмнина.

Колата потегли. Още няколко метра чувахме умолителните викове на двамата, оставени за назидание. След това нищо.

Шофьорът садист хвана по един изровен път, като за бойно кръщение на пътниците. За моя изненада, въпреки друсането не бе трудно да стоя изправен в движещата се камионетка, до такава степен блъсканицата ни бе прилепила един до друг, трудното бе да дишаме; макар и висок, бях сплескал нос в рамото на един нигерийски гигант.

Никой не протестираше. Тъй като се отнасяха с нас като с животни, смятахме за въпрос на чест да се държим като хора, без да се оплакваме, и правехме, каквото можем да не се смажем едни други. Накратко, никога не бях наблюдавал толкова достойнство, колкото в тази унизителна ситуация.

Бяха ни предупредили, че маршрутът е дълъг, но скоро осъзнах, че ще бъде нетърпимо дълъг. Откакто бях установил, че мафиотите спазват само част от обещанията си, се запитах кога ли ще имаме право на почивка.

— Мислиш ли, че ще спираме? — попитах моя съсед.

— Разбира се.

— Така ли? И шофьорът ще свали и пак ще вдигне стената от кутии, за да се поразтъпчем? Не бях усетил у него тази човеколюбива наклонност.

Поразен от тази мисъл, съседът ми не отговори.

За щастие бяхме си говорили на арабски, и то почти беззвучно, съмненията ни не заразиха и останалите, които вероятно предъвкваха същия страх. Откъде да знам? Всички си мълчахме.

Странно пътуване… Спомням си за тези перипетии като за поредица от неудобства, които ме измъчваха едно след друго. Първо жегата. После гладът. След това желанието да пикая, на което дълго се съпротивлявах, но дойде момент, в който, след като бях търпял присвиването в стомаха, сухото гърло, втвърдения, солен, огромен език, усетих такова възпаление на пикочния мехур, че дори когато го изпразних в бутилката за вода, той още ме смъдеше, очаквах да се размирише, защото бях изгубил капачката, но тъй като всеки от нас се бе облекчил през тези часове, вече бях обръгнал и не усещах миризмите.

Последните часове от пътуването ни бяха объркали. Вече не знаехме ден ли е или нощ и от колко часа пътуваме. Не можех да спя прав и си рецитирах моя Коран, а онези, които заспиваха, веднага получаваха удар от телата, върху които се свличаха по завоите или при наклон.

Камионетката отново намали. Чух да се говори на италиански и съкрушен реших, че все още не сме напуснали полуострова.

Шофьорът изключи двигателя.

Неколцина потръпнаха от надежда.

Шофьорът започна разговор с митничарите. Те поискаха да им покаже товара на камионетката.

Шофьорът открехна вратите.

— Нали виждате, само бисквити.

Той затвори вратата, но тогава се чу глас:

— Чакай, дай да погледна.

Шофьорът отвори по-широко вратите с уморена въздишка.

Лъхна ни свеж нощен въздух. Никой не шукна.

— Мамка му, бисквитите ти адски миришат.

Митничарят извика от все сърце.

— Във всеки случай не искам да ги продавам на теб — отговори шофьорът. — Но пък се канех да ти подаря.

— А не, много вонят. Какво друго има в камиона?

— Ами сигурно има някаква мърша на дъното, наложи се да товаря бързо, та не съм погледнал. Да, възможно е да има някой умрял плъх.

— Един умрял плъх ли? Гнездо умрели плъхове, искаш да кажеш. Извади кутиите да погледна.

— Слушай, закъснявам. Шефът ще ме убие, ако не ги доставя навреме.

— Махни кутиите.

— Не.

— Отказваш, така ли?

— Да, ще си изгубя работата.

Докато се завързваше схватката между митничаря и шофьора, ние бяхме притаили дъх. Кой ли щеше да спечели?

Внезапно митничарят каза:

— Не, прекалено много смърди, не е възможно.

С енергичен жест се опита да премести няколко кутии, цялата стена веднага се срути и фенерчето му ни ослепи.

— Майко мила, какво е това?

Шофьорът не отговори, защото вече търчеше с все сила.

Митничарят разбра и подаде тревога. Колегите му дотичаха до задницата на камиона.

Мълчаливи и объркани, те ни осветяваха с фенерчетата. Лицата ни ги плашеха, самият аз бях стреснат от ужасните лица на съседите ми, зашеметени, брадясали, изтощени, прежаднели, прегладнели.

— Нелегални емигранти — сложи диагноза митничарят.

От другия край на паркинга някой извика, че шофьорът е успял да избяга.

— Няма значение, имаме по-важното.

Какъв ли смисъл имаха тези думи? Дали предпочитаха да хванат нас, нелегалните пътници, вместо член на организираната банда, която нарушаваше законите и рекетираше незаконните бежанци? И по-добре ли беше да се задържат нещастниците, отколкото мошениците, които богатееха от чуждото нещастие?

След това се започна концерт от чуденки. Чудеха се, че сме се опикали, че някои бяха срали в панталоните си, да помисли човек, че сега откриваха човешките жизнени нужди, да помисли човек, че те самите са им неподвластни, да помисли също, че нашите миризми са по-отблъскващи от техните. Под техните погледи имах чувството, че аз съм изобретил лайното, не че го имам, а че съм го сътворил, че съм отговорен, дори по-зле, че съм виновен за него!

Докато ни водеха към участъка, ни преведоха през душовете, което ни позволи да възвърнем приличния си вид. Като видях радостта им при нашето връщане, добих усещането, че ако аз съм измислил лайното, те пък току-що бяха измислили чистотата. Тази митническа барака определено бе място за среща на изобретатели!

— Сине, не ги кори, те са добри момчета и си гледат работата.

Тате ме чакаше в коридора, откъдето си вземахме вързопите.

— Видя ли поведението им, тате? Очакваха в камиона да видят плъхове — и видяха плъхове. Не изглеждат убедени, че сме хора.

— Страх ги е.

— Човек, който вече не притежава нищо, е страшен, така ли? Не, тате, те не се умиляват, не изпитват симпатия, не се поставят на моето място, гледат на мен като на по-низше същество. В техните очи принадлежа към друга раса. Аз съм незаконен емигрант, някой, който не трябва да е тук, човек, който няма разрешение да бъде тук. Всъщност, прави са, щом имам по-малко права от другите, наистина съм се превърнал в получовек, нали?

— Не се пали, Саад. Държат се по-добре, откакто дойдохте тук.

— Прав си. Те са мили. Мили като с животни.

— Хайде, стига!

— Тате, кои са варварите? Онези, които смятаме за по-низши от нас ли? Или онези, които се смятат за по-висши?

На другата сутрин в спалнята, където бяхме настанени, един надзирател остави, вероятно за нас, някаква италианска преса. След като прочетох заглавията, а после и статиите, в мен се отприщи палещ, спазматичен, задушаващ гняв.

Митничарите, а в унисон с тях и журналистите, се радваха, че са хванали нашия камион, и се хвалеха, че са спасили от принизяващо човека пътуване трийсетина мъже, натъпкани на по-малко от шест квадратни метра, седмина, от които непълнолетни под шестнайсет години. Съжаляваха, че са изпуснали трафиканта, но не съжаляваха по наш адрес, защото нашата съдба била уредена: като улични кучета ни готвеха за приюти — нещо като наказателен обор, някои от нас щели да бъдат върнати на техния господар — страната им, — ако успееха да ги идентифицират. Никой не разбираше, че за нас няма по-страшна катастрофа от това да се върнем в страната си, никой не разбираше, че ни лишават от спестяванията ни и тези на нашите семейства, не можеха да си представят, че пренасяме със себе си и надеждите на своите близки, не, те имаха чувството, че са изпълнили дълга си, а не че са провалили трийсет живота, трийсет семейства или двеста-триста души, които разчитаха на нас.

Ура! Палачите отваряха шампанско в шефския кабинет! Вчерашните герои се поздравяваха, че са работили добре!

Чувствах се по-унизително от всякога.

Няколко часа по-късно, когато дойдоха да ме разпитат, гневът ми още не бе минал.

Щом влязох в кабинета, веднага се провикнах на английски, дори без да погледна кой е моят събеседник:

— Искам да подам жалба!

— Моля?

— Подавам жалба срещу митничарите, които прекъснаха пътуването ми. Снощи ме лишиха от шофьор, откраднаха ми парите, унищожиха няколкомесечния ми труд и прахосаха тригодишните ми усилия да стигна дотук.

Мъжът в униформата ме погледна стъписан. Тревожни очи, розова и свита като цветна пъпка уста, бежов тен, той изглеждаше толкова млад, колкото позволяваше неговата длъжност. Пристегнат във военна куртка, с кожен колан, който подчертаваше тесните му хълбоци, той приличаше повече на юноша, предрешен като военен, отколкото на блестящ чиновник, какъвто вероятно беше. Изразяваше се със сериозен, овладян, богат и оцветен глас, който контрастираше с младежки източеното му тяло.

— Така ли? Доволен ли сте, че бяхте транспортирани по такъв унизителен начин, по-зле и от животни?

