Юрій Винничук

Цензор снів

І. Пролог

«Мене оточують прекрасні люди, прекрасні, не можу нікому з них нічим дорікнути, вони дуже милі, уважно слухають, що їм розповідаю. Нема дня, щоб не згурдилися довкола й не прохали снувати мою оповідь далі. Прекрасні люди. їхні очі — добрі й ласкаві — пестять мене, мов промені сонця. У саду, де так пахне бузок, ми сідаємо собі на траві, і я розповідаю, розповідаю... І мені хочеться жити, щоб розповідати далі всім цим прекрасним людям, що я переживав, що відчував, як виборсувався в цьому житті... їхні обличчя напливають звідусіль до мене, мов пушинки кульбаби, я вловлюю їхній подих, і мені стає так само легко, як і будь-якій пушинці...»

Так він одного разу признався нам. Лежачи на траві й дивлячись у небо, він усміхався лагідно, так, як тільки він й умів, усміхався, як до своїх дітей, яких сотворив і викохав. І тепер, коли його вже нема серед нас, я хочу донести всі його слова, вимовлені й не вимовлені, всі його роздуми, озвучені й не озвучені, але які мені вдалося вхопити.

Цензор — так ми його називали, і так я збираюся називати його впродовж усього часу, поки розповідатиму про нього. Ім’я його нічого вже не скаже наступним поколінням, а ті, що знали його, померли, хоча сам він, розповідаючи про себе, не цурався свого імені, однак ми ніколи так і не наважилися промовити його, воліючи звертатися «пане Цензоре», а він задоволено кивав своєю сивою головою, і я певен був, що звучало це йому, як «Цезар». Хоча останні роки свого життя він уже цензором не був, ніхто вже його не страхався, і коли він нарешті пішов на пенсію та перетворився на такого собі добродушного дідка, який полюбляє посидіти за пивом у кнайпі, то навіть ті, чия доля інколи залежала від одного поруху руки з олівцем, не впізнавали його. Цензора також можна було бачити на прогулянці з паном Кравчиком, його найближчим товаришем, якого він часто кликав Героїн. Так, бувало, і звертався: «Ось що я скажу тобі, любий Гере». Він вів собі тихе впорядковане життя, сповнене скромності й відчуття власної незначущості, мов Наполеон на Ельбі, хоч і не жив на острові, але ні з ким не входив у ближчий контакт, усіх тримав на відстані, допускав лише до себе пана Гера й мене. А проте душа Цензора не дрімала, він і далі запоєм читав книжки, купував їх цілими пачками, все те, що почало видаватися за Незалежності, коли цензура зникла. Він продовжував читати й креслити своїм червоним олівцем, ба більше, він не просто викреслював рядки чи й цілі сторінки, а вписував нові, він мовби ставав співавтором цих книжок, які вийшли без цензури.

«Цензура — це мистецтво, — казав він, — це щось, може, навіть вище за мистецтво, бо мистецтво твориться натхненням, й інколи без здорового глузду, а цензура — це мистецтво розуму, найвищого розуму. Скільки разів доводилося ледь не дослівно переписувати твір, який потім виходив під прізвищем іншої людини, без жодних навіть натяків, що і я там приклав свою руку, хоча я виразно бачу всі свої сліди, всі ті вістові стовпчики, забиті на окремих ділянках твору».

І так тривало доти, доки не потрапив сюди, і щойно тут він розкрився серед оцих, як він любив повторювати, прекрасних людей. Бо хто ж, як не ми, зміг оцінити його велич? Велич Цензора. Цезаря! І тут нема перебільшення, бо не письменники творять літературу, а цензори. Вони, мов деміурги, формують світ, уявлення, звичаї, мораль і несуть правду, а не фантазійні виверти літераторів.

Він мені показав свій записник, де було занотовано все про жінок, з якими він переспав, я подивувався ясності його розуму, його пам’яті, бо про кожну міг розповісти щось цікаве. Там також було акуратно вказано місце, де відбулися любощі, час їхнього тривання і особисті враження після них. Серед цих жінок були й поетеси, що віддавалися йому за те, аби він не надто чикрижив їхні й без того куценькі збірочки, аби поглянув крізь пальці на двозначні метафори, хоча при цьому він неабияк ризикував, бо потім обов’язково вигулькував пильний комуніст, який у доволі невинній фразі вбачав антисовєтську пропаганду й буржуазний націоналізм. Але Цензор був понад цим усім, він мав купу орденів і медалей, як, зрештою, і пан Гер, і коли вони виходили на парад, мило було поглянути на всі ті їхні відзнаки, за якими стояли неабиякі подвиги.

Нам добряче пофортунило, що ми з ним зазнайомилися. Я все життя був стенографістом, маленьким таким непомітним чоловічком, який знав своє місце — ззаду або збоку і ніколи попереду. Мене кидали на всілякі конференції, збори, судові розправи, наради, все життя я тільки те й робив, що чиркав папір. Врешті зі мною сталося оте... Не шию, як назвати. Так само, як і Цензор, що продовжив свою шляхетну працю навіть на пенсії, коли вже від нього ніхто її не вимагав, і від його рішення вже нічого не залежало, я теж, одійшовши від своєї рутинної криці, не зміг порвати з нею до останку. Я й далі носився з блокнотиками й фіксував геть усі звуки: все, що говорить моя дружина, брязкіт посуду, дзенькіт трамваю, шум дощу, шелест листя, посвист чайника, рипіння кватирки, шурхіт мишей... Я виходив на вулицю й нотував цвірінькання горобців, гавкіт собак, скрегіт гальм і кроки перехожих. Мене захопило це так, що я не міг себе стримувати. Плюскіт води в ставку, який я нотував уранці, переслідував мене весь день, наче музика, почувши яку, не можеш забути. Так я й ходив із тим плюскотом у голові, я відчував, що на мене покладено дуже значні обов’язки. Я мушу стояти на варті часу й фіксувати геть усе, що діється довкола, і мушу писати правду, бо брехня має звичку вилазити на поверхню й зяяти чорними дірами. Не встромляйте пальця в діру брехні, бо діра поглине її по лікоть. Я нікому при цьому не заважав, я робив свою справу тихо і якомога непомітніше, розуміючи, що колись, за років сто чи й двісті, всі мої нотатки будуть за ціною золота, бо тоді вже довкола владарюватимуть зовсім інші звуки й голоси, не схожі на ті, які зафіксував я, зникнуть і голоси тих людей, які мені вдалося занотувати. Однак геніальні ідеї приречені на нерозуміння довколишнього плебсу. Такий закон життя. Урешті, не витримавши глузування родини й знайомих, збагнувши всю ницість їхніх примітивних душ, я порвав із ними. І зробив це якраз вчасно, саме тоді, коли найбільше потребував Його, а Він мене.

Доля, звівши мене з Цензором, зробила людству неоціненний дарунок, без мене ніхто б так і не довідався про цього великого чоловіка, про широчінь його думок. Отже, і він, і я сливе водночас вирішили усамітнитися, хоч і не зовсім, але принаймні звузити коло людей, з якими доводилося спілкуватися. Таким от чином ми й опинилися в одному санаторії, ба навіть в одній кімнаті. Третім був дуже спокійний і добрий дідусь пан Гер, який балакучістю не вирізнявся, але завжди був готовий скрасити нашу компанію. Пан Гер захоплювався ботанікою й укладав гербарії. Зразки рідкісних рослин, не відомих науці, він легко виявляв у санаторійному парку, а також в околицях санаторію, відтак, принісши черговий зразок унікальної рослини, він спочатку уважно вивчав, озброївшись великою, як пательня, лупою, увесь час мурмочучи собі під ніс незрозумілі слова, а потім висушував її між сторінками товстої книги — старого німецького видання пана Адольфа «Майн Кампф», добряче зашмуляного, і, наклеївши рослину в альбом, підписував хитромудрою Готикою.

Ботанік був прихильником наукової теорії про походження людей від рослин, відповідно кожна рослина в нього обов’язково асоціювалася з якимсь народом і була класифікована за расами. Відтак кочові народи походили від росянки, яка живилася комахами, народи, що звикли визискувати своїх сусідів, походили від повійки, яка вилася будь-де, сюди ж належала і настурція. А польовий хвощ безперечно був предком скандинавських народів, так само, як і перекотиполе — предком циган. Ким були українці? Українці були русами, а руси були будяками — гордими, пахучими будяками, квіти яких дурманили голови своїми п’янкими пахощами й манили з усіхусюд і повійок, і настурцій, котрі радо їх обплітали, випивали соки й висушували, прирікаючи на смерть, голодну й у муках. Коли я поцікавився в Ботаніка, ким були колись євреї, він відповів, звівши очі до неба, що євреї — свята нація, вони могли бути лише кульбабою, яка так легко розсівається й летить за вітром, аби засіяти все нові й нові землі, легенька, мов пух, біла, наче Господня борода, і кров її біла, як молоко, хоч і гірка.

Коли люди були рослинами, у них була й мова рослинна — мова запахів, та, на жаль, її тоді ніхто не встиг записати, стенографія ще не була винайдена. Рослини воювали між собою, захоплювали чужі терени, асимілювали й асимілювалися, у них текли соки, як зараз тече кров, вони навчалися виживати за будь-яких умов, вростати в спекотне літо і в зиму, пробиватися з-під снігу і з-під каміння, розламувати скелі й захаращувати водойми. Рослини були могутніми, живучішими навіть за ссавців і риб, тому жоден їхній вид не вимер, а лише трансформувався в інший, досконаліший і ще могутніший.

У голові пана Гера проростали всі ті рослини, які він знайшов, голова його буяла рослинністю, і, коли довкола панувала тиша, можна було почути, як у голові його рослини кільчаться й вруняться, лускають насінини й вистрілюють — інколи вони вилітали з вух, інколи з носа, а то й з вух чи рота, бо їх було так багато, що не вміщалися в голові, але він усе ніяк не міг заспокоїтися і продовжував шукати рослину, яку він назвав Праматір’ю Роду, але не годен був її описати.

«Прекрасні люди нас оточують, чи не так, любий Стенографе? — говорив Цензор, коли ми гуляли довкола нашого озера. — Узяти пана Гера. Комусь, аби здійснити такі епохальні відкриття, доводиться вирушати і піт за очі — в Африку чи на острови Полінезії, а він тутечки, просто в нас під ногами, відкриває непізнане й збагачує науку. А пані Кукіль, яка своїм янгольським голосом сповіщає нас про те, що світає, край неба палає? Її голос летить над лісами, плаями, горами... А потім вона поринає в стан, який нікому з нас не збагнути, бо уявляє себе жінкою без рук і без ніг і виголошує зашифровані повідомлення: «Шістсот двадцять вісім кома три, напрямок південь, тридцять один градус на схід. Крапка». А пан Шкраб, який власноруч задушив свою дружину, рідкісну хвойду, ми його місці так зробив би кожен, тільки не кожному трапилася така пагода. Ось ви, любий Стенографе, ви ж не задушили свою хво... тобто дружину, коли вона вам стала бемкати голову через ваше захопливе заняття. Ні, ви усамітнилися, як і я, ви, мов той середньовічний пустельник, пішли в густий ліс і поселилися віддалік од усіх зваб і клопотів, ви знайшли свій Едем коло нас із Гером, а ми біля вас».

У санаторії було чимало відпочивальників, дехто тут жив роками, а наше тихе безтурботне життя забезпечували Неторкані. їх рідко можна було побачити, вони найчастіше зливалися з тлом — зі стіною, з садом, і деревом, з повітрям. Вони виринали нізвідки й зникали в нікуди, але ми отримували харчі й усе необхідне. Єдина проблема, яка мене завше діймала, — відсутність чорнила, його не було на терені санаторію, доводилося замовляти, але Неторканий, який раз на місяць привозив чорнило з міста, чомусь ніколи не міг прихопити з собою більше ніж один маленький слоїчок, якого мені вистачало лише на кілька днів, а далі я змушений був писати, чим бог дасть — зеленим соком кропиви, білим соком молочаю, якщо не хотів, аби хтось сторонній прочитав мої записки, червоним соком буряка й вишні, кров’ю горобця, їдучо-зеленою пасокою розчавленої гусениці, ніжною пергою метелика, мурашиною кислотою, яка пропікала папір до дір. Добре, що бодай паперу було доволі, мені його видавали цілими пачками, бо то були зужиті бланки, заповнені лише з одного боку, другий бік був чистий, і можна було писати що заманеться.

Цензор, щойно заселившись, відразу заповнив свою шафку книжками. Цілими днями він тільки те й робив, що читав і черкав олівцем, а був при цьому такий зосереджений, що я навіть не важився його зачіпати. Кілька днів у нашій кімнаті панувала така тиша, що я нічого путнього не зафіксував. Ото тільки, що голоси горобців та горлиць і кілька фраз Ботаніка: лінґулія арліні, самелія барбузі, луанда дармері...

Я починав нудитися, і отак з нудьги попросив Цензора дати прочитати книжку з тих, які прочитав він. Цензор стенув плечима і сказав: «Звичайно, але мушу попередити, що я її всю почеркав. У мене така звичка — креслити текст, який читаю. Якщо вам це не заважатиме, будь ласка». І він мені простягнув книжку одного сучасного автора. Розгорнувши її, я остовпів: вона й справді була вся покреслена, але це ще не все, бо й поля були пописані дрібненьким, але чітким каліграфічним почерком. Ці саморуч вписані рядки мали замінити ті, що були викреслені, а коли не вміщалися на полях, він робив окрему вкладку. І коли я став читати текст автора й порівнювати його з виправленнями, то побачив усю глибину помислів, розмах і велич Цензора. Відтак на прогулянці я не витерпів і поцікавився, чи він часом не письменник, бо стиль його зауваг, усі ті його власні варіанти тексту свідчать якраз про те, що він має неабиякий талант. Цензор поглянув на мене уважно, мовби намагаючись вловити бодай крихту іронії, але побачив перед собою лише мій захоплений погляд, який, чесно кажучи, прилип до мене ще з тих часів, коли я тільки те й робив, що зазирав до писка сильним світу цього, і сказав: «Так, я письменник, але не той, що пише книжки, а той, що їх благословляє у світ, робить їх кращими й мудрішими». І тоді він розкрився переді мною і признався, що працював багато років цензором. Звідтоді ми не розлучалися, я ходив за ним, наче тінь, і нотував усе все, що він розповідав.

У день його смерті його найближчий товариш Гер відкрив дивовижну квітку, невідому науці, маленьку таку, як мачинка, але красиву й мінливу, наче жінка. Назвав її Андреа Попеллі на честь покійного друга, і то було останнє його відкриття, бо життя для нього відтепер зупинилося. А життя Цензора не повинно одійти в невідь, як і його сни. Я мушу те все переказати так, як мені вдалося занотувати. Цензора звали Андреас».

II. Стефан

1

«Колір волосся чи очей Стефана Шуберта насправді не має жодного значення, але можна уточнити, що волосся чорне, а очі карі, зріст — метр вісімдесят п’ять. Таким він був замолоду, і таким його вперше побачимо, міми він летітиме над Атлантикою. Його мама українка, батько українізований нащадок австрійців, назвали його Стефаном на честь діда, австрійського полковника. Востаннє він з’явиться перед нами в 1996-му у Львові, місті своєї молодості. Він буде ходити вулицями, якими снив, помацуючи поглядом знайомі будинки, часто зупиняючись і мружачи очі, шукатиме власні сліди, але не побачить нічого з того, що залишив понад п’ятдесят років тому, бо все зазнало змін або назавше зникло. І тільки в одному місці він раптом натрапить на своє минуле й буде неабияк здивований, що є ще хтось живий з тієї буремної доби — один зі страху зробив неймовірної хоробрості послугу, а другий послав його на смерть, перед тим використавши.

А зараз він летить, і хмари ковзають уздовж літака, сизий туман ковтає його і супроводжує в ніч. Він зважився на неабияку авантюру, бо Атлантику за тієї доби перелітали ще рідко, але в нього не було виходу. Кар’єра летуна може урватися в найнесподіваніший момент, і то не конче через аеротрощу чи яке каліцтво, не через пиятику чи мордобій, а, скажімо, через дурну болячку, таку, що тьху — і її нема, а однак вона підстереже тебе коли-небудь, і ось вже твоє життя йде шкереберть. Власне це й спіткало його в 1936-му році, коли йому виповнилося двадцять два».

Одного разу, летячи над Балтійським морем, я відчув, що на очі мовби опустилася напівпрозора пелена, я кілька разів струснув головою, пелена трішки розсіялася, але видимість усе ще була поганою, так що доводилося весь час трусити головою. Я ледве доволікся до бази в Ґданську, нікому нічого не сказав, але, не зволікаючи, подався до окуліста. Той уважно збадав і поставив, як на свою медичну думку, цілком утішний діагноз: помутніння зору пов’язане з вадою артерій, що живлять троні ділянки кори мозку, доведеться прийняти серію заштриків, і зір підновиться, хоч, правда, він уже, мабуть, не буде стовідсотковим. Як для пересічної людини в цьому не було нічого страшного, але для летуна — хрест на всьому. Я, звичайно, не признався лікареві, хто я і чемно відбув усі процедури. На базі попрохав відпустку, на щастя, вона мені власне й так належала. Я мав надію, що все ж таки зір відновиться повністю, але так не сталося — зір упав на п’ять клятих відсотків.

Щомісяця летунів перевіряли від і до, своєї вади зору я приховати не зумів, контракт зі мною розірвали, я опинився на вулиці. З невеселими думками я забрів до аероклубу й дудлив пиво, все, що відбувалося довкола мене, відбувалося, наче за муром, я не чув гамору, не чув музики, не звертав уваги на знайомих, у такому стані апатії перебував, може, з годину, коли почув, що хтось мене плеснув по рамену. Це було так несподівано й недоречно з огляду на пригнічений настрій, що я, не встигнувши роззирнутися, вилаявся: «Якого дідька?», та за мить роздратування щезло — людина, яку побачив, була саме тією, яку в таку хвилю потребуєш і зустрічаєш зі щирим захопленням. Осип Хома був двометровим здоровилом, служив у військовому флоті в Ґдині, інколи з’являвся в клубі, й ми чудово вбивали вільний час. Осип, окрім того, що був морцем, мав славу боксера, німці його називали Віллі Хома, недавно він нокаутував у Варшаві польського чемпіона Пілата і тодішнього першуна Європи німця Герберта Рунґе, майбутнього чемпіона Олімпіади. Осип відразу здогадався з мого кислого вигляду, що маю клопоти.

— Справи кепські, — погодився він, вислухавши мою історію, — але не безнадійні. Усе ж таки в тебе зір на дев’ятдесят п’ять відсотків. Можеш спробувати найнятися до якоїсь іншої компанії.

Я похитав головою:

— Нема сенсу. Хіба там не такі самі вимоги? Якщо ці мене комісували, то й тамті не візьмуть.

— Військовим летуном так, але ти можеш найнятися, наприклад, на аеропошту.

— Смієшся? Літати на тих ґратах? Краще вже на розі газети продавати. Ти б, наприклад, пересів на рибальську шхуну після того, як стільки разів переплив Атлантику?

Осип засміявся.

— Напевно, ні. Сам знаєш — радити завше легше.

Він теж замовив собі пиво. Далі ми гомоніли про різні несуттєві речі, коли до нас приєднався ще один кумпель Ріхтер Мурнау, він був веселим заводіяцьким прусаком, з яким ми давно потоваришували. Утрійку бити бомки найприємніше. Ріхтер теж вислухав мої проблеми, хвильку подумав і звістив доволі цікаву новину:

— Знаєш, якщо ти не проти, є змога політати. І добре платять.

— Що ти маєш на увазі?

— Випробування нових моделей. Є така собі фірма «Avian», яка власне розробила нову модель. Мій стрий працює там. Не далі, як учора, питав, чи маю когось на оці. Вони там не будуть настільки скрупульозно присікуватися. Якщо маєш бажання, зведу тебе з ними.

— І що то за модель?

— Називається «Avian-Vista». Бере сто двадцять галонів пального й може на них триматися в повітрі до чотирнадцяти годин. При швидкості сто миль на годину подолає тисячу триста миль за цей час. Літак легкий і при аварії може спланерувати, розбитися на ньому важко. До того ж він не потребує такої довгої стартової смуги, як інші літаки. Виняток — лети на велику відстань. Середня висота — три тисячі футів над землею. Оскільки ти летітимеш над океаном — це тебе повинно влаштовувати. Хоча за негоди можеш піднятися вище.

Я замислився. Відтак запитав:

— І куди я мав би летіти?

— У Канаду, до Оттави й назад. Але не звідси, а з Південної Валлії, з Долини Гламорган неподалік Баррі, там їхня база. Звідти до Оттави три тисячі двісті миль. У кабіні буде вмонтовано додаткові баки пального, їм умі це триста п’ятдесят галонів бензини. Їх повинно вистачити на сорок годин лету. Але до Оттави ти долетиш за тридцять шість годин або півтори доби. Там відпочинеш зо три дні й назад. Можливо, вони запропонують тобі ще якісь рейси.

— Навіщо їм аж таке складне випробування?

Того мене не питай. Та і їх краще не питай. Менше знаєш, щасливішим будеш. Між іншим завтра зранку летить до Англії один летун. Звати його Макміллан. Він тебе зможе підхопити. Він не дуже балакучий, то набридати не буде. А летить якраз до Бірмінгему, це недалечко від Валлії. Звідти вже доберешся потягом. Але не говори йому нічого зайвого. Та база німецька, але йому про те краще не знати.

Вона що — засекречена?

Ні. База як база. Виглядає, як англійська, а працюють на ній німці. Все законно. Але реклами вони не потребують.

Що ж було робити, я погодився, і товариство закропило цю пропозицію коньяком. Вранці я вилетів до Англії з Макмілланом, що і справді виявився мовчуном, але це мене цілковито задовольняло. Я з цікавістю розглядав місцини, над якими ми пролітали. Давненько не доводилося бути в ролі пасажира, відколи ще навчався в аерошколі. Дув сильний вітер, і літак час від часу підкидало то вгору, то додолу, а при цьому він загрозливо порипував, як старий корабель. Мотор кілька разів глухнув, і англієць лаявся та запускав його знову. Я мав велике бажання подрімати, але не наважився. Коли нарешті сіли, я зітхнув з полегкістю. Макміллан розтлумачив дорогу до залізничного двірця[1], а вкінці запитав:

— То ви на «Avian» поспішаєте?

— Так.

Він хитнув головою і промовив з кривою посмішкою:

— Ну, щасти вам.

— У вас є засторога? — запитав я.

Він стенув плечима й удав, що не зрозумів. Діставшись двірця, я напитав потяг до Баррі. Якраз за двадцять хвилин той відходив, щоправда, з пересадкою в Кардіфі, але зате години за чотири буде на місці. У переділі зі мною їхало літнє подружжя. Я вмостився біля вікна й милувався краєвидами — зелені луги, скелі, озера, все це мінялося з калейдоскопічною швидкістю, а може, тільки здавалося, бо скоро я поринув у дрімоту й лише раз по раз розплющував очі. «Ка-а-ардіфф! Ка-а-ардіфф!» — пролунало за шибами.

Я вийшов з вагону, наступний потяг мав відходити з цього ж перону. Я подався до буфету, замовив шницля з печеною бульбою й пиво. Що означала та посмішка англійського летуна? На жаль, усе відбувалося так швидко, що довідатися чогось більше про фірму «Avian» не вдалося. Я допив пиво й вийшов на перон. Чиїсь діти бавилися в піжмурки й голосно реготали, ховаючись за лавками та будками з водою, морозивом і папіросками. Погода була похмура і ані морозива, ані води ніхто не купував. Я прогулявся пероном туди й назад, бо страх як не люблю тупцяти на місці. Потяг запізнювався на десять хвилин, потім на п’ятнадцять, потім на двадцять. Діти потомилися й обліпили батьків. Усі з надією дивилися в той бік, звідки мав прибути потяг. Над двірцем висіло два прапори — прапор Великої Британії та Валлії, на валлійському зображений був червоний дракон на біло-зеленому тлі. Вивіски тут усі були англійською та валлійською. Остання ошелешувала своїм звучанням. «Information» валлійською означало «Gwybodaeth». Урешті потяг притрюхикав, паротяг радісно загудів і випустив клуби пари. До Барії було зовсім недалеко, потяг завіз за хвилин сорок. Баррі — невелике курортне містечко, в якому всі всіх знають, тому мені не довелося довго шукати фірму «Avian».

2

Стрий Ріхтера Томас Мурнау зустрів мене з розпростертими обіймами, він уже отримав телеграму від свого небожа з моєю характеристикою і ствердив, що вакансія на випробувача в них ще вільна. За один переліт туди й назад вони платять чотириста фунтів, і якщо такі умови задовольняють, можна хоч і зараз ознайомитися з літаком. Я подумав, що й справді нема чого зволікати, і ми вдарили по руках. Стрий кудись зателефонував і подав адресу готелю неподалік від їхньої фірми, де мене чекав покій, а за дві години я опинився на летовищі, яке розташувалося їй гри кілометри від містечка і виглядало доволі скромно. Злітна асфальтова смуга була відсутня, натомість бадьоро зеленів дбайливо підстрижений трав’яний луг, мокрий від дощу. Для мене це не було особливою несподіванкою, доводилося не раз злітати з галявин, але, здавалося, що такий тривалий переліт потребував чогось поважнішого. Мене більше і дивував літак, він не виглядав на екстрамодель, був невеликий, компактний, двомоторовий і, вочевидь, не слугував для перевезення вантажів чи пасажирів. Тоді для чого був створений? Для бойових завдань? Можливо. У його нижній частині виднівся автоматичний люк. Для чого? Для скидання вантажу чи бомб?