Говореше зъзкащия и пълен с ударения английски на италианците, английски на светски танцьор, английски, сякаш пристегнат с корсет, галещ задника и въртящ се при всяко изречение. Без да губя концентрация, продължих атаката:

— Не са ме напъхали насила в тази камионетка, аз я приех! Обаче ако този арест продължи дълго и пътуването ми бъде прекратено, ще се превърна в жертва!

Той избухна в смях.

И сякаш влизането ми е било театрално въведение, ме помоли да седна, а самият той се настани пред компютъра, за да започне разпита. Веднага го спрях:

— Няма смисъл да ми задавате въпроси.

— Така ли?

— От няколко години съм претърпял не знам колко срещи като тази, която сега ще ми устроите, и никога не е имало смисъл. Сигурно отговарям зле, защото винаги ми затварят вратата.

— Или пък твърде добре, щом още не са ви изпратили у дома.

Той ми се усмихна. Сведох очи. Този нетипичен чиновник ми изглеждаше по-умен, отколкото онези, които бях срещал последните пъти. Добро или лошо предзнаменование?

— Как се казвате?

— Одисей.

— Моля?

— Одисей. Понякога си викам и Никой. Но никой не ми вика Някой. Всъщност, никой не ме вика.

Той потърка брадичка.

— Ясно, разбирам. Откъде идвате?

— От Итака.

— Ирак?

— Не, от Итака. Откъдето идват всички Одисеевци.

— Къде е това?

— Никой никога не разбра.

Той се засмя изтънчено. Тогава го погледнах в очите.

— Не си губете времето. Никога няма да ви кажа нито името, нито националността си. Мога да мълча месеци наред, вече съм го доказал. Няма да спечелите, нито пък аз. Всъщност, изглежда, че съвременната война е такава, война без победени и победители. Просто война.

— Нещо друго?

— Не понасям разпитите. Не мога да спра да мисля, че по този начин се разпитват престъпници.

— Кой може да ни потвърди, че вие не сте престъпник?

— Аз съм случай, непредвиден в закона, но не срещу закона.

— Боя се, че ви разбирам прекалено добре.

Повдигнах вежда, погледът му ми изпрати дълбоко, осезаемо съчувствие. Внезапно трогнат, веднага престанах с монолога.

Той се надигна и ми предложи цигара, която отказах, запали неговата и дръпна сладострастно. Като видях насладата му, си помислих за Лейла, и по устните ми пробяга усмивка. След няколко вдишвания, той се обърна към мен.

— Господине, обичам професията си, защото обичам да се боря срещу престъпленията. Но по отношение на вас нямам чувството, че упражнявам занаята си. Освен, че си губя времето, губя и вяра… да, вяра в дълга си!

Той се отпусна и стана почти чаровен.

— Нали не искате да изгубя вярата си?

Потръпнах. Къде ли искаше да стигне?

— Вижте, господине, границите, докато съществуват, трябва да се спазват и да се пазят. Но човек има право да се пита защо те съществуват. И дали са добро решение на човешките проблеми? Дали да се издигат граници, е единственият начин хората да живеят заедно?

Изненадах се от обрата, който разговорът приемаше, но все пак отговорих:

— Досега не е имало друг.

— Дори да е единственият начин, дали е добрият?

Човешката история е историята на граници, които се местят. Какво е прогресът, ако не намаляване на границите? Преди няколко хиляди години границите се издигали на входа на всяко село, и били многобройни: след това се разширили, за да обхванат племената, етносите, народите, все по-малобройни и разтегливи, след това обхванали няколко групи в една нация. В по-близкото минало надхвърлили нациите, било чрез федерализъм в случая със САЩ, било чрез договори като този, който създаде Европа. Според добрата логика, това трябва да продължи. Професията ми е абсурдна и няма никакво бъдеще. Границите ще изчезнат или ще обхванат по-обширни територии.

— И докъде?

— До континента.

— И ще останат само естествени граници, границите на морето и на земята?

— Да.

— Все пак хората имат нужда да казват „ние“, за да съществуват. Ние, американците, ние, африканците, ние, европейците.

— Не могат ли да опитат с „ние, хората“? — запита се офицерът.

— Тогава ще се обърнат срещу животните.

— В такъв случай, за да включим и тях, могат да опитат и с „ние, живите същества“?

— Вие сте голям мечтател, господин офицер и по-добре да си смените работата: министерство на правосъдието ще ви отива повече, отколкото защитата на територията!

Той сякаш се събуди и прихна притеснено и неловко. Седна на масата и се надвеси над мен.

— В моите очи вие не сте парий.

— Блъфирате! Ако скоча през прозореца, ще стреляте по мен.

Той се отдръпна от учудване.

— Помислил сте за това?

— Че ще стреляте по мен ли?

— Не, да скочите през прозореца?

— Да.

Той обърна глава към отвора, който се намираше на два метра от бюрото. Пръстите му забарабаниха по бюрото. Настоях:

— Не отговорихте на въпроса ми. Ще стреляте ли по мен?

Отново се надвеси над мен и веждите му се заоблиха.

— Според вас?

Дълго се гледахме. Предпазливо отговорих:

— Според мен, не.

Той отвърна също толкова предпазливо:

— Прав сте.

И двамата притворихме очи. След един такт отново заговорих:

— Тъй че, застраховайте се, затворете прозореца.

Той се вгледа в мен. Един такт. С края на устните прошепна:

— Топло ми е.

Едва се осмелявах да схвана посланието. Мозъкът ми започна да се паникьосва.

— Ако избягам, къде да ида?

— Нищо не знам.

— А ако бяхте на мое място?

— Аз щях да премина границата пеша, като мина през планината. В алпийската част няма вече митничари.

— Така ли?

— Така. Глупаво е човек да хване пътя и да се окаже на митнически пункт. Всъщност, не бива да казвам това, защото вредя на занаята си… Но останете в логиката: не ни провокирайте там, където сме, избягвайте ни и вървете там, където ни няма? Не е ли така?

Запомнях целеустремено онова, което ми подсказваше той.

Усмихнах се. Той също. След това вдигна очи към тавана и отчаяно въздъхна:

— Колко е горещо! Просто непоносимо!

Отиде до прозореца, отвори го още по-широко, след това хвърли поглед навън.

— Я виж, странна работа: няма жив човек! — измърмори той.

Съвсем естествено се върна зад бюрото и се вглъби в четенето на някакъв доклад, сякаш ме бе забравил.

Колебаех се.

За да ме насърчи, той погледна към лампата и се прозя.

Без да чакам и секунда повече, се прехвърлих през перилата и се приземих един етаж по-долу, върху асфалта на двора.

Видях изхода в дъното на паркинга и отлепих.

Като стигнах до улицата, все пак се обърнах.

Видях силуета му в отвора: пушеше цигара и търпеливо чакаше да изчезна, за да вдигне тревога.

13.

Щом се събудих сутринта, свит в канавка между две ниви, с подгизнало от росата тяло, и се загледах в небето, видях нещата много отчетливо. Човекът се бори със страха, но противно на онова, което хората непрекъснато повтарят, страхът не е страх от смъртта, защото не всеки изпитва страх от смъртта, някои нямат никакво въображение, други се смятат за безсмъртни, трети пък се надяват на вълшебни срещи след смъртта, единственият всеобщ страх, единственият страх, онзи, който командва всичките ни мисли, е страхът, че сме нищо. Защото всеки индивид, макар и за секунда през деня, е изпитвал това да си даде сметка, че по природа нито една от самоличностите, които го описват, не му принадлежи, че би могло да не е надарен с онова, което сега е характерно за него, че на косъм не се е родил другаде, не е научил друг език, не е получил друго религиозно възпитание, не е бил възпитан в друга култура, не е бил научен на друга идеология, не е с други родители, други попечители, други модели. Световъртеж!

Аз, нелегалният бежанец, им напомням това. Празнотата. Случайността, от която са съставени. На всички. Именно затова ме мразят. Защото скитам из градовете им, защото живея нелегално в разрушените им постройки, защото приемам работата, която те отказват, казвам на европейците, че бих искал да бъда на тяхно място, че привилегиите, които сляпата съдба им е дала, бих искал да получа и аз, изправени пред мен, те си дават сметка, че са късметлии, че са изтеглили щастливо число, че фаталното острие е минало досами задника им, и тогава, щом си спомнят за тази първа и основополагаща случайност, те се вледеняват и вцепеняват. Защото за да забравят празнотата, хората се мъчат да си придадат важност, да мислят, че поради дълбоки и неизменни причини принадлежат към един език, една нация, една област, една раса, един морал, една история, една идеология, една религия. Но въпреки всичкия този грим, всеки път, когато човек анализира себе си, или всеки път, когато нелегален бежанец го доближи, илюзиите избледняват и той вижда празнотата: той би могъл да не е това, да не е италианец, да не е християнин, да не е… Знае вдън душата си, че самоличностите, които е насъбрал и които му придават плътност, той се е задоволил само да приеме, а след това да ги предаде. Просто пясък, който някой е изсипал в него, а сам по себе си той не е нищо.

Станах, почистих стръкчетата трева, които бяха полепнали по ризата ми, и реших да действам незабавно.

Прескочих една бариера и се озовах на място за почивка на автомобилистите, разположено между някаква бензиностанция и един мотел, и убеден, че трябва да изчезна, преди полицаите да ме открият, анализирах ситуацията.

Да тръгна пеша през планината, означаваше да си купя карта и да вървя дни наред — прекалено много възможности да бъда разпознат. Нямаше ли друг начин?

Седнах между някакви храсти на една могилка над паркинга и си заразтривах краката, за да мисля по-добре.

— Спомняш ли си, синко, епизода с Одисей и овцете?

— Добър вечер, тате. Радвам се, че те виждам, но времето не е за литература.

— Литературата е по-полезна, отколкото си представяш. Как щях да прелъстя майка ти, ако не й бях рецитирал любовни стихове? Ако не бях научил от книгите как да изразявам чувствата си? И ако нямах винаги по хиляда истории, които да й нашепвам?

— Не ми дреме! Заслугите на литературата за живота на двойката е екзотичен сюжет, който днес не ми служи за нищо.

— Синко, никога не разбираш баща си. Носех ти решение със споменаването на притчата за Одисей и овцете.

— Какво е това?

— Не, твърде късно е. Ти ме убеди, че преча.

— Тате, стига си се цупил! Разкажи си историята.

— Хитрият Одисей не знаел как да излезе от пещерата, където бил затворен със своите спътници. Защото ослепеният циклоп опипвал животните от своето стадо, докато преминавали прага на пещерата, за да бъде сигурен, че никой от затворниците му не ги язди. Тъй че на Одисей му хрумнало да върже заедно няколко овце и да пъхне всеки грък под коремите им. Циклопът, който опипвал гърбовете на овцете, по този начин пропуснал екипажа на Одисей.

Под нас, ясно различим заради треперливото проблейване, което разцепваше сутрешната мъгла, полупокрит камион возеше стадо овце, подпряно от няколко бали слама. Шофьорът тъкмо бе оставил камиона си, за да иде в тоалетната.

— Благодаря, тате, разбрах!

— Най-сетне! — въздъхна той, докато изчезваше в облаците.

Бързо се спуснах към камиона, без колебание се пъхнах под шасито, след това се покатерих между гумите. Щом стигнах до средата, се вдигнах между осите и запънах крака, а после използвах колана си, за да държа гърдите си прилепени към возилото, точно над земята и да не разчитам единствено на силата на ръцете си.

Когато шофьорът се върна, се покатери между животните.

— Е, агънца? Как сме?

Чувах го как нещо ровичка над мен.

Той изпъшка дълбоко и слезе. Чаках с тревога момента, в който ще клекне и ще ме изненада, но след като изпуши една цигара, той стъпка фаса, качи се в кабината и подкара.

На ум благодарях на баща ми, че ми бе подсказал хитрината на Одисей, защото без неговия разказ щях да се задоволя да се напъхам при животните.

Сега оставаше да се надявам, че ще тръгне по пътя към Франция, а не към Южна Италия. Тъй като паркингът обслужваше двете посоки, не можех да бъда сигурен предварително, а откъдето бях, залепен за ламарината, за да не си остържа гърба по земята, не можех да видя никаква табела.

Движихме се кратко, той намали и го чух да си говори с митничарите, но не схващах думите заради шума на мотора.

— Какво? Искате да погледнем какво карате отзад, така ли?

— Нали това ви е работата?

— Да, но ние, митничарите, си избираме коя кола да спрем.

— Претърсете, защото от миналата година насам нямам доверие.

— Какво? Какво е станало?

— Колегите ви не ви ли разказаха? Трима негри се бяха наврели между животните, които превозвам. Такава глупост! Решиха, че съм съучастник! Задържане, разпити, заплахи, цялата дандания! Нахлуха вкъщи, разпитваха семейството ми, претръскаха банковата ми сметка и се увериха, че съм един беден, честен глупак! А, не, без малко да изпадна в депресия, благодаря! Тъй че сега сам ще претърся, а след това настоявам и вие да го направите.

Двама митничари се покатериха по страниците и се гмурнаха сред животните, които заблеяха срещу това вмешателство. Преровиха набързо.

— Добре! Няма проблеми.

— Благодаря, момчета. Доскоро.

И камионът тръгна.

Едва се осмелявах да мисля, че сме прекосили границата.

Камионът вдигна скорост и бе още по-впечатляващо, защото на няколко сантиметра под мен гледах как земята бяга. Всеки миг се боях да не би камионът да мине върху камък, труп на животно или нещо, паднало от товара на друг камион, и то да ми разкъса гърба.

Тунелите се нижеха миризливи и задушни, и не стига гърчовете на мускулите, ами не можех и да дишам.

Колко ли щеше да продължи това неудобство? Усещах, че няма да издържа още дълго… Още повече, че сега шофьорът бе избрал маршрут, вероятно магистрала, който избягваше спиранията и светофарите.

Какво да правя?

Внезапно той спря, мина през един пункт за плащане и тръгна по по-лъкатушни пътища, прекъсвани от светофари. Започнах да си възвръщам надеждата. Спускаше се здрач. Дано един от светофарите на някой кръстопът да задържи достатъчно дълго…

Щом се появи възможност, развързах колана и се отделих от шасито.

Той тръгна точно когато бях свършил и аз паднах на гърба си — нямах време да се претърколя.

Камионът мина над мен и ми разкри звездното небе.

Усмихнах се.

Бях спасен. Бях свободен. Бях във Франция. Нощта беше искряща.

Сгуших се в канавката, закрещях от радост и не можех да спра.

В този разказ често се оплаквах от лошия си късмет, лош късмет при раждането, лош късмет заради трагичната политическа и военна история, лош късмет със заблудените куршуми и ракети, накратко, толкова често се оплаквах, че сега съм длъжен да заявя, че при пристигането ми във Франция съдбата се показа щедра с мен.

След два дни ходене, мъчен от глада, влязох в едно погранично село, за да се освежа на чешмата му, когато любопитни листовки приковаха вниманието ми.

„Да се борим за уреждането на положението на чужденците без документи“, „Окупация на църквата Св. Петър“, „Гладна стачка за смекчаване на несправедливите закони“.

Пред една църква с опушени камъни демонстранти по дънки и фланелки скандираха лозунги, размахваха плакати и призоваваха минувачите. Въпреки посредствения си френски разбрах, че хората се борят срещу правителството за узаконяване положението на някои чужденци, които, намерили убежище в сакристията, доброволно умираха от глад и жажда. Пред голямата врата демонстрантите отблъскваха силите на реда, които изблъскваха стачниците не само от светото място, но и от Франция.

Загледах се кой ръководи групичката, докато забелязах някой си Макс, висок, чорлав дангалак, брадясал, сух, около трийсетте, със сребърна обица на дясното ухо.

Когато силите на реда напуснаха играта и се върнаха по колите, се спуснах към него и му се увесих на ръката.

— Говориш ли английски?

— Малко.

Без да чакам, бързо, почти като луд му разказах историята си. Той ме изслуша с разширени от интерес зеници. След това с приблизителен синтаксис, който куцукаше върху много беден речник, ме уведоми, че ще се погрижи за мен. След като предупреди някои от приятелите си, той се извини, че осакатява езика, който така и не пожелал да научи, до такава степен английският, въпреки джаза и киното, му се струваше, заради външната политика на Америка, символ на потисничество.

Вечерта спах в неговия дом, на тавана, над петте му деца.

През следващите дни жена му Одил взе присърце задачата да ме поугои, защото от италианското приключение насам бях измършавял повече от обикновено.

Няма да казвам много за асоциацията, към която принадлежеше Макс, защото тя съществува все още и спасява десетки хора като мен, жени и деца, а успехът им се дължи на дискретността, колкото и на смелостта, защото той и колегите му се опълчват срещу законите на страната си и защитават една идея за справедливост, която надхвърля правото, считано от тях за недобро.

Под топлото им крило се възстанових и спечелих няколко евро, които веднага изпратих на майка ми.

Един ден Макс ме извади от съня с широка усмивка.

— Саад, вземай бохчата, ще те водя в Елзас, при доктор Шьолшер, кметът на мъртвите.

— Кметът на мъртвите ли?

— Една от свръзките ни на Север, член-основател на нашата асоциация. Той ще се грижи за теб.

Не смеех да се инатя, за да не изглеждам глупав. Кметът на мъртвите ли? И ще се погрижи за мен? Какво ли означаваше това? И дали имаше някаква заплаха?…

По спокойното добродушие на Макс се досещах, че съм сбъркал. Забравих думите му и реших да запазя доверието си в него. Всъщност, имах ли избор?

Прекосихме Франция, като се движехме нагоре откъм източната страна.

Вероятно понеже това бе първата европейска държава, през която минавах, бях сплескал нос на стъклото и не успявах да повярвам, че една страна може да бъде толкова зелена, земята толкова благодатна за всякакви растения, тлъста, богата, влажна и щедра, още по-малко пък, че в един пейзаж може да има толкова замъци, камбанарии, гори. След няколко часа завиждах на стадата, които задминавахме, на безгрижните крави върху килимите от гъста трева, на тантурестите коне, на дундестите, равнодушни овце. В това пищно царство дори селско куче ми се струваше в завидно положение.

По пътя срещахме коли, каквито не бях виждал, модерни, просторни, по-чисти, отколкото в Средния изток, по-нови, по-бързи, шосетата, за разлика от нашите, не пукаха гумите, защото бяха дълги, гладки, равни, почистени, без камъни и пукнатини, на всичкото отгоре непрекъсната мантинела ограждаше пътя.