Мені достатньо було трьох днів, щоб вивчити літак і зробити два пробні лети. Я літав на фоккерах, а модель фірми «Avian» не надто відрізнялася від них своєю начинкою. Мотор гудів плавно і, на диво, не так гучно, як у фоккері, тобто, якщо такий літак використовувати вночі, їй можна сісти доволі непомітно.

Щоб прилетіти до Оттави в обід, треба стартувати не пізніше сьомої ранку. Дорогою я зайшов до крамниці, купив пляшку вина, шмат сиру й житнього валлійського хліба. Покій у готелі був скромний, але затишний. Я вмостився на канапі, їжу розклав на столику й заходився вечеряти. Мене, звісно, цікавило, якою була мета такого перелету, але вирішив, що справді не варто перейматися. Лети на великі відстані траплялися й у Ґданську, але ніколи це не було самоціллю. Правда, досі доводилося літати лише в межах тисячі миль і головно по Європі, інколи до Північної Африки, всі ці маршрути були не важкі. З того, що зрозумів, великої поклажі в мене не буде, бо задля тих восьми баків пального навіть зайві крісла буде знято. Я допив вино, прибрав на столику і ліг спати.

О п’ятій ранку я встав і о шостій був на умовленому місці.

Літак гудів і подриґував, розігрівати його двигуни почали ще годину тому. Вдалині виднілося ще два літаки схожі на цей, але менші за розміром, їх, либонь, тримали на коротші відстані. Мряка висіла в повітрі, небо було захмарене, і пробирала до кісток прохолода. Старий Мурнау потирав руки, сутулячись, і кивав на літак:

— Ляля, правда? Двигуни типу Брістоль-Юпітер налаштовані ідеально. Жоден інший літак не підніме стільки галонів пального, як цей. А з таким вантажем потрібна буде дуже велика стартова смуга. У нас нема аеродромів відповідної довжини, отож доведеться вам злітати з трави. Тут ґрунт доволі твердий, проблем не повинно бути. Там вам дали два галони води, два термоси — один з гарячою водою, другий з міцною кавою. Ще є кілька кісточок бульйону з яловичини, шмат нарізаного бекону, хліб, сир і шоколад. І є тепла куртка в кабіні, також теплі штани й чоботи. Я б радив відразу те все на себе вбрати, бо над океаном особливо зимно. Я чув, що над океаном ви ще не літали?

— Ні. Але над морем не раз.

— Ну, там є свої нюанси, але не надто суттєві. Розрахунок після повернення. Проте я дам вам десять канадських доларів, як бонус, щоб ви собі в Оттаві могли чарку перехилити. Коли будете підлітати, з вами вийдуть на зв’язок і спрямують на приземну смугу.

— Це не буде летовище?

— Ні, це буде шосе. Запасне шосе, яким ніхто не їздить. У вас заберуть вантаж з поштою, а відтак завезуть автом до готелю. Готель з триразовим харчуванням, так що крім алкоголю витрат у вас не буде. Ну, що там? — гукнув двом інженерам, що керували підготовкою літака до вилету.

Йому відповіли, що все гаразд. Механіки, що монтували баки пального, вийшли першими, за ними зійшли інженери. Коли я піднімався в літак, вони чомусь не зводили з мене очей так, мовби я для них був дорогим родичем, з яким вони оце прощаються, але при цьому скалили зуби. Мурнау потиснув мені руку й сказав: «Боже благослови. Щасливого лету».

Всередині все було, як і в інших літаках, якими я літав, єдине, що Пики пального займали доволі багато місця. У самому хвості я побачив чотири пластмасові скриньки, запаяні по всіх кантах так, що й не видно було, як вони відчиняються. Чотири великі гумові бальони барвистої барви лежали поруч, примоцовані до скриньок акуратно скрученими линвами. Не важко було здогадатися, що на випадок трощі, якщо скриньки впадуть в океан, ті бальони триматимуть вантаж біля поверхні. Цікаво, що там?

Я помахав стрию рукою, зачинив кабіну і спрямував літак на «злітну смугу». Трава весело хрумтіла під колесами, відповідний керунок вітру створював вигідні умови для старту. Я відчував, як пружинить ґрунт під колесами, десь далеко виднілася дорога, і я мав би злетіти раніше, аніж її досягну, але не квапився, мені розходилося про якнайбільший розбіг і, коли до дороги залишалася яка сотня ярдів, я різко потягнув на себе важіль, аж втискаючи собі в живіт. Літак підскочив угору і врешті нігтів. Піднімався я легко і плавно, а радість лету сповнювала мої груди. Вистачило місяць не літати, аби стужитися за цим неймовірним краєвидом, що розкривається перед тобою, і знову почути гудіння мотору, наче стукіт власного серця. Коли літак піднявся на п’ятсот футів, земля зникла з очей, затягнута густою ранковою імлою. Я обережно перехилив машину на праве крило, збираючись виконати повний скрут і скерувати мі пік на захід, не спускаючи очей з компасу. Коли паралельні лінії уклалися в потрібній позиції, я вирівняв літак і піднімався все вище й вище, аж поки не опинився поміж двома шарами хмар.

3

У той час не існувало ще досконало вивірених маршрутів, контрольних процедур і особливих законів приземлення. Небо було безлюдним, і кожен летів, як йому на душу лягало. Тривалі самотні перелети над океаном не тішилися популярністю, тож зустріти когось дорогою було б такою ж дивиною, як і зустріти самотнього мандрівця в пустелі. Метеорологічні дані повідомляли, що аж до західних берегів Ірландії можна було сподіватися лише слабких лобових вітрів, які, певна річ, стануть дужчими над Атлантикою. Я пролетів над пошарпаними берегами Південної Валлії, а за дві години опинився над Ірландським морем, ще через хвилин сорок побачив Ірландію. Далі моїм орієнтиром були острови Аран біля входу в затоку Ґелвей. Швидкість літака відчутно зростала з початкових вісімдесяти миль на годину до дев’ятдесяти. А незабаром я наздогнав ніч. Вільний простір між шарами хмар почав заповнювати морок, горизонт зник, зате невидимі за дня фосфорні стрілки на щитку з приладами засвітилися. Тепер я всю свою увагу зосередив на компасі, прудкомірі та реєстраторі нахилу і скруту. Як уже геть стемніло, а місяця не було, вгорі яснів лише напнутий намет зірок, вони ряхтіли в очах, то гаснучи, то запалюючись. Я засвітив у кабіні світло, приглянувся до всіх приладів і знову погасив, занурюючись у безпросвітню вовну ночі. Можна собі уявити цей лет, коли тебе і всередині літака, і назовні оточує ніч, коли здається, що ти геть самотній не тільки в імперії ночі, а й у цілому світі. Двигун заспокійливо хурчав і додавав оптимізму, однак острах, який охоплював мене завше під час нічних перелетів, нікуди не подівся, він знову був зі мною, як і бажання увімкнути світло, але я знав, що так буде ще гірше, бо тоді не побачу навіть зірок, а вони попри їхню недосяжність давали імітацію затишку і створювали враження, що летиш таки не в галактиці, а над океаном або суходолом, і там унизу, не так уже й далеко, можуть бути живі істоти, байдуже — люди, звірі чи риби. В міру згорання пального швидкість літака могла б зрости, але над океаном навпаки вона буде спадати через сильніший вітер, отже треба було нарощувати висоту, де бушували не такі сильні вітри, а висота підкорялася знову ж таки залежно від згорання пального. О такій порі, коли ти самотній на всіх просторах ночі над пустелею, морем чи океаном, до голови лізуть розмаїті думки, кубляться й тиснуть на свідомість, тому я не любив нічних перелетів. Згадалася історія з таємничим зайвим пасажиром у сірому плащі, який інколи з’являвся в літаках, що вилітали з Ґданська. Його не бачив ніхто, окрім пілота, але такий лет завше завершувався катастрофою, і в тих випадках, коли з тієї трощі люди виходили живі, жоден із них не міг ствердити, що бачив ще якогось пасажира в сірому плащі, хоча пілоти клялися на Біблії, що таки бачили. У моїй команді навіть було опрацьовано детальний календар тих випадків, розписано все по годинах і днях, хлопці намагалися знайти закономірність у появі того таємничого чоловіка, а точніше якогось зловісного духа, але закономірності не було.

Досить було подумати про ту примару, як я відчув поволі наростаючий холод, це була певна ознака, що відлетів від берега на добру тисячу миль, навіть якби не дивився на щиток. Довелося вбрати теплий одяг. Потім попив кави, і неприторенний смуток пройняв мене, я почав сумніватися, чи варто надалі співпрацювати з фірмою «Avian», якщо робота полягатиме на отаких нічних рейсах. Бо чим нічний лет відрізняється від замкнутого простору, який викликає в багатьох людей нестримне почуття паніки? Це все одно, що прокинутися живцем похованим у труні. І такого відчуття я ніяк не міг побороти, тому з надією часто зиркав на годинник, чекаючи на рятівний світанок. Сон мене не брав, голод теж, але я знічев’я все ж з’їв кілька плястерків бекону з хлібом та запив гарячим росолом. По грудях розлилося тепло, і я розстібнув куртку.

Ніч минала значно важче, ніж очікував, я зі страхом думав про дорогу назад, панічна відраза до неї охопила мене, вирішив, що нізащо більше не літатиму через океан, бо то була найдовша ніч у моєму житті, здавалося, їй не буде кінця, хоча здолав половину дороги й опинився посередині Атлантики. При леті над землею, летун завжди може визначити місце, над яким пролітає, порівнюючи терен з мапою та орієнтуючись за руслами рік, населеними пунктами, озерами, коліями та дорогами, але над океаном нема жодних орієнтаційних пунктів, а збитися зі шляху можна дуже легко, коли віють бічні вітри. Довкола панувала непроникна темрява, схожа до чорної стіни, крізь яку я змушений був без кінця пробиватися, а попереду ще чекала зрадлива ньюфаундлендська імла, яка покривала майже третину атлантичної траси, і крізь неї теж доведеться пробитися. У 1927 році ця імла поглинула фоккер «Сент-Рафаель», яким летіла шістдесятилітня княжна Людвіка Льовенштейн-Вертгейм, сестра графа Вексборо, з двома летунами. Таємниця їхньої трощі обросла легендами.

Коли нарешті почало яснішати, хоч і не видно ще було сонця, я полегшено зітхнув, світло принесло невимовну радість, нічниці розприслися, імла розсіювалася. Машина піднялася до чотирьох тисяч футів, хмари внизу посвітлішали, ба подекуди поміж них з’являлися просвіти й виднілася темна синь океану. Світанок зблиснув сонячними променями, незабаром я летів у сліпучому світлі над чистими хмарами, що нагадували снігові замети і, здавалося, ось-ось на них з’являться нартярі. Десь під обід хмари зникли, я бачив океан, срібні зблиски хвиль, інколи кораблі. Вигляд води завше надає летуну більшої певності, на душі стає спокійніше й затишніше. Хоча під час лету на великій висоті охоплює почуття безруху, літак дослівно висить у повітрі, і це дещо вимучує.

Раптом удалині помітив невиразну темну пляму грозової хмари, яка затуляла горизонт, наче гірське пасмо зі скелями й западинами. Блискавки раз по раз вирізьблювали її обриси, демонструючи щось потворне і загрозливе. Що ближче я підлітав, хмарове чудисько виростало на очах усе більше, і я вже бачив його страшну кошлату голову, яка кивала мені, бачив грубі руки з розчепіреними пальцями, що тяглися до мене. За мить я опинився в самому епіцентрі грози, яка шаленіла й заливала цілими потоками машину, кидаючи в різні боки, вириваючи з рук важіль, а блискавки миготіли в очах, засліплюючи. Удар блискавки в літак — дуже неприємне відчуття, але більше прикре, ніж небезпечне, бо рідко коли літак зазнає якихось поважніших ушкоджень, а здебільша поверхових. Мені доводилося пережити таке двічі: спочатку сильний зблиск, ляский гуркіт і гострий запах смаленого. Ризик пожежі малоймовірний, але часом зазнають ушкодження зовнішні обладнання, наприклад, антени.