— Цяла Франция ли е такава? — попитах.

— Какво означава такава?

— Луксозна като имението на някой тиранин?

Макс се обърна към мен и ме изгледа сериозно.

— Това е имението на един народ.

Бързо кимнах с глава, защото ми се искаше повече да си гледа пътя, отколкото мен. Щом отново се превърна във внимателен шофьор, пак попитах.

— Един толкова щастлив народ сигурно никога не се оплаква, нали?

Макс избухна в смях.

— Оплаква се през цялото време.

Разтърсих глава и отказах да повярвам.

Източени, извънредно бързи влакове понякога пробиваха полето. Самолети преплитаха пухкавите си следи в небесния безкрай. Огромни камиони се движеха един след друг мирни и сякаш съпричастни.

— Всеки ден ли е така?

— Как така?

— Толкова хора по пътищата?

— Днес е спокойно.

Заподозрях, че Макс ми се подиграва.

Падна нощ и продължението на пътуването се оказа още по-вълшебно. Макс бе слязъл от магистралата и пресичахме село след село, всичките кокетни, излъскани, с табелки с имената и кръгови движения, целите в цветя, като поздрав. Искаше ми се да спра във всяко от тях, да спра жеста на търговците, които спускаха металните рулетки пред искрящите витрини, да скоча в къщите, светнали отвътре в златиста светлина, да премина през пердетата, за да се превърна в детето на това семейство, в брата на другото, да седна на края на тази отрупана маса, да бъда на мястото на онзи мъж, който затваря капаците на прозорците, за да се върне при своите книги, да ида при онази замислена жена в пурпурното кресло до букета цветя.

Макс спря в три села, за да остави на членове на тяхната асоциация поверителни документи. Всеки път ме оставяше на централния площад и изчезваше.

В третото селце, докато си плакнех ръцете в един фонтан от светъл порест камък, тате се плъзна до мен и подсвирна от възхищение:

— Свобода, равенство, братство. Видя ли, синко?

— М-м? За какво говориш?

— Свобода, равенство, братство.

— Това песен ли е?

— Не, от сутринта чета това навсякъде, по фасади, фронтони, паметници и статуи. Да, това е само лозунг, съгласен съм, но хората, които са го формулирали, не може да са лоши.

— Прекаляват. Като онзи, дето в сука викал, че продава най-хубавите и най-евтини платове — твърдял го е само защото е било лъжа.

— Конституцията на една република няма нищо общо с обичаите в сука, синко, бъркаш нещо!

— Не размахваха ли французите този девиз още по времето, когато завоюваха света, за да създадат колониалната си империя?

— В Алжир, Мароко, Сенегал и Азия ли? Вероятно си прав.

— Тогава „свобода, равенство, братство“ вероятно означава „ние сме свободни да ви завладеем, ще бъдем равни, макар че някои ще бъдат по-равни, вие ще бъдете наши братя, когато се наложи да идем заедно в кланицата на войните.“

— О, намирам, че си твърде мрачен.

— Лъжата е в третата дума — „братство“. За да се създаде братство, трябва да бъде решено кой е част от братството и кой не е. Когато се съставя общност от солидарни хора, които ще си помагат взаимно каквото и да става, трябва да се посочат и онези, които ще бъдат държани настрана и няма да принадлежат към него. Накратко, трябва да се очертаят границите. Като кажеш „братство“, противоречиш на „равенство“, двата термина се анулират! Все се връщаме към това, към границата. Няма човешка общност без очертана граница.

Тате въздъхна отчаян и заключи:

— Човек не е трябвало да започва уседнал живот, трябвало е да си остане номад, така нямаше да има граници.

— Не, тате, между номадските народи има също толкова войни, колкото и между уседналите.

— Тогава откъде идват войните?

— Източникът на войните е онова „ние“ на една общност срещу друга, онова „ние“, което изразява самоличност и оправдава нападането на чужди самоличности.

— Ти никога ли не произнасяш „ние“?

— Напротив, но не искам да съм „ние“ с кого да е. Ти, тате, когато възкликваш „ние“, мислиш за иракския народ, когато аз шепна „ние“, мисля за семейството си. Имам чувството, че дължа много на семейството си, не на Ирак. Признавам своите дългове, но се опитвам да не бъркам тези, на които ги дължа. Какво ми дава моята страна? Трагично минало, хаотично настояще и съмнително бъдеще. Благодаря. Разбрах, нищо не чакам от нея и нищо не й дължа. За сметка на това дължа на своите.

— Значи вече не си иракчанин?

— Опитвам се да не бъда.

— Разбирането ти за корените е доста тясно!

— Твоето бе така широко, че заради него си мъртъв.

— Накратко, мечтаеш си да бъдеш човек без родина?

— Не, не мечтая да бъда човек без родина, мечтая светът да бъде моя родина. Мечтая си онова „ние“, което ще произнеса някой ден, да бъде общността на умните хора, които търсят мир.

— Световно правителство?

— Шт, идва Макс!

Щом се върна, Макс подкара колата през една гора.

Трябваше да се преборя с инстинктивния страх. Страшни, заради мастиления мрак, дърветата се издигаха толкова високо, че се чувствах малък като дете в приказка. Фаровете за миг осветяваха ями и храсти, откъдето изскачаха животни с изплашени очи. Навън чувах бухане и пронизителни жалостиви викове.

Той спря и гумите изскърцаха по камъчетата.

Натисна клаксона.

След няколко секунди пред нас се появи една къща. Сянката на собственика, който тъкмо запали външните фенери, се изряза в рамката на вратата.

— Здрасти, Шьолшер, Макс е! — извика моят спътник.

Домакинът разтвори ръце и двамата приятели се прегърнаха.

Макс ме представи на доктор Шьолшер.

— Това е Саад Саад, който идва от Ирак и когото ти поверявам.

— Добър ден, Саад Саад. Разбира се, позволявате ли ми да ви казвам Саад?

Двамата мъже избухнаха в смях, а аз не. Студено ми беше.

Макс ме погледна със съчувствие.

— По време на пътуването Саад толкова използва очите си, че сега трябва да ги затвори. Умира за сън.

Той беше прав, бях изтощен. Макс ме отведе в стаята ми, докато доктор Шьолшер слагаше върху един поднос нещо да се подкрепя.

— Спокойно може да се храните в леглото — рече той, щом ми я донесе. — Приятна почивка.

Оставиха ме сам на етажа и завдигаха наздравици в кухнята, и макар гласовете им да се издигаха до мен, говореха толкова бързо, че не разбирах нищо, пък и едва-що бях изчегъртал последната трошичка от чинията си, лапнах пръст и заспах.

Чак на другия ден се запознах с доктор Шьолшер. Макс отново бе поел на път, без да ме буди.

Помолих лекаря да ми прости глупавото поведение от предната вечер. Той сви рамене и попита:

— По-добре чай, отколкото кафе?

— Да, благодаря.

Зарадвах се, че моят домакин не принуждаваше ориенталеца в мое лице да поглъща горчивата напитка, по която европейците са луди, бях принуден да я пия по време на италианското ми приключение, но не успях да я харесам, и всеки път единствено учтивостта ме спираше да я изплюя.

— Слагате много захар, нали?

— Изненадан съм, като гледам колко малко захар слагат европейците в напитките си.

— За щастие! Консумират достатъчно захар в алкохола и виното. Всъщност, как сте? Този въпрос го задава лекарят.

— Никога не си го задавам.

Той се усмихна, замислен.

— Да поизлезем, искате ли.

Шьолшер ми даде палто, шал и ботуши и прекрачихме вратата.

Околността съвсем не приличаше на онова, което бях видял — или по-скоро не бях видял — предната вечер. Около къщата, около ниския зид, която я отделяше, докъдето поглед стига, се простираше поле с гробове. Навлязохме в най-близката полянка с бели кръстове. Цялото гробище изглеждаше кокетно, симетрично, подредено и излъчваше силна хармония. Да, тук повече дори, отколкото в предвидения за това израз, мъртвите почиваха в мир, усещах го ясно. Порядъкът и точната подредба утвърждаваха равенството в смъртта. Никой не струваше повече от другите в това военно гробище, ничия глава не стърчеше над другите, нямаше най-силен, нямаше най-богат, нямаше най-висок по чин.

— През Първата световна война, между 1914 и 1918 година, в тази област са паднали двайсет и шест милиона шрапнела. Или по шест шрапнела на квадратен метър. Този потоп от огън и желязо е донесъл седемстотин хиляди жертви. И не броя разрушените, но възстановени след това села, нито невзривените муниции, които още замърсяват земята. Повечето погребани тук мъже са млади, живи, пълни със сили и днес не мога да не мисля, че тук тревата затова е толкова зелена, защото черпи сила от здравите тела, които почиват долу.

Гледах армията от кръстове, добре подредени, изправени, чистички, сякаш униформени, и си помислих, че войниците, дори и мъртви, са застанали мирно за вечността.

Шьолшер продължи с дълбок глас:

— Живея в село с един обитател, но не се чувствам сам, защото те са тук, около мен, същества, които са били пъргави, шумни, смели здравеняци. Послушайте, Саад, послушайте тази тишина и ще почерпите от нея нови сили.

— Защо Макс ви описа като „кметът на мъртвите“?

— Защото съм това. Тук, в кантона Шарнисюр-Мьоз преди войната е имало около три хиляди обитатели, повечето селяни, които живеели в девет села. Принудени да се преместят поради началото на битката, те никога не се върнали тук. През 1919 година един закон дал на деветте загинали за Франция села общинска комисия и председател, чиито правомощия наподобяват тези на кмета. Тогава се построява параклис и паметник на загиналите, където са изписани имената на децата, паднали за родината. Посветил съм се на тези мъртви.

— А те доволни ли са?

— Не се оплакват.

— Как ви избраха?

— Бях избран за кмет при едни призрачни избори. Защото в моето село няма нито един жив избирател. В общината ми в регистъра за гражданското състояние не е вписвано новородено от сто години.

— А как гласуват мъртвите?

— Префектът на Мьоз ме назначава след местните избори.

Доктор Шьолшер присви мечтателно клепачи, докато се взираше в хектарите кръстове, които се издигаха над хилядите мъртви.

— Поддържам тяхната младост. Правя така, че вечно да останат млади мъртви. Представете си, че гробовете им изпаднат в немара, или пък се срутят: те ще бъдат унизени, хората ще ги забравят и моето нехайство ще направи тяхната саможертва ненужна. През останалото време лекувам живите в най-близката болница.

Той внезапно се вгледа със симпатия в лицето ми.

— И тъй, млади приятелю, трябва да ви отведа на Север, за да си хванете кораб за Англия, така ли?

— Ще ви бъда признателен, господине.

— Ще се организирам да те отведа скоро.

— Оптимист ли сте?

— За вас, да. За бъдещето на света, не. Проблемът на хората е, че умеят да се разбират, само ако се сплотят срещу другите. Врагът ги обединява. Привидно може да се помисли, че спойката между членовете на една група е общият език, общата култура, общата история, споделените ценности, но всъщност нито една позитивна връзка не е достатъчна, за да спои хората, онова, което е необходимо, за да ги сближи, е общ враг. Погледнете тук, около нас. Пред XIX век измислят нациите и цялата нация се превръща във враг, резултат: война на нациите. След няколко войни и милиони загинали, през XX в. решават да приключим с нациите, резултат: създаваме Европа. Но за да съществува Съюзът, за да си даваме сметка, че съществува, някои не бива да имат правото да идват тук. Това е все същата стара глупава игра: винаги трябва да има изключени от играта.

Той деликатно откъсна едно глухарче и го поднесе до ноздрите си.

— От хилядолетия земята е населена единствено от мигранти и утре хората ще мигрират още повече — политически, икономически, климатични мигранти. Но хората са пеперуди, които се вземат за цветя, и щом се настанят някъде, забравят, че нямат корени, започват да смятат крилете си за венчелистчета и си измислят друго родословно дърво, освен това на скитащата гъсеница, а след това на летящото насекомо.

Той духна деликатно и разпиля семената по вятъра.

— Защо ми помагате, доктор Шьолшер?

— Човечността или е по силите на света, или не съществува. Истинският хуманист не признава границите.

След тези думи той тракна с токове, подхвърли ми връзката с ключовете и заяви, че отива на работа в болницата.

Проследих колата му с поглед, докато изчезна миниатюрна зад хълма.

— Виждаш ли, Саад, плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, това са французите: смятат, че ти говорят много рационално, а всъщност преливат от чувства. Между другото, хора, които толкова се грижат за мъртвите си, трябва да не са съвсем безразлични към живите, нали? Синко, трябва да е хубава страната, която може да назначи кмет да се грижи за мъртвите й. Не искаш ли да останеш във Франция? Много високо оценявам тази степен на цивилизацията, далеч от варварството. Аз бих свикнал тук, а ти?

— Англия, тате, Англия.

— Но защо?

— Има повече работа.

— Човек няма нужда да намери повече работа, а една работа.

— Дума да не става, Англия е моята мечта, не знам защо. Вероятно е виновна Агата Кристи.

— Ако бях оставил в мазето кримките на Сименон, щеше да спреш тук. И тъй, продължаваме, сигурен ли си?

— Да.

— Добре. В крайна сметка този човек вероятно е само едно изключение…

14.

За пореден път стоях пред море, този път Северно, за пореден път водна равнина стоеше между мен и целта ми, за пореден път мислех, че гладките води предлагат най-ефикасната защита на земя, която иска да се затвори, като издигат около нея защитни стени.

— Прав си, синко. Една стена поне можеш да я изкачиш. Докато това…

Кротко, безизразно, със слабо вълнение, с цвят на кална пръст, Северно море не ме впечатли толкова, колкото Средиземно. Според ученическите ми спомени, върху картата пространството, което разделяше Франция и Англия със синя черта, бе доста тясно. Ами ако…

— Не си и помисляй, синко!

— Но…

— Да я прекосиш с плуване, каква лудост! Напомням ти, че всяка година тази странна локва, Ламанша, въпреки безобидния си вид, поглъща и смила в дълбините си труповете на наивници като теб, които подценяват разстоянието и опасността. Освен това, ако беше достатъчно да плуваш кроул или брус, за да стигнеш до Англия, тази страна от десетилетия щеше да дава всички световни шампиони по плуване, а съвсем не е така. Англичанинът толкова не обича да кисне във водата, колкото и да я пие. Остров на алкохолици, защитен от километри солена течност. Накратко, по-кротко.

Никога не съм бил по-близо до целта и по-разколебан. Доктор Шьолшер ме бе оставил няколко дни преди това и сега блуждаех между плажа, кейовете с наредени по-високи от жилищни блокове кораби и влажната найлонова шатра, където благотворители раздаваха на отломки като мен топла супа и медицински грижи. Това, че непрекъснато срещах безбройните желаещи да заминат, афганци, пакистанци, кюрди и африканци, чиито единствени общи черти бяха умората, празният поглед и коричките по хилавите, изранени тела, ме бе принудило да погледна на себе си с други очи. Видях се какъвто бях, рахитичен, смазан и отблъскващ.

Полин, свръзката на доктор Шьолшер, много бързо ми бе разказала какво ме чака: полицията, която ни хвърля по един пердах или ни закарва на петдесет километра и ни зарязва там с боси крака сред някое поле, полицейските хайки в импровизираните лагери, обиските в домовете на хора, които ни приютява, заповеди за експулсиране до десет дни за онези, които са опитали да си играят на законност. Трябваше да открия начин да замина бързо. Иначе щяха да ме отведат в някой център за задържане в Лион или Орлеан, или стотици километри на юг, и трябваше да започвам отначало.

Клекнах и взех от земята плоско камъче. Стисках го, търках гладката му окръгленост в дланта си, притисках вековната й мъдрост до болезнената си кожа и това кой знае защо ми достави тихо щастие.

Когато станах и се завъртях да огледам хоризонта и плажа, помислих, че полудявам.

— Тате, виждаш, ли каквото виждам и аз?

— Да, сине!

— Същото нещо ли?

— Да!

— Същия човек?

— Да! Аз също я виждам. Ако ти си луд, синко, значи и двамата сме.

Лейла вървеше по плажа, близо до пътя към корабите. Тялото й се открояваше в мандаринова рокля, която очертаваше формите й, и тя повече се плъзгаше, отколкото вървеше във вихрушка от леки воали, зелени, златисти, блещукащи, от които изглеждаше като носа на брулен от вятъра кораб.

В този миг помислих, че съм докоснал края на пътуването си. Нямаше да стигна по-натам. Ето, бях мъртъв. Сигурно ми е прилошало на камъните. Сърдечен арест. Кръвоизлив в мозъка. Нещо обикновено за лекарите, което ме е ударило за първи и последен път.

— Синко, отгатвам какво мислиш, но грешиш. Не си мъртъв. Моля те, ощипи се.

Ощипах се настървено. И макар болезнената кожа да ме гореше, все още се съмнявах.

— Човек може да се ощипе и насън, нали? Защо не и в смъртта?

— Синко, не си мъртъв!

Тогава предположих, че съм стигнал до границата на реалността, където имаше черта между видимото и невидимото. На този северен плаж сигурно бях прекрачил прага, който разделя живите от мъртвите.

— Това ли е? Успял съм да вляза в твоя свят, така ли, тате?

— В царството на починалите ли?

— Да, сигурно съм намерил таен вход към вас?

— Не си.

— Тогава как така я виждам?

— Виждаш ли нея по начина, по който виждаш мен?

— Не. Ти си размазан. И избледняваш. Като пара си. А тя изглежда плътна.

— Тогава следвай логиката, сине: ако виждаш нея, както виждаш това камъче, със същата материалност, значи тя се движи в същия свят като теб. Саад, щом я виждаш, значи е жива. Плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, бързай, преди да се е изпарила. Размърдай си задника, де! Бегом!