У світлі блискавок я побачив, що грозова хмара, хоч і велика, але витягнута вздовж, і в лівому кінці добре видно її хвіст — набагато вужчий і не такий грізний, хоч і доволі довгий. Можливо, я без ризику міг би пролетіти крізь той хвіст, але вирішив усе ж оминути бурю, бо літаком кидало б ще дужче, а баки пального й так загрозливо гуркотіли. Я плавно перехилив літак на ліве крило, це, здавалося, бурю ще дужче розлютило, що жертва так просто намагається випорснути з її мацаків, і вона кинулася всією своєю масою вперед, намагаючись всотати в себе літак, але я встиг догнати її хвіст, і ось уже буря бушує у мене за спиною. Несподівано почали злипатися очі, у яскравому світлі стали виростати розкудлані напівпрозорі тіні, опадати й знову підніматися, я добре знав цей стан — доволі небезпечний, бо здається, що ти не спиш і все гаразд, а насправді засинаєш і провалюєшся в кам’яний сон. Я випив кави і з’їв плитку шоколаду, це збадьорило, але не до кінця, і я хлюпнув собі в обличчя води, вода стікала по шиї аж на груди, але це було приємно.

Мертва зона без будь-якого радіозв’язку над Атлантикою нарешті проминула. Я почав спускатися і незабаром унизу вигулькнув берег Нової Шотландії, подекуди виднілися дахи будиночків. Пора було наладнати зв’язок з Оттавою. Вони відгукнулися майже одразу, уточнили, де я знаходжуся, і скоригували місце посадки. Раптова зміна висоти над хвилястим тереном викликала деякі перебої, повітряні струмені утворили подушку, яка підкинула літак догори, коли я пролітав над скелею, а по той її бік над рікою Святого Лаврентія гострий струмінь засмоктав машину додолу так, що я ледве зумів її вирівняти. Голос з рації увесь час перепитував орієнтири, а я нічого так не бажав, як нарешті опинитися на землі. Летів над рівниною, над лісами й лугами, і річка була моїм найкращим орієнтиром, аж поки не минув Монреаль, а за ним побачив шосе. Воно видалося казковим дивом, бо скидалося на ріку, яка витікає з лісу і мчить кудись на захід та зникає за обрієм. Машина сіла без проблем, а коли я спробував піднятися, відчув, як зціпеніли ноги, що аж підгиналися. Хтось відчинив у кабіну двері, я побачив усміхненого чоловіка в комбінезоні.

— Вітаємо в Канаді! — гукнув він і простяг руку. — Забирайте свої речі, там вас чекає авто.

— Котра година тут?

— Половина першої. Ви прибули вчасно, як ми й розраховували.

Я скинув з себе тепле вбрання, узяв наплічника і зіскочив з літака.

На шосе стояло два авта, з одного махав рукою чоловік у шкірянці, біля другого стояв чоловік у сірому плащі й сірому капелюсі, виглядав на боса. Він лише кивнув. Я озирнувся. Той у комбінезоні ще з кимось таким самим витягали скриньки, звільнивши їх від бальонів. Невже там справді пошта?

— Вітаємо, містер Шуберт, — потиснув руку водій. — Мене звати Френком. Вас поселили в готелі «Король Ґеорґ». їхати нам туди добру годину, то, мабуть, вам після такого рейсу варто подрімати. На обід ми не встигаємо, зате вас чекатиме щедра вечеря.

Я не став перечити й за мить провалився в сон. Прокинувся від водієвих штурханців.

— Приїхали, ось ваш готель. Маєте три дні відпочинку, а позавтра о восьмій вечора я заїду за вами. Виліт о десятій.

III. Андреас

1

У мене ніколи не було жодних політичних переконань, зате було велике бажання жити і то жити в гаразді, вільно й весело, наче метелик, це так чудово — жити, щоб жити. Ніколи не пробували? А дарма, тільки таке життя й приносить найбільше задоволення — життя задля життя, щоправда, це не так просто, бо життя сповнене різноманітних перепон, які доводиться долати, але мені поки що це вдається, цим я відрізняюся від свого батька. Мій батько скидався на перекотиполе, куди його тільки не заносило! От він начебто мав сформовані політичні переконання. Хоча, як я про нього можу судити, якщо ніколи його не бачив? Але з огляду на те, що мама про нього оповідала з глибоким смутком, так воно й було — неприкаяний був чоловік, поліг десь у бою з москалями, навіть невідомо, де його поховали. Ні, мені так жити не подобалося, імені баглося все в своєму життя облаштувати так, аби воно рухалося по колії — рівно, без вибоїн, без перепадів.

В певний період я відчув у собі порожнечу, спочатку вона займала зовсім небагато місця, але з часом стала розширятися, пучнявіти й наповнювати мене, наче бальон повітрям, і я бачив уже себе не людиною, а бальоном, який може будь-хто копати й гнати вперед проти моєї волі, а я лише буду звільна котитися, котитися і дякувати Творцеві, що бодай кочуся, хоч і під ударами ніг, але таки кочуся, а не лежу десь у фосі в болоті, нікому не потрібний. І тоді мені спало на думку, що так далі продовжуватися не може, не можу я більше зоставатися безвільним бальоном, якого невідомо хто надмухав, мушу вирватися з-під копливих ніг, задушити порожнечу в собі, випустити її з себе і наповнити себе чимось, що дає волю до життя, породжує спрагу перемог, я постановив собі, що повинен вибиватися на поверхню будь-що-будь, які б гурагани не бушували над головою. У мене було одне-єдине бажання, що керувало всіма моїми вчинками, змушувало коритися і бунтувати, стелитися і бити чолом у стіну, — це було бажання вижити будь-якою ціною, і ціна виживання не мала жодного значення, вона могла бути різною, могла бути й жалюгідною, і неможливою, але мусила бути, і якою б вона не була, вона завше була меншою за ту мету, яку я ставив перед собою — вижити. Те, що мені доводиться виживати коштом інших, не повинно мене спиняти, я не можу жити життям інших, у мене є лише одне моє життя, і я його мушу прожити так, аби потім згадувати з приємністю, а не вести підрахунки всім моїм вчинкам, які з погляду літ хотілося б переграти, виправити, скрасити, як то часто буває. Я прагнув жити гак, аби ні за чим не шкодувати, інакше знову перетворюся на бальон, і хтось знову буде мене котити в безвість, а я не знатиму, хто він, і буду цим мордуватися, вганяючи себе в розпач.

Увесь свій вільний час я вбивав за книжками, я напихався ними, як корова запашним сіном, жадібно і безсистемно, книжки мене вчили добра і зла, але зло переважало, хоч і не було це зло надто шкідливим, бо воно поверталося до мене добром, зло то носило на собі ореол добра, то обрамлювало його, і я бачив, що без зла добро було б кволим і безпорадним, не варто боятися зла, якщо воно повернуте назовні, бо це, як наїжачені списи римського легіону, зло оберігає і дає відсіч, це зброя, яку носиш з собою. Усі книжки в мене були почеркані, пописані, рідко можна було натрапити на сторінку з чистими полями й не підкресленими рядками, бо я не просто читав, а виправляв, дописував, перекидав горіцапки думку того чи іншого автора, зважував її на тиглях свого сприйняття і або піднімав до рівня вибраних, або опускав до рівня люмпену, тавруючи своїми ж заувагами. Усі ці чужі думки скидалися на табун диких коней, щойно об’їжджених, завдяки мені чужі думки ставали розтлумаченими та освоєними, в такі моменти я відчував себе кимось, хто формує свідомість мас, веде їх кудись до обрію, виховує їхню духовну міць, хоча насправді я був ніким, я був маленьким слабеньким хробачком, який угвинчується в книжку і точить її, користі з того нікому не було, та й шкоди не було, але зате я таким чином витіснив із себе порожнечу, я чув, як вона з розпачем і болем залишає мене, щоб ніколи не повернутися, а я в уяві своїй виростав до співавтора книжки й мріяв зустрітися коли-небудь з ним та показати свої виправлення та зауваги. Цікаво було б поспостерігати за його реакцією.

2

Я, Андрій Попель, народився у Харкові в 1914 році, батько мій зостався десь у Галичині, а мама, вже вагітна, поїхала до Харкова ховати свого батька, а мого дідуся, доброго старого німецького бюргера Дітріха фон Кленце, і переймати по ньому керування фабрикою сірників. Після того, як я народився, мама намагалася наладнати зв’язок із моїм батьком, відіслала йому кілька листів, але намарно, вона кликала його до нас, але він чомусь не відповідав. Тим часом справи маму не відпускали, й ми добули до того часу, коли почалася війна, а ми надійно осіли в Харкові. Війна переросла в революцію, а потім і в московсько-українську війну. Російські більшовики почали відбирати майно в буржуазії, а саму буржуазію нещадно знищувати, звуки розстрілів лунали щодня, а трупи вбитих лежали на вулицях у самій лише білизні, бо їхній одяг революційні солдати здирали й забирали собі або міняли на тютюн. Разом із буржуазією жертвами ставали всі українські патріоти, будь-хто з тих, що належав до «Просвіти» чи й не належав, а бував коли-небудь на якихось народних гуляннях; їх стріляли так само щодня, бо російська революція мусила постійно впиватися жертвами, аби кров’ю поєднати своїх солдат, злютувати їх в одне ціле, незважаючи на те, що в рядах її знайшли своє покликання пройдисвіти з різних країв. Фабрику моєї мами націоналізували, будь-коли її могли арештувати, і нам не залишалося нічого іншого, як утікати з Харкова на Захід, до Києва, там ще принаймні трималася українська влада. Однак поки ми туди дісталися, Київ захопили москалі, ми повернули на Кам’янець, влада УНР разом з Головним Отаманом отаборилася там, але знову ж таки ненадовго.

Був 1920 рік, місцеві газети закликали народ боронити Україну, щодня надходили вісті з фронтів, публікувалися списки загиблих. Сили УНР танули, армія відступала, а ми за нею. Ми добиралися з Кам’янця до Станіславова на возах з пораненими січовими стрільцями, від них мама нарешті довідалася про долю мого батька, він загинув буквально кілька місяців тому, серед стрільців знайшовся один, що приятелював з ним, і він розповів не дуже приємну для матінки новину: мій тато одружився вдруге, і десь там у Галичині є у мене сестра, яка, як і я, не бачила батька, бо народилася, коли він був на фронті, але встиг ще отримати звістку про її народження. Цікава доля людини, яка так ніколи й не бачила своїх дітей. Маму це все сильно пригнітило, мета нашої подорожі раптом вкрилася імлою. Я батька не знав, то й не дуже переймався, мене лише цікавила ота сестра, ще немовля, її мама була єврейкою. Це щось дивовижне, мій тато постійно шукав якихось пригод, мама розповідала, що його батько не прийняв її, німкеню, ледве чи він прийняв невістку-єврейку, але звідтоді я не раз думав про свою сестру, і хоч я її ніколи не бачив, але це не заважало мені в підлітковому віці час від часу уявно злягатися з нею, незмірно глибока насолода чаїлася в тій гріховній любові, відчуття такого близького й рідного тобі тіла, майже свого, оповивало мене страхом, який був водночас і приємністю. Доторки, поцілунки, шелест вуст, невловний шепіт тіл — забути це було неможливо, і я носив їх у собі, як носять відчуття запахів і звуків, а коли стрічав когось схожого до тієї, що постала в уяві, переповнювався коханням по самі вінця.

Мені подобалося спілкуватися зі стрільцями, приглядатися до їхньої зброї, а ще я збирав ґудзики. Дорогою траплялося, що тифозні та важкопоранені стрільці помирали, і коли їх мали ховати, я завше просив, щоб мені дозволили відрізати бодай одного ґудзика. І мені дозволяли. До кінця мандрівки в мене назбиралося їх зо три десятки, а якби я побував з ними в Трикутнику смерті[2], мав би з тисячу, але то за умови, що я б звідти цілим вийшов — кажуть, тиф косив там сотнями. Серед стрільців було й кілька австрійських офіцерів, вони не були пораненими, вони просто вирішили повернутися додому, втративши віру в цей Богом проклятий народ, який не здатен змобілізуватися, не здатен стати одним цілим і розсипався на безліч отаманів, пройдисвітів, невдах, гультіпак і відчайдушних героїв, а деколи і святих. Моя мама з тими офіцерами швидко знайшла спільну мову. Коли ми зупинялися на постій у містечках, нас розбирали люди по хатах, але моя мама ніколи не ночувала зі мною, бо воліла з тими австрійцями відводити душу в корчмі. Не знаю, коли вона спала. Але принаймні нам була з того користь, бо австріяки спочатку прихопили нас на потяг зі Станіславова до Львова, а відтак помогли нам у Львові знайти хату, коли мама цілком справедливо вирішила, що нема сенсу мандрувати далі. В одного з офіцерів жив на Замарстинові самотній батько, офіцер збирався забрати його з собою і продав нам хату за невеликі гроші, які мамі вдалося зберегти.