С всички сили се затичах към Лейла. Всеки миг очаквах силуетът й да се промени, убеден, че съм се припознал поради някаква смайваща прилика и непознатата, към която бягах, щеше скоро да престане да бъде Лейла и да се превъплъти в чужда жена, а някоя подробност щеше да ми разкрие заблудата. Когато бях на няколко метра, жената изненадана се обърна към мен и застана с лице. Отново разпознах Лейла. В тези няколко секунди, които ми позволиха да я доближа, отново си представих как чертите й, очите й, устата й, ще се претопят в чертите на друга. Но и когато застанах на няколко сантиметра от нея, пак не получих опровержение.

Не успявах да повярвам: срещнах съвършената двойничка на Лейла, двойничка с умопомрачаваща еднаквост, която ме гледаше изплашено с повдигнати вежди.

Непознатата се боеше от мъжа, който се бе хвърлил към нея.

След това прошепна в един дъх, несигурна и заинтригувана:

— Саад?…

И тогава разбрах, че непознатата наистина е Лейла.

Ръцете ни се сграбчиха, устните ни се потърсиха и докато плачехме с горещи сълзи, се прегръщахме, докато дъхът ни секна.

Няколко часа по-късно, когато смайването от срещата се разпръсна, Лейла ми разказа какво се бе случило.

Тя и родителите й бяха избегнали експлозията, заради която всички я смятаха за мъртва: всъщност Лейла, майка й и баща й в момента на атентата били при някаква леля. Баща й решил да се възползва от изчезването им, за да избягат в чужбина, още повече, че и тримата оплаквали смъртта на четиримата братя. Лейла мислела за мен, за нас, за нашето бъдеще, и се противопоставила, отказала да направи това. Но в онези часове на болка и объркване баща й не й оставил време да преговаря. Същата нощ заминали с такси към Сирия. През следващите дни стигнали до Бейрут и продължили да правят постъпки.

В този миг Лейла се свързала с братовчед си Амин в Багдад, за да дойде той да ме предупреди, че тя е жива.

— Той не дойде ли при теб? Така и не получих новини.

Спомних си, че Амин ме чакаше в уличката ни вечерта, когато се върнах, превъзбуден като акула, надушила кръв, от стажа ми при ислямистите… Притеснен, чак сега внезапно разбрах смисъла на сценката, и с няколко думи обясних на Лейла, че Амин се бе опитал да изпълни задачата, но че сигурно речта ми го бе изплашила, и вероятно се бе отказал да ми предава каквото и да било, първо, защото не го заслужавах, и второ, за да не изложи братовчедка си на опасност.

Докато чакали визи за Канада, родителите й бяха загинали в нелепа автомобилна катастрофа в планината. Лейла се озовала в Ливан, където напрежението между общностите отново нараснало, отказала се да се върне в Ирак, защото официално била мъртва, и решила да опита късмета си в Европа.

Тя бе тръгнала на път, като се питала дали не съм мъртъв. Началото било лесно за нея. С помощта на семейните спестявания пристигнала в Париж с туристическа виза и се настанила в малък хотел, за да работи като многоезична секретарка и да получи редовни документи.

Но парите се топели, а работните й места се ограничавали до кратки и много слабо платени повиквания, и тя усетила, че няма да успее за времето, което си била дала. Дълго хранила надеждата, че ще получи документи, но имало избори, на които десни демагози посочили като причина за бедите на французите емигрантите, хората без документи, нелегалните бежанци. От този момент започнал бавен упадък, който принудил Лейла да работи на черно и при мизерно заплащане, а след това и да проси, от слугинските стаи попадала в необитаеми къщи, от сандвичи — на благотворителни трапезарии…

— Беше нетърпимо, Саад. През цялото време се страхувах. Следвах правилата на елементарната предпазливост, но това ме потискаше, без да ме успокоява: обличах се прилично, не много разголена, но не и много забулена, за да не привличам подозрителни погледи, винаги имах карта за метрото или за автобуса, защото всяко нарушение би ме изложило на полицейски контрол, избягвах Р.Е.Р[1] и големите станции за връзка, например Шатле-ле-Ал, което ме принуждаваше да минавам по невъобразими и прекалено дълги маршрути, за да стигна до редките си работодатели. Никъде нямах мира. Къде да седна? Къде да спя, без да се боя? Не бях сторила никакво престъпление, а дебнех за полиция. Непрекъснато работех, Саад, работех, за да оцелея, работех, за да бъда незабелязана, а на всичкото отгоре работех, за да не се разболея.

В крайна сметка изгубила всякакво доверие, започнала да се чувства преследвана и се бе решила да дойде тук, на Север, за да се измъкне към Англия.

— Вече не знам по кой път вървя, бягство или уреждане на редовни документи, поемам по всички, защото отвсякъде ме отблъскват. Тук се чувствам също толкова зле, винаги се оглеждам наоколо и стоя нащрек, а, да, това е единственото мое място — нащрек.

— Ела с мен в Англия, Лейла.

— Където и да идеш, повече няма да те оставя.

Тя ме отведе в необитаемата къща, където спеше. По пътя на свой ред й разказах за всичките си перипетии, като премълчах сицилианския епизод, който включваше Витория, защото сметнах за ненужно да предизвиквам у Лейла ретроспективна ревност.

Извън града и селата, изгубено сред калното поле, жилището се състоеше от административни сгради и работнически общежития, съсипани след фалита на това селище. Нелегалните бежанци го бяха колонизирали с надеждата, че сравнителната му отдалеченост ще им осигури относително спокойствие.

В блока на Лейла всяка стая бе заета от африканско семейство от пет до седем души. Лейла бе облагодетелствана и си имаше мъничка стая само за нея, срещу което чистеше тоалетните на етажа, което не бе лесна задача, тъй като вече нямаше никаква връзка с канализацията и тя трябваше да носи зловонните кофи далеч в полето. В коридора бяха измайсторили обща кухня от какво ли не върху два котлона и три пластмасови легена, защото първоначално в тези канцеларии не е имало кухня. Нито пък душ. Единственият начин да се къпе човек, да мие чинии или да пере, беше от включен във водомера близо до пътя маркуч за поливане, който обслужваше всички под клетката на тъмното стълбище. От време на време, ако някой по-сръчен африканец поназнайваше нещо, можеха да се порадват на няколко минути електричество чрез бърникане по кабелите.

Блокът бръмчеше от екзотични шумове, езици и миризми, графикът на всички бе различен — часове за сън, часове за разговори, часове за сексуални занимания. Ако някой се оплакваше, бе достатъчен един и същи отговор: „Който иска да си е у дома, да си ходи у дома!“

— Вавилон! Пак Вавилон!… — пошушна в ухото ми Лейла с нежна усмивка.

Въпреки тази обстановка, ние прекарахме прекрасна нощ, Лейла и аз, в нейното килерче, върху легло от кашони, защото се държахме като вече женени и познахме първия си миг заедно. Телата ни възвърнаха онова, което бяхме изгубили, младостта ни, нежността, удоволствието и бъдещето. Бяхме щастливи както никога под звездите, които тясното кръгло прозорче дори не успяваше да ни покаже.

На сутринта Лейла зъзнеше от щастие в ръцете ми.

А аз имах усещането, че съм герой в история, която най-сетне владея.

Следващите дни ни донесоха дълбок покой.

Имахме сто причини да бъдем тъжни — непрестанно валеше, полицията задържаше все повече хора около пристанището, нямахме пари и храна, къщата гъмжеше от хлебарки сред смрад и мръсотии, — а ние с Лейла изживявахме съвършената любов върху мирно море.

На сутринта тя отиваше да работи при една бродировачка, която я наемаше за няколко сантима и вчерашния си хляб, а аз търсех дребни ангажименти, като следях и за възможности да хванем кораб за Англия.

Бях опитомил Полин, свръзката на Шьолшер, рижа жена с млечна кожа, с настроение, по-живо и по-променливо от брулени от вятъра листа, която в един фургон, умирисан на претоплено кафе, помагаше на хората без документи да попълват официалните формуляри. Под претекст, че има диплома за медицинска сестра, тя също така лекуваше, доколкото й позволяваха мизерните средства, онези от нас, на които им бе най-зле.

Полин ме харесваше, защото не й създавах особен проблем, а облекчавах най-неблагодарната й работа, когато трябваше да свали от краката обувки, несваляни от седмици, когато трябваше да изчисти телата около раните или когато някой мюсюлманин не искаше да се съблече пред жена.

В замяна Полин ми даваше съвети как да оцелея, как да избягвам полицаите и как да подготвя евентуалното си заминаване. Беше дъщеря на пастор, но вече не вярваше в Господ, а в гостоприемството. Несправедливостта я възмущаваше.

— Най-вече по отношение на вас, Саад, на нелегалните бежанци, защото вашата мъка никой не иска да я види. Бедността е къща на етажи. Най-горе, на благородния етаж, е безработният, той е случаен бедняк, лишен от работа заради обстоятелствата, нека се изясним, ние харесваме безработния и му съчувстваме, тъй като бедността му не ни притеснява особено, като се има предвид, че е временна. На долния етаж е бедният работяга, човекът, който работи, но заплатата му не е достатъчна, за да живее, този го търпим добронамерено, с удоволствие бихме му намекнали да не се съгласява на толкова ниско платена работа, но си мълчим, защото ако той не е идиотът на селото, то е идиотът на обществото, и ни предоставя постоянното удоволствие да се чувстваме по-умни от него. На долните, декласираните етажи, са бедняците поради неприспособяване — бездомници, просяци, онези, които изглеждат неспособни да работят или да се социализират, те не ни притесняват, защото изключвайки се сами от системата, всъщност я облекчават.