Отак я потрапив у середовище для мене нове й дивне, бо хлопчаки, що мені з ними доводилося бавитися, розмовляли чудернацькою мовою, а коли перепитував незрозумілі вирази, вони сміялися і обзивали москалем. Тоді я поклав собі навчитися розмовляти так, як вони, і незабаром уже нічим серед них не вирізнявся, хоча найбільше любив бавитися на самоті. У мене було багато різних забав, залежно від пори року. Влітку я ловив метеликів, тих білих капустянок, надривав їм крильця, щоб не повтікали, а потім, скропивши гасом, підпалював і спостерігав, як вони горіли. То був мій маленький концтабір, найменший на світі концтабір, але я ще тоді про нього нічого не знав і навіть не передбачав, що він колись буде. Або робив дерев’яні хрестики, запихав їх у землю, а на тих хрестиках розпинав метеликів, як перших християн або рабів Спартака, і почувався імператором, бо міг навіть якогось метелика помилувати. Зимовими вечорами, коли був добрий мороз, поливав водою темну частину вулиці, а потім чекав на перехожих, але ні, я зовсім не тішився, коли вони гепали на спину, а відразу біг їм помагати, а якщо їм з торби щось вилітало, я все те сумлінно визбирував і складав назад, а потім проводжав, підтримуючи, до самої хати, а вони мені часом давали дрібняки, а часом гостинця, але переважно дякували й казали, який же я чемний хлопчик. Та коли я приходив додому і хвалився мамі своїм добрим вчинком, вона чомусь хапала тріпачку і лупасила мене, примовляючи: «А я не казала не робити того більше? Не казала?» І вона мала рацію, бо одного разу гугупнуло аж двоє старих, і вони мене упізнали, бо я вже кожного з них рятував, вони здогадалися, в чому полягала моя забава і розкричалися на цілу вулицю, а я мусив чкуряти чимдуж. Ще я любив ліпити з глини світ, а в світі тому — пальми, людей і верблюдів, я споряджав каравани, а потім лягав горілиць, дивився у небо і вдавав немовля, чекаючи на тріє царі.

Але ніхто з них до мене не йшов, не провідували мене ані феї, ані перелітки, ані добрі старенькі чарівниці, з якими я міг би поділитися хлібом. Тривалий час я носив шматок хліба за пазухою, чекаючи на такий трафунок, коли добра чарівниця в образі старої порхавки попросить їсти, а навзамін обдарує мене чимось вічним і непроминальним. І коли траплялися мені такі старі жебрачки, я, не зволікаючи, тицяв їм у руку хліб і чекав на чарівний дар, але чув лише слова подяки, вони чимчикували далі, а я запитував: «І це все?! Це все?!» Вони не відповідали, я плював їм услід або шпурляв жменею пороху. Засранки!

Мама працювала в крамниці, але не цуралася підробітків, зникаючи на нічну працю, а коли приходила заспана до крамниці запізно, пан Строжек її сварив, а потім залишав у себе ще на півгодини після того, як зачиняв крамницю. Одного разу я прийшов за мамою і, поки підходив до крамниці, то бачив, що світиться, а як дійшов — раптом світло згасло. Я постояв, постояв і вже було намірився йти назад, коли світло засвітилося, а у вікні я побачив маму, як вона зачісує своє довге волосся. Я зрадів і постукав у вікно. Мама мене впустила. Пан Строжек сидів на канапі в шляфроку[3], чіхав свої волохаті груди й мав дуже втішений вигляд; коли ми йшли, він насипав мені цілу жменю цукерок, але вдома мама сказала, щоб я більше так не робив, не приходив за нею, бо пан Строжек не зобов’язаний щоразу частувати мене цукерками.

IV. Стефан

1

Я почувався геть п’яним, хитало і заносило, хотілося негайно щось змінити, заперечити: чому лише три дні? Мені потрібен цілий тиждень, щоб відіспатися, а може, й місяць. Я струснув головою, солодкий сон про домівку в далекому Львові розприснувся. Я виповз з авта. До мене наблизився швайцар і хотів узяти наплічник, але я не дав, там не було нічого важкого, крім лахів. Це йому, либонь, не дуже сподобалося, але двері відчинив з легким уклоном. Номер виявився на другому поверсі, але я скористався витягом, бо навіть не уявляв собі, як підніматимуся сходами. Перше, що зробив, пішов у душ, а потім впав на постіль і вимкнувся, перед тим, щоправда, накрутивши будики на шосту, щоб не пропустити вечері. Коли вони задзенькотіли, в мене було таке враження, що проспав не більше кількох хвилин. Я хутенько зібрався, поголився і спустився вниз. У ресторації було людно, більшість гостей повечеряли й тепер мило розмовляли за вином. Я підійшов до столу з закусками й наклав собі всього потроху, а найбільше різного м’ясива та ярини. У відрах з льодом містилися пляшки з шампанським, на відерку висіла ціна за келих — $0,15, пляшка — $0,99. Поруч стояла півметрова фарфорова фігурка сільської дівчини з великим барвистим кошиком, куди клали гроші. Я налив собі повний келих, заплатив і випив, його перш ніж дістався до столу. Поклав тарілку, повернувся і налив ще. Коли почав їсти, пригадав собі, що ледь не цілу добу нічого не їв, а тільки дудлив каву. Апетит у мене був шалений, так що я потім ще взяв собі дві запечені доради й гору салату, не забувши про шампанське, але щоб зайвий раз не вставати, прихопив цілу пляшку і ніс її під пахвою. Отак я йшов собі до столу і думав тільки про те, як би цей час розтягнути, щоб не так швидко повертатися до Англії, коли хтось на мене раптово налетів, і то так рвучко, що пляшка з-під пахви гепнула на підлогу, викладену мозаїчною плиткою, і розбилася, а вино зашипіло, розливаючись біля ніг. Я ледве встиг збалансувати тарілками, аби не висипалися. Чийсь дзвінкий приємний голос скрикнув англійською:

— Oh, I’m done! Excuse me, please! (Ой, що я наробила! Пробачте, будь ласка!)

Я розвернувся і побачив звабливу довговолосу білявку в рожевій сукні, вона була зовсім юна і демонструвала далеко не награний жах. Я хотів у цьому випадку послужитися банальною фразою «по problem», але мене заткало спочатку від глибокого обурення, а потім від її вроди, отож, ковтнувши повітря, пробурмотів: «Курди молі, та нічого...», але це її розвеселило і неймовірно втішило, бо вона завуркотіла польською, безпомильно вгадавши в мені свого краянина і, кокетливо стріливши очима, випалила:

— Та joj! Pan pewnie ze Lwowa?

Вона замахала рукою обслузі, й ті примчали зі швабрами й відрами хутенько прибирати. Я витріщив на неї очі й запитав:

— А ви теж?

— Ну, ясно! — вона перейшла на українську, хоча видно було, що її рідна мова польська. — То ж треба, налетіти впрост на львов’яка! Але пан мусить з’їсти коляцію[4], а я йому баки забиваю. То я пофуркотіла далі.

Мені хотілося її стримати, але з двома повними тарілками це виглядало б дивно. Щойно я закінчив їсти й поглянув у бік відерків з шампанським, як підійшов кельнер, вклонився і ледь не по буквах прошепотів, що за отим-о «тейблом» біля «віндовса» сидить містер, який уклінно запрошує мене до свого «тейбла». Я не роздумував ані секунди, бо то був якраз той «тейбл», за яким сиділа й чарівна незнайомка зі Львова, очевидно, зі своїми батьками. Коли я наблизився до їхнього столу, старший огрядний пан підвівся і, усміхаючись, простягнув свою руку:

— Барон Річард Ґредель[5], а то моя донька Ірма і дружина Валерія[6]. Завше приємно зустріти краянина на такій відстані від дому. Прошу сідайте до нас, мушу зреванжуватися за свою кохану недорайду, — при цьому він наповнив мого келиха.

Я назвав себе, ми випили. Ірма, щоправда, під пильним оком своєї матусі надпила лише маленький ковточок, а старий відразу став розпитувати, як я сюди потрапив. Я розповів, це їх усіх дуже зацікавило, і наступні півгодини я відповідав на їхні питання стосовно лету, а пан Гредель замовив ще дві пляшки шампана і солодке. Сімейство Ґредлів належало до сметанки Львова ще австрійського заквасу, чим пан Ґредель не забув похвалитися, і вдома, мабуть, рідко спілкувалися з такими простаками, як я, але тут, на чужині, їх цікавило багато чого, а найбільше всі деталі мого перелету. Пан Ґредель приїхав до Канади, щоб закупити нові деревообробні устаткування для своїх тартаків, а за кілька днів збирався назад у Європу. Коли публіка з ресторації почала поволі виходити, Ґредлі теж почали прощатися, але Ірма виявила бажання прогулятися і запитала в батьків, чи могла б вона пройтися, якщо я не буду нічого мати проти того, щоб її супроводити. Батьки перезирнулися, з вигляду вони були добре втомлені і, мабуть, на суперечки не мали енергії, тому лише зауважили, що Ірма мусить повернутися в номер до десятої вечора.

— Ну, нарешті, — тішилася вона надворі, — я думала, що вмру з нудьги за всі ці дні.

— Невже вони вас нікуди не відпускали?

— Вечорами ні. Удень я швендяла по музеях, кінотеатрах, парках. До мене постійно чіплялися тупоголові типи, до того ж тупоголовими вони були вже на око. Ще не підійшов, а бачу, що він дурний, як аґрафка[7]. Але я всім казала, що нічого не розумію, і йшла далі.

Вона помовчала трохи, роззираючись, мовби вибираючи місцину, куди можна було піти, а тоді запитала:

— Так, а куди ви мене поведете?

Я розсміявся.

— Я гадав, що то ви мене кудись ведете, бо я тут уперше. І це була ваша ініціатива.

— Тільки не кажіть, що ви з нею не згідні.

— Ні. Я з охотою прогуляюсь, і мені однаково, куди йти.

— Тоді знаєте що... поверніться до ресторації, візьміть пляшку шампана і підемо над річку. А там будемо сидіти на лавці, милуватися вогнями на річці, слухати її плюскіт і пити вино.

— Ага, ви збираєтеся надолужити те, що не вдалося випити за вечерею?

— Ви здогадливі. Ну, то як? Підете?

Коли я повернувся, її не було. Я безпорадно роззирався, коли раптом почув за спиною сміх — вона підбігала з боку готелю.

— А що — злякалися? Я передбачливо заскочила до «пана Едзя»[8].

Мені подобалася її безпосередність, невідомо, чи багато львів’янок могли б отак завиграшки признатися в тому, що відвідали кльозет. Я згадав, як у свої вісімнадцять, сперши півкавуна, пішов на побачення і, хоч тиснуло добряче, так і не признався, що хочу відлучитися в нагальній потребі, та ледве дочекався, коли можна було провести дівчину додому, а тоді скочити в перші-ліпші кущі.

Ми забрели на берег річки, знайшли порожню лавочку і справді сиділи та дудлили вино з однієї пляшки, а вона навіть не зауважила, що я не прихопив келихів. Вона багато сміялася, розповідала про те, чим займалася у Львові — грала на фортеп’яні, у відбиванку, малювала і читала книжки. Батьки останнім часом намагалися видати її заміж за синів своїх добрих знайомих, але їй не хотілося втрачати свободу, вона сама ще не знала, чого хоче і ким хоче бути, може, музикантом, а може, художником, а ще вона захоплена математикою і бігає на лекції до Банаха та інших світил. З ріки повіяло прохолодою. Я скинув маринарку і накинув їй на плечі, вона з вдячністю зиркнула на мене і притулилася.

— Якщо хочете, можете мене поцілувати в щічку, — сказала вона тихим покірним голосом.

— Чому тільки в щічку? Наші вуста за посередництвом пляшки вже й так цілувалися.

Вона розсміялася і підставила вуста, але вони були міцно зціплені й сухі, так що вдалося лише її цьомкнути. Я і не сподівався на щось більше, мені було приємно, що маю з ким погомоніти. Ми допили пляшку і повернулися до готелю. Там Ірма приклала вказівний пальчик до своїх вуст, відтак до моїх і побажала чарівних снів. Щойно діставшись до номеру, я відчув, як сильно хочу спати. Наступного дня ми з Ірмою вирушили на прогулянку відразу після сніданку, батьки не мали нічого проти, очевидно, отримавши повний звіт про прогулянку вечірню і переконавшись, що кавалер жодного разу не вийшов поза межі порядності.

— А знаєте, — сказала Ірма, — Оттава ділиться на дві частини — франкомовну і англомовну. І в тій франкомовній, що оно видніється за тим собором, ніхто вам і слова англійського не скаже. Такі уперті, що страх. А я по-французькому знаю лише кілька фраз. Тому, коли мала бажання поласувати французькими тістечками, вдавала німу — просто тицяла пальцем і чарівно всміхалася. Як гадаєте? У мене справді чарівний усміх?