Другаде в къщата се намират онези, които предизвикват страх и ни тревожат — нередовните, хората без паспорти, нелегални бежанци като теб, които обитават мазетата, стълбището, двора, икономическите емигранти, които бягат от страната си, защото там нямало достатъчно работа. Първо на първо, кой ще ни го докаже? Ами как се оправят онези, които са останали там, а? Май са дошли по-скоро да крадат! Престъпници. Или най-малкото паразити! Жилави копелета, които издържат на всичко, на нелегалното си положение, на несигурността, на лошото време, на опасностите и непознаването на езика! Подозрителни типове… Защото моите съвременници предпочитат бедните да са тъпи, а не хора, които могат да се оправя, да са глупави, а не смели. Хора като теб пречат, затова другите се отвръщат от тях, предпочитат да забравят, че такива хора има тук, и не търсят решения за тях. Така и така се оправят сами, за какво да им помагаме? Дори животът им тук да е суров, все е по-добър, отколкото у тях, нали? Иначе щяха да си идат, нали така? Тогава да си траят, да не им чуваме гласовете, за да можем да забравим тяхното присъствие… да си живеят, но дискретно като мъртви. И с това, скъпи ми Саад, ви отправят най-лошото оскърбление: равнодушието. Хората се държат сякаш ви няма, сякаш не страдате, когато е студено, сякаш от вас не потича кръв, когато ви ранят. Оттук започва варварството, Саад, когато човек спре да се разпознава в другия, когато определя някои хора за по-низши, когато подрежда човешкия род по йерархия и когато изключва някои от човечеството. Аз винаги съм избирала цивилизацията пред варварството. И докато има „хора, които имат право“ и „хора, които нямат право“, ще има варварство. Знам, че с дейността си по отношение на вас рискувам пет години затвор. Толкова по-зле! Толкова по-добре! Нека варварите ме тикнат в затвора! Няма да ми затворят човката! Като изляза, ще започна отново! Цивилизацията сама се издава, щом започне да определя „другите“, „неподходящите“, „развиващите се“. Никоя цивилизация, достойна за това име, не би трябвало да изисква свидетелство за раждане.

По време на тирадите си много земната Полин пукаше гноен абсцес или се обаждаше на кмета да му продънва тъпанчетата по въпроса за бездомниците, Най-сетне един ден тя ми намигна, наведе се към мен, нареди ми да се уверя, че никой не идва или че някой може да ни чуе, и ми пъхна един плик в ръката.

— Ето, Саад. Два билета за танцов спектакъл за двама за тази вечер.

— Благодаря.

— Ходил ли си вече на танцов спектакъл?

— Танцувал съм по сватбите в моята страна. Много танцувах и в Кайро.

— Не, говоря за модерен балет, поставен от един от най-великите съвременни хореографи.

— Не знам какво е това.

— Ще идеш тази вечер. След спектакъла ще идеш зад кулисите да се срещнеш с Хорхе, бразилец, самият той емигрант. Член е на нашата организация. Той ще ти обясни как след няколко дни, когато ще са свършили представленията си тук, ще превози теб и Лейла до Англия.

— Наистина ли?

— Наистина. Макар че бих те задържала тук, много си ми полезен.

Никога не бях пробягвал толкова бързо километрите, които ме деляха от изоставения блок. Разказах всичко на Лейла, плакахме и се смяхме заедно.

Вечерта отидохме до големия модерен театър, където щеше да се състои спектакълът. Рядко нещо толкова красиво ме е правило толкова нещастен. Лейла и аз изпитахме шок като видяхме всички тези блестящи, свободни, гъвкави, въздушни същества да движат изящно телата, които не спъваха никакви вериги, ако изключим земното притегляне. Разбирахме, че вече не сме такива, че никога повече няма да бъдем такива, че сме изхабени, стари и уморени, че сме забравили, че човек може да живее, да се движи и да диша, за едното щастие да живее, да се движи и да диша, и че бегло си припомняхме това само в някои жестове, докато се любехме. Със зяпнала уста и сълзи на очи, се усещахме едновременно отчаяни и успокоени.

В кулисите Хорхе, един от танцьорите с физика на сатир, чиито изтерзани коси неразбираемо примесваха кестеняво и русо, ни прие, взе душ, а сред това ни обясни подробно маневрите за следващите дни.

Когато после се върнахме в стаята, на няколко часа път, смазани от умора и от ослепителното изживяване, ние си легнахме с преплетени ръце и крака и се усмихвахме на тавана чак до сутринта, неспособни да заспим.

На сутринта сигурно съм задрямал, защото Лейла внезапно ме събуди.

— Саад, да бягаме. Моля те. Да бягаме оттатък полето. Чух кола.

— Сигурна ли си? Чакай да погледна през прозореца.

Тя си събра нещата. За няколко мига разбрах, че е права — на хоризонта се открояваха коли.

— Да изчезваме.

Незабавно грабнах сака си, минахме по коридора и слязохме безшумно по стълбите.

— Да вдигна ли тревога? — попитах.

— Да. Върви напред. Ще се погрижа.

Изхвръкнах навън, закрит зад блока от погледите на полицейските коли, и хукнах през полето.

Лейла сигурно се бе развикала, за да предупреди всички, защото в блока настъпи суматоха. Полицията вече нахлуваше в по-близките до пътя блокове. Без да се обръщам, продължавах да тичам, останал без дъх и търсех закрила в гората.

— Само тя да ме настигне по-бързо — си рекох задъхано.

Но макар и още с надежда, една част от мен вече бе разбрала какво се случва. С шума, който бе вдигнала, докато алармираше тревога, Лейла бе ускорила нахлуването на силите на реда и бе провалила бягството си. Но исках да убедя себе си, че греша, свих се в една яма и зачаках.

Викове. Писъци. Африканките храбро устояваха. Скоро се чуха експлозии. Полицаите сигурно хвърляха газови бомби. Или опожаряваха стаите.

Тряскане на врати. Сирени. Колите потеглиха. Двигатели, които ускоряват и се изгубват в далечината.

Лейла все още не идваше.

Бях разбрал.

Въпреки това киснах в дупката от кал и трева до обяд. След това се върнах в блока, който, както и предположих, все още пушеше от пожара.

Наоколо нямаше никого.

Вечерта отидох при Полин, не във фургона, който бе затворен, а на личния й адрес. Щом ме зърна през прозореца, тя ми направи знак да мина дискретно през задната врата, откъм градината. Изглеждаше загрижена и изморена.

— Саад, отървал си се!

— Боя се, че съм сам.

— Знам, че Лейла е арестувана.

Вечерта се обади на няколко пъти. След това чорлава и с уморени очи дойде, за да ми съобщи истината.

— Тъй като Лейла се е опитала да уреди административното си положение, ще бъде третирана още по-зле от останалите, които ще бъдат изпратени в център за задържане.

— Какво? Какво ще й сторят?

— С жените действат много по-бързо, защото се боят да не създадат семейство.

— Какво ще й сторят?

— Бъди смел, Саад.

— Какво?

— До три дни ще я изпратят в Ирак. Строполих се на пода в кухнята. От глад, от жажда или от вълнението? Няма значение, нямах сили да слушам повече.

Полин ме приюти у тях, на тавана, до уговорения с Хорхе ден. Упорита и властна, без да ми остави и най-малко поле за действие, тя ме задължи да следвам сам плана, предвиден за двама ни.

— Във всеки случай — уточни Полин, — сега офертата важи за един човек. Прекалено е опасно. Правителствата и администрациите искат да създадат впечатление за сила и упражняват повече контрол.

Вечерта на отпътуването, сякаш да се измия от мъката и разочарованията, изпитах желание да си направя дълъг тоалет и поисках разрешение да остана по-дълго в банята. Знаех, че ще изкарам много часове, без да пия, без да ям и без да се облекчавам. След молитвата и душа баща ми използва случая да се появи при мен върху мозаечните плочки.

— Плът от плътта ми, кръв от кръвта ми, върнах се. Надявах се, че ще стигнеш щастливо до края на одисеята си, а ето че… Ах, защо в живота никога не става тъй хубаво, както в книгите. При Омир, примерно, Одисей накрая прегръща Пенелопа и…

— Тате, хайде стига с тоя Омир. Остави ме на мира.

— Синко, говори ми както искаш, не заслужавам повече, но моля те, говори с повече уважение за гениите.

— Май само едно нещо е сигурно — че твоят Омир е бил сляп!

— А, така ли, и защо?

— Измислял е приказки, които са имали някакъв смисъл, защото заради слепите си очи е виждал света не какъвто е, а какъвто го разказват.

— Този път не съм сигурен, че те разбирам, синко.

— Виждаш ли, тате, когато ми говориш за книгите, които обичаш, за онези романи, които имат щастлив край и справедлива развръзка, си правя извода, че писателите са шарлатани. Опитват се да ни продадат света за нещо, което той не е: подреден, справедлив, морален. Това е измама! Би трябвало да ги забранят за децата и да заклеймят тяхното четене, защото първо ни убеждават, че животът ни може да бъде хубав, а това го прави още по-нищожен. Заради тях всеки път, когато човек се спъне или започне да тъпче на едно място в торището, с други думи, през повечето време, човек се чувства виновен. Започва да се обвинява, че се е провалил там, където би трябвало да успее. Това е сериозно!