Вона скорчила гримасу, а я ствердив, що усміх не просто чарівний, а фантастичний. Ми вийшли до каналу Рідо, на якому гойдалися невеликі яхти й човни, на обох берегах чипіли рибалки з вудочками, а вгорі цигикали чайки. Далі дійшли до парку, що оточував парламент, і милувалися скульптурами королів та різних достойників у набундючених позах. По обіді мене зморив сон, і я проспав до самої вечері, і той вечір був такий самий, як і попередній, спочатку я вечеряв з Ґредлями за одним столом, а потім з Ірмою знову сиділи на лавці над річкою і пили шампана, і знову я отримав того самого скромного цьомка, а на третій день, коли по вечері став пакуватися, вона прийшла до мого номеру, сіла глибоко у фотель і, махаючи ніжками, спостерігала, як я складаю речі. Потім зітхнула і сказала:

— Із ким я тепер питиму шампана на лавочці?

— Потерпіть. Може, у Львові вдасться випити.

— Ха! У Львові! Там тисячі підступних очей і тисячі підступних вух. Ніби не знаєте, що Львів — велике село. В одному кінці чхнули, а в другому — «на здоров’я» кажуть. Але стривайте... ви ж будете в Ґданську? Наш пароплав прибуде туди за тиждень. Я вам напишу. Звісно, якщо ви чекатимете.

Я сказав, що з приємністю погуляю з нею Ґданськом, писати мені можна на аероклуб, але вже за десять восьма і пора йти. Вона підвелася, обняла мене за шию і подарувала знову той самий сухий і короткий цьомк, який ні до чого не зобов’язував і нічого не віщував, тоді відступила на крок, схилила голову набік і запитала:

— Ви розчаровані? Але я вас заспокою. Усе дуже просто. Я ще не цілувалася по-справжньому ні з ким. У день, коли я нарешті з кимось поцілуюся, небо розітнуть електричні розряди, прогуркоче грім і завалиться дерево, вражене блискавкою.

— Ого! — Я засміявся. — З вами може бути небезпечно.

— Саме тому я не надто наполягала, щоб батьки відпустили мене летіти з вами. Хоча ідея така була. І я б полетіла. Але мені було шкода вас. Ну, і мами, яка б цього просто не пережила.

Отак ми попрощалися, внизу я ще зустрів Ґредлів і попрощався також із ними. Старий дав свою візитку і запрошував провідати їхній палац у Сколе. Авто вже чекало. Неподалік стояло й курило двоє чоловіків у темних плащах і низько насунутих капелюхах. Не виглядали на готельових гостей. Ірма провела мене до авта, нічого більше не говорила і мала сумний вигляд, мені теж було сумно, бо я не проти був побити тут ще кілька днів байдики.

— Ну, як? — поцікавився Френк, коли я вмостився в авті. — Вдалося відпочити? Я бачу вас провела така пишна краля.

— Відпочив, але мало, — сказав я, а далі всю дорогу мовчав, хоча водій і намагався завести розмову.

За годину ми знову опинилися на тому самому шосе, тепер його освітлювали яскраві жарівки. Літак чекав на мене. Якісь люди щось там у ньому порядкували. До мене підійшов чоловік, якого я, прилетівши, узяв за боса.

— Виникли непередбачувані проблеми, — сказав хрипко. — Цього разу вантаж скинете, не долітаючи до Баррі. З вами вийдуть на зв’язок, коли долетите до Ірландії, і повідомлять координати.

Це мені відразу не сподобалося, але випитувати не було сенсу, ніхто б і так нічого не уточнив. Видно, те, що я перевозитиму цього разу, хтось чекатиме в Баррі іще, окрім людей з «Avian». І воно не повинно потрапити їм до рук. А хто це може бути окрім поліції чи гангстерів? Я кивнув і рушив до літака. Усередині все виглядало так само, як і дорогою сюди. Були харчі, вода, наповнені баки з бензиною, а у хвості знову стояли пластмасові скриньки з тими самими надутими бальонами. Якщо я їх скидатиму над суходолом, вони уповільнять падіння. Тепер я не мав сумнівів, що там міститься щось заборонене, і це точно не пошта.

2

Мене знову чекав нічний політ, і настрій був пригнічений, турбував вантаж у хвості літака, хоч я й намагався не думати про нього, але він уперто крутився у пам’яті. Синоптики обіцяли попутний вітер і жодної бурі, вони не збрехали, літак летів без перешкод, хоч і без жодних орієнтирів, лише за компасом, а насправді за двома компасами, ще один був унизу біля ніг, і я зиркав на обидва, бо траплялися випадки, коли один з них міг збитися. Висота була чотири тисячі футів, місяць цього разу світив і грав роль співчутливого супутника.

Літаки очікують на свою трощу, як людина на смерть, вони тривожно вслухаються у своє скрипуче розколисане тіло, коли хвилі повітря починають ним гратися, наче кицька мишею, і їхнє хвилювання передається летуну, який з літаком встиг стати одним цілим, зростися з ним, наче вершник з конем.

Коли нарешті темрява відступила, і я перетнув межу між ніччю і днем, а сонце, сходячи, засліпило очі, я надів затемнені окуляри й випив кави. Кава була не смачна, ще гірша, ніж у готелі, деінде я її б вилляв, але не тут, навіть така слабка й водяниста, вона бадьорила, як і шоколад. Незабаром побачив попереду грозову хмару, темну і схожу на ту, яку вже долав, мені навіть здалося, що це та сама хмара, бо мала схожі обриси й довжелезного хвоста, який то піднімався, то опускався, як у дракона. Хмара була висока, перелетіти її не вдасться, та й зростання висоти приведе до зайвої витрати пального. Обминути я теж її не зможу, бо це додасть кільканадцять зайвих миль. І я вирішив пробиватися крізь циклон. На підступах до хмари вихори почали лупити кулаками в літак, важіль зашарпало так, мовби хтось ухопився в нього зісподу і тепер намагався вирвати з рук. Я тримав його з усіх сил, не дозволяючи смикатися, щоб не обірвати линви керування, від великої напруги по руках бігли мурашки. За кілька хвилин чорна пащека урагану проковтнула літак, тепер він летів у темені, а клапті химерних згустків розбивалися об шиби, не видно було нічого — ні океану, ні неба. Літак підкидало й трясло з такою силою, що несподівано за моєю спиною пролунав тріск, одна скринька вирвалася з пазів і полетіла уперед, гупнувши в баки пального, потім відкотилася назад і вдарила знову, а далі підскакувала з кожним ударом бурі. Важіль сіпало так, що я геть не чув рук, вони, мов задеревіли, а обличчя заливало потом. Несподівано літак провалився в безодню, всередині у мені все підскочило догори, а паси немилосердно вп’ялися в плечі, і я подумав, що це кінець, що не прорвуся, але там у тій безодні виднілися просвіти.

Раптом я відчув холод у ногах, і це не був той холод, який зазвичай відчуваєш на висоті, то був холод значно гостріший і раптовий. Зиркнув униз і отерп — один з баків тріснув від удару скриньки, і пальне заливало підлогу. Черевики намокли, та й не дивно, бо затопило кабіну більш як на дюйм. Це була біда — якщо пальне продовжите витікати, мені може його забракнути, а найбільшою була загроза пожежі. Хлюпання бензини на підлозі непокоїло все дужче, і я гарячково шукав виходу. Літак не мав умонтованих у щиток покажчиків зужитої бензини, і я не мав жодної уяви, скільки її ще зосталося, а це загрожувало примусовим приземленням, можливо, навіть в Ірландії та ще й у горах. Крім того наростала небезпека пожежі від найменшої іскри, що вилітала з вихлипної рури. Підлога літака була з дерева, бензина сочилася якраз з того боку, де був вихлип.

Єдиним виходом було просвердлити діру в підлозі на протилежному боці від рури і сподіватися, що бензина буде витікати туди. Я добув дрельку і викрутив дірку з правого боку літака, потім легенько перехилив літак, і пальне потекло. Незабаром кабіна висохла. Тепер не було жодного сенсу щадити пальне і тримати двигун на півтори тисячі обертів, як досі, значно розумніше буде зужити бензину, заки вона встигне витекти. Я збільшив оберти, швидкість відчутно зросла, і почалося моє змагання з часом. Потім скинув куртку, скрутив і притулив її до тріщини так, аби вона опинилися поміж двома баками і прилягала якнайтісніше. Струмочок відразу зник, але потім знову з’явився набагато слабший. Подумки я пробував прорахувати, скільки могло витекти бензини. У трьох баках містилося по сто галонів, а в одному півсотні. Якщо пробитий був той, у якому було сто галонів, справа кепська, доведеться сідати на воду і кликати допомогу. Але тоді може в когось виникнути інтерес до скриньки. Отже, ніхто сторонній не повинен йти мені на порятунок. Я мушу чекати на когось із «Avian». Чому мені не дали інструкцій стосовно такої ситуації? Що робити зі скринькою? Якщо мене відшвартує до порту якась рибальська шхуна чи баржа, неодмінно з’являться митники й поліція. Перевірять документи й вантаж.

Я сушив собі голову цієї непростою проблемою і не знаходив жодного виходу. Надто, що сідання на воду — це була лише теоретична можливість, а насправді ще невідомо, як себе поведе море, хвилі здатні перекинути літак догори цапки. Мені треба дістатися бодай за кілька миль від берегової лінії і бажано в безлюдному місці. З грозової хмари я вирвався, але довкола висіла непроникна імла, я нічого не бачив і лише стежив за компасом. Так проминуло кілька годин, аж поки я не знизився ще на п’ятсот футів. Нарешті побачив попереду обриси Ірландії. Я копнув по черзі кожен бак, три з них були порожніми, враховуючи й пробитий, в одному ще хлюпала рідина, але її було мало. Хай там що, але варто спробувати дотягнути до Валлії.

Збоку ритмічно постукувала скринька, один її кант було пробито. Я запхав у тріщину пальці й намацав мішечки з невідомою сипучою речовиною, на дотик вона нагадувала крохмал. Таємниця скриньок перестала бути таємницею, але стала смертельною небезпекою для летуна. Отже, можна не сумніватися, що до Оттави я віз гроші, а назад везу кокаїн. Якщо мене з цим упіймають, решту життя доведеться провести за ґратами. Але що я можу зробити? Позбутися їх? Тоді виникнуть проблеми з «Avian», адже товар коштує не малих грошей. Тепер не було іншого виходу, як шукати безлюдне місце.

Тим часом я перетнув Ірландію і побачив затоку Кардіган. Заговорила рація. «Avian» вийшов на зв’язок. Я пояснив їм свою проблему і сказав, що сідатиму у Кембрійському узгір’ї, бо не ризикую летіти далі, до околиць Баррі точно не дотягну. Я чув, як вони лаялися між собою, потім сказали, що вишлють за мною авто, і щоб я після того, як сяду, уточнив, де опинився. Внизу з’явилися червоні дахи, пасовиська з вівцями, а вдалині виднілися гори, і я летів до них. Та щойно пролетів кілька миль від берега, двигун замовк, і запанувала глуха тиша. Все, пальне закінчилося. Я скерував ніс літака вниз, намагаючись спланерувати його ще до того, як почнуться гори. Він слухняно знижувався, вигойдуючись крилами в повітрі, наче альбатрос. Вести літак у суцільній тиші ще неприємніше, ніж під час бурі, тиша тисне на свідомість. Страху я не мав, уже доводилося садити літака при вимкненому двигуні, хоча була небезпека, що вітер, який дув у спину, може таки занести літак на скелі, а вони були геть недалеко. Внизу зеленіли луги й мочарі, панувало суцільне безлюддя, хоча вздовж гір сіріла дорога. Літак вдалося посадити на луг, від дороги його затуляли кущі й дерева. Я зв’язався по рації і повідомив, де я. Потім зайнявся скринькою. Я подумав, що буде недобре, коли вони побачать тріщину, і спробував стулити стінки, але це мені погано вдалося, тріщина хоч і стала вужчою, але не зникла. Я перевернув скриньку тріщиною вниз, сподіваючись, що вони нічого не помітять, і загнав її назад у пази та примоцував. Потім витяг з торби пляшку вина, яку прихопив саме для такого випадку, і перехилив у себе. Закусив сиром і беконом.

3

Від Баррі до місця, де я сів, було десь понад шістдесят миль. Отже, в мене зо три години часу, бо їм доведеться долати шлях через гори. Я залізу кабіну і задрімав, накрутивши будика. Коли прокинувся, почув удалині шум мотора, а незабаром побачив вантажівку з брезентовим накриттям. Я вийшов з літака, вибіг поза дерева й помахав їм. Авто звернуло з дороги й рушило до мене. З авта вийшли двоє чоловіків, у яких я впізнав тих самих інженерів, що споряджали літак до Канади. Вони залізли під брезент, витягли бак з пальним і понесли до літака.