— Нищо не разбираш, Саад. Писателите не описват света какъвто е, а какъвто хората биха могли да го направят.

— Твоят Одисей, който си връща Пенелопа, и твоята Пенелопа, която все още обича Одисей, са измислица.

— Така ли? А твоята Лейла, която е жива, измислица ли е?

— Не. Но сме разделени.

— Няма добра история без раздяла.

— Искам да живея своя живот, не някаква си история.

— Разчитай на живота да обогати твоите истории.

— Тате, остави ме, за бога! Край на философстването!

— Човек може да няма винаги нужда от баща си, но винаги има нужда от философстване.

— Добре, разбрах какво наричаш философстване — начина да направиш ужаса поносим.

— Познаваш ли по-добър начин?

Полин прекъсна свадата ни, като ми припомни, че е време да тръгваме за пристанището.

Закара ме дотам с колата, а след това ме отведе в кафенето, където ме чакаше Хорхе.

Когато си тръгваше, Полин ме прегърна и пъхна в ръката ми едно листче.

— Ето, Саад, вземи този адрес. Току-що ми го изпрати Лейла от Багдад, където е открила компютър. В имейла си ти дава този адрес, той е на някакъв братовчед, с когото се е надявала да се срещне в Лондон. Моли те да продължиш пътуването и добавя, че ще те настигне. Ако искаш, можеш да останеш във връзка с нея чрез нашата организация.

15

Ето, готово. В стая с три легла, на които шестима мъже спят на смени, но вече съм в „Сохо“, Лондон, Англия. Имам покрив. Дори се намира на двайсет сантиметра от лицето ми, точно зад отлепящия се тапет, а таванската стая ме принуждава да внимавам с движенията, когато лягам на леглото, да живея прегърбен, да не рискувам да се изправям, освен в средата на стаята.

Докато пия студен чай с вкус на стара хризантема, гледам как светлината се промъква през прозорчето. И на него, на деня не му се става повече, отколкото на мен, и той е уморен, схванат, мрачен и го боли артритът, и се чуди дали има смисъл да осветява влажните, черни, лъснали от мазната мръсотия покриви; знае, че щом ярко освети „Сохо“, ще му отнеме нощния чар, който му придават розовите неонови светлини, светещите надписи, виолетовите завеси на сексшоповете и ще разкрие мръсотията, саждите, пукнатините по уморените стени, ще разбуди миризмите на кофите за боклук, ще усили вонята на повръщано пред кръчмите, ще събуди стипчивия мирис на асфалта, ще разнесе по уличките зловонния дъх, които ще се издигне от мазетата, щом кръчмарите отворят капаците, за да заредят бидоните с бира.

Плъзвам се от леглото безшумно, за да не събудя афганците, опитвам се да стоя колкото може по-малко на протъркания мокет със съмнителни петна, навличам някакви дрехи, а след това, щом прекрачвам вратата, се вкопчвам в разклатения парапет, за да сляза по стълбите, всяко стъпало, на които въздиша под стъпките ми. За да изляза, трябва да натисна един бутон, който бучи като електрически стол и да блъсна няколко пъти вратата с рамо.

Отвън тръгвам по толкова тясна уличка, че спортист с добро телосложение не би могъл да мине анфас. Този Лондон, в който аз съм се вписвал, ме разочарова. Агата Кристи не ми бе описвала този вид места, вероятно Дикенс, но не съм чел Дикенс, защото Саддам Хюсейн не го бе забранил.

Стигам до един каменен парапет, където обичам да сядам като се събудя, докато гриза някоя сусамка, основното ми ядене. Около мен проститутки на всякаква възраст и от всички раси с размазан грим оставят работното си място, за да се гмурнат във влакчетата на метрото, бездомници започват своя целодневен сън, млади безупречни японци с ръб на изгладените панталони се появяват с пътеводители в ръка, за да разгледат британската столица.

В този час ресторантите още не са отворени и като жена, изненадана да прави тоалета си, те излагат по тъжните си витрини измислените от хората на планетата манджи, изкуството да се оползотворяват огризките, кухня от отпадъци, гримирано месо при гърците, къри при индийците или смесени ястия при турците, чиито разноцветни снимки, изложени отпред, са така избледнели, че сега зеленото е надмогнало над всички други цветове, като мухъл върху твърде дълго държано в хладилника ядене. Единствено китайците показват ястията си с повече жар, но всичко изглежда фалшиво, от яркочервените прасенца, зяпнали над щанда, до пластмасовите имитации на чинии на входа, лакирано фиде, лакирано броколи, лакирани пролетни рулца, лакирана патица, лакирани пържени банани.

— Е, синко, това ли е Раят?

Тате ми подвиква, седнал на ръба на фонтанчето. Усмихвам му се.

— Ти какво мислиш?

— Аз ли? Искаш мнението на баща си? Наистина ли?

— Да.

— Имам чувството, че не си напуснал страната си, синко, или поне, че не си напуснал Вавилон. Тук е Вавилон, Вавилон на езиците, Вавилон на кухните, Вавилон на половете, макар че, за да си останем у дома, по-добре да кажем Содом и Гомор. Забелязал ли си, че в този квартал, където най-различни нрави си имат представители и дори тарифи, предрешените се перчат, а истинските мъжкари се свиват покрай стените?

— Докъде искаш да стигнеш?

— Братовчедът на Лейла, който ти помага, горилата от сексшопа, те запознава само с чужденци!

— Разбира се, не съм единственият случай. Има много емигранти в Англия.

— Ето това е: не си се вписал сред английското население, а сред поселението на емигрантите в Англия!

Един полицай се мотаеше около нас, флегматичен, поръсен с лунички, поклащаше се по начин, който би трябвало да бъде успокоителен за всички, и носеше като прекалено явни протези причудливата си каска и револвера върху изпъкналия си задник.

Тате му хвърли скептичен поглед: според него един истински пазител на реда трябва да изглежда много по-страшен.

— Какво смяташ да правиш, Саад?

— Първо — да оцелея. След това да градя. Братовчедът ми обеща дребна работа на черно някъде край гарата. Срещу двеста евро може да ми осигури фалшива карта за пребиваване, което ще ми позволи след това да си намеря легална работа. Когато нещата се поизяснят, ще довърша правното си образование и ще се оженя за Лейла.

Тате сви рамене, обезсърчен от огромната задача. Изпитвах необходимост да го успокоя и да бъда разбран от него.

— Ти разсъждаваш постарому, тате. Разсъждаваш като Омир. Преди три хиляди години един мъж, Одисей, мечтаел да се върне у дома си след война, която го била изпратила далеч. А аз мечтаех да напусна опустошената си от войната страна. Макар да пътувах и да срещнах хиляди препятствия по време на тези перипетии, станах обратното на Одисей. Той се върна, аз заминах. За мен е отиването, за него връщането. Той се е връщал на място, което обича, аз си тръгвам от хаос, който ненавиждам. Той е знаел къде е неговото място, а аз търся своето. За него всичко е било решено от неговия произход, той е трябвало само да върви назад, а след това да умре щастлив и легален. Аз ще изградя дома си далеч от вкъщи, в чужбина, другаде. Неговата одисея е била носталгично пътуване, моето е заминаване — издуто от бъдеще. Той е имал среща с онова, което вече е познавал, аз имам среща с нещо непознато.

— Ти следваш мечтата си, сине, но докато чакаш, животът не е мечта.

Усмихнах се. Той продължи:

— Ако движещата сила на пътуването е неудовлетворението, ще бъдеш ли удовлетворен? Никога ли няма да спреш?

— Целта на пътуването, тате, е човек да остави куфарите си на земята и да каже: ето, тук е. И ето, казвам ти: спирам се, тук е.

Седнах до фонтана и си махнах маратонките, за да разхладя крака във водата. През това време тате оглеждаше труфилата на трима травестити с безкрайни крака, облечени в мрежести чорапогащи върху флуоресциращи високи токчета.

— Видя ли, тате? Имам още една брадавица под стъпалото.

— Мм?

— Как се казва на твоя високопарен език „Имам още една брадавица под стъпалото“?

— „Терзанията на странника вдълбаха печата си под стъпалото, което среща друмищата“. Сигурен ли си, че става въпрос за ново терзание?

— А не, позна! Това е старата, най-старата, от която не успявам да се отърва. Колкото и да търкам и да човъркам…

— Тя е упорита, защото не си открил името й.

— Кръстих я „Ярост“ или „Реванш“.

— Пак грешка. Търси добре. Търси повече. Намери онова, което е залепнало по кожата ти и което никога няма да те остави, синко, онова в теб, което не се отказва.

Погледнах последната брадавица, онази, която устояваше на всичко, духнах върху нея и най-сетне назовах истинското й име, името, което бе моето и което ме определяше, кръстих я: „Надежда“.

1

Reseau Express Regional — Градска и околоградска железница в Париж и парижкия регион (фр.). — Бел.пр.

Content

Ерик-Еманюел Шмит
Одисей from Багдад

Пролог

1.

2.

3

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11

12.

13.

14.

15

1