— Ми привезли пальне. Вам треба таки дістатися на базу, а вантаж ми заберемо.

Я стояв біля літака і прислухався, поки вони поралися. У їхніх голосах вчувалося невдоволення; коли дійшла справа до скриньок, вони про щось перешіптувалися, але я не міг розібрати слів. Коли вони винесли скриньки й поклали їх у свою вантажівку, один з них сказав:

— Вас добряче потрусило, бачу.

— Потрусило не те слово.

— Вм’ятини на баках від скриньки?

Отже, вони помітили тріщину. Я кивнув, не передчуваючи нічого доброго для себе.

— А ви потім її назад примоцували. Вже тут?

— Так. Під час лету це було неможливо.

— А сенс?

— Сенс такий, що я думав заправитися і летіти далі туди, де мав скинути ці скриньки.

— А може, ви хотіли приховати від нас тріщину, що навіть намагалися склепати її докупи?

У голосі його вчувалася прихована загроза. їм не сподобалося, що скринька тріснула, а я міг довідатися про їхній вантаж. Я вдав дурника:

— Я подумав,,що пошта могла висипатися, якщо б продовжував з нею летіти.

Інженер криво посміхнувся і хитнув головою.

— Гаразд. До зустрічі в Баррі.

Вони пішли до авта. Я завів двигун, дав йому попрацювати доти, доки вони не зникли з очей, потім скерував літак у напрямку берегової лінії. Коли літак злетів, я перехилив його на ліве крило, зробив гак над морем і взяв курс на Баррі. Цікаво, чим мені може загрожувати ця історія зі скринькою. Мабуть, треба швиденько забрати гроші й ушиватися звідси, надто, що я залечу на базу швидше, ніж вони доїдуть.

На базі мене вже чекали. І не лише старий Мурнау, були ще й поліцейські. Я бачив, як вони про щось сперечалися. Щойно сів, поліцейські відразу рушили до мене і стали допитувати, куди я літав і з якою метою. Я пояснив, що то був лише випробувальний політ, але вони, мабуть, мали певні підозри, бо залізли в літак, оглянули все і розчаровано вийшли. Вочевидь, вони отримали інформацію про вантаж, але її встигли перехопити й самі перемитники. Поліцейські від’їхали, а Мурнау нарешті потиснув мені руку, похвалив за роботу і повіз на авті до контори, де вручив чотириста фунтів.

— Перепочиньте знову три дні, а тоді в дорогу. Не маєте заперечень?

— Ні-ні, все гаразд. Піду відпочину.

Ми попрощались, а я відразу подався до готелю, взяв ключ у рецепції, відчинив двері, розкидав постіль, вийняв з наплічника зубну щітку, пасту і бритву, акуратно розклав у лазничці, біля ліжка залишив капці, накидав зіжмаканого туалетного паперу в пудло. У шафі в торбинку з написом «Прати» поклав білизну, шкарпетки й сорочки. Майже порожнього наплічника прихопив із собою, ключі теж. У рецепції сказав, що пішов на закупи та що до мене повинна прийти одна знайома дама, то нехай зачекає в холі. Вийшовши з готелю, я кинув ключ від номеру в поштову скриньку, її відчинять аж зранку. Відтак поквапився на двірець. Однак найближчий потяг до Кардіфа відходив щойно за три години. Інших потягів узагалі ближчим часом не було, а переважна більшість залізничних сполучень припадала на ранковий та вечірній час, в обід і пополудні панував штиль. На автодвірці мене чекала та сама картина. Тоді я став шукати таксі, проте й це не так просто, бо дехто з таксистів і справді збирався до Кардіфа, але значно пізніше, коли прибуватиме туди Лондонський швидкий і привезе курортників. Ну, але якщо мені так горить, за десять фунтів завезуть. Це був грабунок серед білого дня, але я вже скорився і готовий був погодитися, коли один із таксистів тихенько підказав кращий варіант — пройти метрів п’ятсот і ловити попутні авта, можна доїхати безкоштовно або за фунт. Я так і вчинив і незабаром їхав у вантажівці з одним веселим валлійцем, який всю дорогу розповідав анекдоти неймовірною англо-німецькою мішанкою з тим, що всі англійські слова вимовляв на валлійський манір, і я насправді мало що второпав, але йому хотілося, щоб я сміявся, тож я сміявся та й тільки так міг притлумити свої нерви.

У Кардіфі знову потрапив у безвихідь — жодного потяга на Лондон чи південь Англії найближчим часом не було. Тут причина була ще веселіша — залізничники бастували, а щоб вони не почувалися настільки самотньо, то забастували ще й водії автобусів. Отже таксисти, які примчать з Баррі тоді, коли повинен прибути Лондонський швидкий, будуть глибоко розчаровані, бо хтозна, скільки їм доведеться на нього чекати, а ні — то вертати порожняком. У довідковій двірця сказали, що проблему вирішують на державному рівні й за три-чотири години її таки вирішать. Я не мав іншого виходу, як покинути двірець і отаборитися у найближчій ресторації. Замовив салат, біфштекс і пляшку рислінгу. Час волікся поволі, за вікнами почало смеркати. Я подумав собі про тих інженерів зі скриньками кокаїну. Вони вже мали б дістатися до Баррі й розповісти все старому Мурнау. І що? Які наслідки це мало б для мене, якби я залишився? Невідомо. Могли б повірити, що нічого не бачив, але не повірять, коли виявлять, що зник. Правда, виявлять це не так швидко, бо спочатку чекатимуть з закупів, на скільки їм вистачить витримки, потім перевірять номер. Можливо, ще трохи зачекають, а тоді кинуться навздогін. Скільки в мене ще часу в запасі?

Вулиці порожніли, я сидів, мов на голках. Відчуття, що наближається щось недобре, посилювалося, я гарячково роздумував, що робити далі. Вирішення проблеми страйку на державному рівні могло затягнутися й до наступного дня. Я подумав, що, мабуть, безпечніше буде не сидіти на одному місці, а весь час пересуватися. Чому взагалі забрів до цієї кнайпи неподалік двірця? Чи не безглуздя? Я глянув у вікно і отерп: на мене дивилися очі одного з інженерів, другий ішов до входу. Я миттю зірвався на ноги і шмигнув до кухні, пролетів її торпедою, перекидаючи дорогою баняки та наштовхуючись на людей. Коли вибіг, помітив біля дверей великий візок, навантажений відрами з недоїдками та сміттям. Підкотив його до дверей так, аби став боком, тоді побіг простовіч. Раптом почув гудок, зиркнув у тому напрямку і побачив удалині порт, щогли кораблів та яхт. Чому я відразу про порт не подумав? Я біг, не озираючись, довкола було темно, і я мав надію, що мене не видно, хоча здогадатися, куди я побіг, могли, адже й вони чули гудок пароплава. Порт був безмежний, але більшість суден стояли цілковито порожні, і не було біля них ані душі. Проте я не здавався і біг далі, доки не побачив баржу, на яку вантажили бочки. Я запитав, куди вона пливе. До Брістоля. А коли? Вже. Хто власник? Він на баржі. Власником виявився літній чоловік з пляшкою джину, був добряче підхмелений і, не дуже вслухаючись у те, що я йому лепечу, проказав, лише два слова: «П’ять фунтів». Я дав. Він кивнув на рубку. Я миттєво зник у ній. Баржа смикнулася і стала відчалювати. Я подивився у вікно. Обидва інженери ще з двома невідомими швидкими кроками міряли причал, уважно роззираючи кожне судно. Порівнявшись із баржею, яка відплила від причалу ярдів на тридцять, закричали, чи не брали вони пасажира, з баржі їм відповіли, що пасажирів не беруть, але портові вантажники, мабуть, мене видали, бо вся четвірка кинулася бігцем назад. Зараз вони сядуть в авто і помчать до Брістоля, але це сорок п’ять миль сушею, потім ще треба їхати через міст, за дві години можуть і не впоратися. Морем буде тридцять миль, хоч баржа і не така швидкісна. Хто кого пережене? Я вмостився на лаві й з тривогою стежив за тим, як пливе баржа. Заки вона не покинула причал, трюхикала зі швидкістю черепахи, але у відритому морі нарешті набрала швидкості. Баржа плила вздовж берега на певній відстані, море було спокійне, але не мав спокою я. Переслідувачі вже знають, що я саме на цій баржі, і, якщо примчать швидше, будуть чекати в порту. Отже, треба будь-якою ціною їх випередити. Але як?

До рубки зайшов капітан, поставив пляшку джину на столик, вийняв два шкалики й налив. Потім сів навпроти й усміхнувся.

— Випийте, — сказав, пильно вдивляючись у мене.

Ми випили. Я чекав, що він далі скаже.

— Ми пасажирів не беремо. Але я бачив, як ви бігли вздовж причалу і зиркали на кожне судно. І я подумав собі: а це ж ти, Томасе, замолоду. Ти теж отако дер від братів тієї дівчини, якій ненароком надмухав живіт. Я вгадав?

Я засміявся і кивнув. Такий варіант йому цілковито пасував.

— Ну, тоді продовжимо, — сказав капітан і знову налив, випив і похитав головою. — Так-так, і я був молодим та хвацьким. Не раз, бувало, й ножака мене підстерігала. Я подумав собі: поглянь, Томасе, цей хлопчина чекає від тебе порятунку, і коли ти його врятуєш, то там, нагорі, — він підняв вказівного пальця вгору, — там тобі це пригадають і наллють ще не одну чарку. То куди ж ви оце намірилися? До Брістоля?

— Гадаю, вони можуть мене наздогнати в Брістолі.

— Можуть, — кивнув капітан. — Ви не тутешній? Чую з вашої вимови. Мабуть, німець?

— Яз Польщі.

— Ага... я так думаю, що вони нас переженуть і будуть чекати в порту. Тобто ми до порту доберемося раніше від них, але заходити в порт і причалювати будемо довго і нудно. Баржа це вам не яхта. Бо ж і чалити доведеться кормою, а не провою.

Він знову налив. Я запитав:

— І що ж ви порадите?

— Треба вам зійти раніше. Щойно почнемо підпливати до порту. Коли будемо минати порожні баржі, я сповільню хід, і ви перескочите на іншу.

Я подякував, ми ще перехилили по чарці, погомоніли, а незабаром пролунали знайомі гудки. Ми вийшли на палубу, на березі заблимали вогники.

— Вже час, — сказав капітан. — Станьте з правого краю. Я скажу, коли стрибати.

Баржа розвернулася, сповільнила хід і стала поволі вповзати в порт. За кілька хвилин вона опинилася за метр від однієї з барж. Капітан кивнув, ми потиснули руки. Я переліз через перила і стрибнув на баржу. Край прови перед перилами другої баржі був завбільшки з півтора фута, але мені вдалося вчепитися руками за перила і не звалитися у воду. Я помахав капітанові рукою, він відповів. А далі я розгубився, не знаючи, що робити. Довкола панувала ніч. У порту зараз будуть сновигати мої переслідувачі. Чи не краще переночувати на цій баржі, а на світанку рушити далі? У мене виникло ще більше різних цікавих ідей, але якраз ця перемогла. Я знайшов великий сувій линв під брезентом, умостився на ньому і натягнув на себе брезент із головою. За хвилю вже спав мертвим сном.

Прокинувся від крику чайок. Світало, але довкіл залягла густа імла. Я виповз з-під брезенту і роззирнувся. Порт починав прокидатися теж, десь щось котили, вантажили, але все оддалік, і не видно було нічого. Я не став зволікати і, користаючи з туману, покинув порт. Дорогою думав про переслідувачів і розмірковував, де б вони могли зараз бути. Про те, що я прямую до Ґданська, вони здогадувалися, однак не могли знати, якою саме дорогою. Ніч вони, мабуть, провели спочатку в порту, а зараз можуть пильнувати двірець, контролюючи напрямки на портові міста півдня Англії. Чи в цей список входили також потяги на Лондон, важко сказати, але саме туди я і збирався. Це десь біля ста двадцяти миль. Однак іти на двірець було ризиковано.

Було холодно, я підняв комір. На одній з каварень господар саме піднімав ролети. Заки я туди дійшов, він почепив табличку «Open». Я подумав, що варто все добряче розмислити за кавою та зігрітися, і замовив до кави дві канапки з шинкою та два пампухи, политих люкром. Потім хвильку повагався і узяв п’ятдесят грамів коньяку. Крім мене в каварні більше нікого не було. Я запитав, чи можу скористатися телефоном. Господар нічого не мав проти. Я попрохав телефоністку з’єднати мене з довідковою залізниці. Ніжний жіночий голос привітав мене і поцікавився, чого потребую. Мене цікавило, чи завершився страйк і чи потяг на Лондон зупиняється лише на головному двірці, чи ще десь. Ні, тільки там, страйк завершився, все гаразд. А яка найближча станція? Бат. Я подякував.

— Це всього тринадцять миль, — сказав господар. — Вам потрібно в Бат?

— Так.

— Зараз поїде туди наше авто. Ми возимо звідти молоко.

— Он як. Чудово. Скільки я повинен заплатити?

— Зроблю вам знижку. Ви рідкісний гість. У такий час у мене ще відвідувачів не було. А знаєте чому? Бо відкриваємося о шостій ранку. Але вчора я засидівся тут з друзями, то вже й заночував. Біля п’ятої прокинувся, покрутився туди-сюди та й думаю: я й так не сплю, то чого б ото й не відчинити каварню? Аж тут і ви.

Дзиґар на стіні показував за двадцять шосту.

— Водій буде через п’ятнадцять хвилин, — сказав господар, помітивши мій погляд. — Заїдете туди за яких півгодини.

Я поснідав і цмулив коньяк, коли з’явився молодик. Він привітався і запитав, скільки цього разу брати бідонів.

— Чотири, — відповів господар. — Ось цей пан тобі допоможе, а ти його закинь до Бата.

— Я завжди радий попутникам, — відповів хлопець і звернувся до мене: — Ходімо.

Я пішов за ним у глиб каварні, де було службове приміщення і стояли порожні бідони, та поміг йому завантажити. Я потиснув руку господарю і сів біля водія. Дорога на Бат бігла вздовж ріки. Ми погомоніли про се, про те, а за півгодини і справді були на передмісті Бату. Там я зійшов і поквапився на двірець. Доїхав без пригод. У Лондоні мав за мету потрапити на летовище і пошукати когось із нашого клубу, бо звідти часто літали до Лондона. Мій розрахунок виправдався, я знайшов того, кого шукав, і він забрав мене до Ґданська.

4

Так моя авіаційна афера завершилася. Більше випробовувати долю я не важився. При нагоді виговорив Ріхтеру все, що думаю про його стрийка. Ріхтер був дуже здивований, чи вдавав здивування, але вибачився. Роботи в мене не було, і я готовий був ухопитися за будь-яку. В авіаційному клубі товклися не тільки летуни, заходили сюди й люди з інших сфер, отже, я вбивав тут усі свої вечори, чекаючи на манну з неба. І вона капнула знову з Осипом, який привів до мого столика колишнього летуна Віллі Гольца. Тепер він працював у прусському казині в Сопоті, а Сопот належав до вільного міста Гданська й устиг перетворитися на курортне місто, яке постійно розросталося і приваблювало розмаїтих небесних птахів. Віллі запропонував попрацювати в казині і мені. Я знав, як виглядає праця круп’є, але одна річ бути спостерігачем, а інша виконавцем, однак мене заспокоїли, що йдеться не про посаду круп’є, а про працю в бригаді охорони.

— З 1933-го, відколи до влади прийшли нацисти, вони й у казино запхали свого носа, — розповідав Віллі. — Недавно звільнили кількох круп’є, що були євреями чи скидалися на євреїв. Декого посадили за шахрайство. Так що тепер є кілька вакансій. Але на круп’є треба підучитися і це немало коштує. А охоронцем можеш піти хоч зараз.

— Стояти на дверях? — запитав я з не надто оптимістичною міною.

— Ні, ходити по залах. Розумієш, у казино приходять не тільки порядні люди, а туди прилітають і різні пташки з темного світу — злодії, шулери, пройдисвіти, які вдають із себе графів, баронів, нафтових магнатів або навіть арабських шейхів. Обдаровують обслугу казина солідними чайовими, а коли під час гри треба їм врегулювати оплату за прогру, з’ясовується, що «випадково» забули гаманець. Два роки тому біля опівночі хтось кинув до зали петарду, а заки тривала паніка, викрали частину жетонів. Інколи жетони крадуть і самі круп’є. Ось недавно в березні ми упіймали круп’є, який ховав до кишені жетон на 1000 Гульденів. Трапляються і фальшиві жетони, їх часом продають нашим гостям. Бувають ще такі типи, які розповідають, що розгадали таємницю рулетки й за певну суму можуть зрадити її. Уяви собі — є такі наївняки, що купуються.

Віллі розповів, що сопотське казино тепер одне з найвідоміших у Європі. Організували його ще в 1920 році два берлінці, демобілізовані офіцери німецької армії Лінке і Ратцлофф. Нічого в цьому оригінального не було, бо після війни схожі інституції виникли у більшості курортних містечках, таких, як Віші, Гавр, Монте-Карло. Після війни курорти переживали застій, а поява казино відчутно збільшила наплив курортників. Казино в Сопоті рятувало місто від фінансової кризи, а для багатьох польських газардистів[9] стало справжньою Меккою, адже в Польщі казино і загалом газард[10] було заборонено.

Спочатку сопотське казино було доволі скромним закладом, складалося лише з двох столів для гри в рулетку, жетони були порцелянові, а круп’є — демобілізовані військові. Однак з них було мало користі, і до Сопота запросили Дюневальда, фахового круп’є з Берліна, який колись працював у Монте-Карло. Колишніх офіцерів німецької армії звільнили й залучили до роботи фахівців, які походили переважно з Німеччини, але були тут і румуни, і чехи, і поляки. Казино розрослося, і незабаром вже запрацювало три зали. Марки замінили Гульденами, порцелянові жетони замінили пластмасовими різної барви, діаметру і номіналу — від двох гульденів до десяти тисяч. Крім того розрісся персонал казина — до двохсот осіб. Власники тішилися, але небавом переконалися, що великі зиски приносять і великі клопоти, бо прибутками казина почала цікавитися корумпована поліція. Довелося їм платити. Не відстали й політики, вимагаючи і свою долю. Недавно преса розродилася скандалом, у якому фігурував комуністичний депутат з Сопота Нецковскі. Він зажадав грошей на безробітних, бо якщо буржуазія програє в казина гроші, украдені у пролетаріату, цілком логічно, щоб казино ті гроші робітникам повертало. Він отримав 4 600 марок, і цей факт зазначено у фінансових книгах казина. Як на те, до тих книг зазирнули пронозуваті журналісти з «Danziger Volksstimme» і відразу зацікавилися долею тієї суми. їм вдалося легко встановити, що комуністи грішми розпорядилися з правдивим комуністичним розмахом: одну частину витратили на забаву, другу — поклали до кишень, а безробітним роздали лише 100 марок. Справа потрапила до суду, але ніхто не постраждав.

Десятки тисяч гостей з багатьох країн неодмінно умовляються про зустріч в елегантних залах сопотського казина, щоб піддатися магії карт

Віллі витяг із кишені рекламу, яка до казина заманювала розмаїтими привабами: «Десятки тисяч гостей з багатьох країн неодмінно умовляються про зустріч в елегантних залах сопотського казина, щоб піддатися магії карт, не один щасливчик виграв тут майно. Улітку в залах, овіяних свіжим морським повітрям, працює чудова вентиляція, а взимку — відповідний обігрів, завдяки чому перебування в казині стає приємністю не лише для гравців, а й для тих, хто участі в грі не бере. Між Блакитною залою гри в рулетку, а Жовтою залою гри в баккара міститься зручний і затишний буфет, чудове меню якого задовольняє будь-які потреби шлунку, і в якому вдень і вночі роїться від міжнародного товариства пань і панів. З Блакитної зали можна пройти до великої Червоної зали, де регулярно відбуваються танцювальні вечірки з мистецькими виставами. В елегантному фойє гість може поладнати справи, пов’язані з кореспонденцією, погортати свіжу пресу з різних країн».

Казино було одним з нечисленних місць у місті, де спокійно можна було розмовляти різними мовами. Серед гостей казина було чимало представників багатих єврейських родин та російських емігрантів. Тому в танцювальній залі, де грала оркестра, можна було не раз почути «Калінку-малінку» і навіть «Боже, царя храні!»

5

Одного вечора, коли я сидів у аероклубі, в дверях з’явилася Ірма. Погляди всіх відвідувачів умить націлилися на неї, і не тільки погляди чоловіків, але й погляди жінок. Дехто навіть вигукнув: «Ого!». Я побачив її відразу, але не квапився озиватися, мені хотілося, щоб усі присутні встигли нею намилуватися, заки переживуть легке ошелешення, довідавшись, до кого вона прийшла. Нарешті вона помітила мене, усміхнулася і помахала рукою, я відповів, вона підійшла, і ми розцілувалися. Ірма розповіла, що проведе разом з батьками півтора тижня у Ґданську, а відтак поїде до Швайцарії та Італії в батькових справах і щойно потім, може, за місяць вони повернуться до Львова. Але це їй подобається, бо вони з матір’ю, заки батько вирішує бізнесові проблеми, провідують музеї та галереї і впиваються життям. Вона розпитала про мої пригоди, я сказав, що вирішив більше не брати участі в тих перелетах, натомість пішов тимчасово працювати в казино. Вона страшенно здивувалася. Я пояснив свої проблеми з зором, і сказав, що розглядаю казино, як щось тимчасове. Моя зміна починалася о десятій вечора. Ірма виявила бажання піти до казина, але в нас ще був час — добрих три години, і я запропонував провести їх у ресторації при казині. То була пора, коли до ресторації лише починала прибувати публіка, але оркестра вже грала танцювальні мелодії, хоч ніхто й не танцював.

— Ви вмієте танцювати? — запитала Ірма.

— Умів, — сказав я. — Коли навчався в аерошколі. Тоді ми щовечора витанцьовували.

— Думаєте, що забули? Не бійтеся — ноги все самі пригадають.

І вона витягла мене з-за столу. Ми почали танцювати танґо, і на мій подив справді ноги все пригадали, ми закрутилися з такою експресією, що час від часу лунали оплески. Ми танцювали, відпочивали за шампанським і знову танцювали, а коли настала пора йти в казино, до мене підійшов адміністратор ресторації, попрохав вибачення у дами й відвів набік.

— Скажіть, пане, чим ви займаєтеся?

— Працюю в казині охоронцем.

— Чудово. А не бажали б ви попрацювати ще й фордансером?[11] Тобто це три години роботи перед роботою в казині.

Я погодився, і пізніше ми з Ірмою провели всі вечори в цьому ресторані, витанцьовуючи, мов шалені, при цьому нам ставили випивку і ще й платили та не тільки мені, а й Ірмі, що її невимовно захоплювало — донька мільйонера на зарібках, такого ще з нею не бувало. Опісля ми йшли в казино, й Ірма спостерігала за грою, доки за нею не посилали авто. Спочатку вона батькам нічого не казала, а коли призналася, мати її була ошелешена, але батько сказав, що ніколи не можна знати наперед, що саме у житті стане в пригоді й те, що донька вміє заробити копійку, свідчить, що вона цю копійку буде цінувати. «Та й недарма ж ти, Валерцю, водила її на танці. От тепер і маєш радість». Однак мама не поступалася: «Але я водила її для того, аби вона мала змогу пописатися в порядному товаристві з такими ж, як вона, молодими людьми. А вона що витворяє? Добре, що це не у Львові. Нас би засміяли. І що нона знайшла в тому летунові?» Батько на те поблажливо усміхався: «І ти, і я добре знаємо нашу Ірму. Чи не так? Тому жодної неприємної несподіванки я від неї не чекаю. А той хлопець виглядає на порядного, чемного. І він ні на що не претендує».

— Це ж правда? — запитала Ірма, зазираючи мені в очі. — Ви ж ні па що не претендуєте?

— Звичайно. Я скромний.

— Гм... А я, можливо, буду претендувати.

— На що? — здивувався я.

— Пізніше скажу.

В один із вечорів до ресторації завітали її батьки, вони не могли намилуватися своєю любою донечкою і з утіхою стежили, як сприймають наші танці гості. Ми задихані поверталися до столу, і, здавалося, що більше від життя нічого й не треба.

— Колись і я танцював, — казав її старий, — пригадуєш? Правда, ти була тоді, як пір’їнка, як наша Ірма, і я міг тебе, ухопивши за талію, обкрутити довкола себе. А вже не годен.

І тут вигулькнув я, мов Пилип з конопель, та запросив матусю до танцю. Вона спочатку комизилася та віднікувалася, але і чоловік, і донька її мало не випхали з-за столу. Авжеж, вона так само уміла добре танцювати, незважаючи на свою огрядність, і знову на нас дивилася вся зала, а в один із моментів я навіть ризикнув і, вхопивши даму за талію, крутнув довкола себе так спритно і швидко, що вона не встигла налякатися, а зала вибухнула оплесками. Відтак поцілував їй ручку і провів до столу. Пан Ґредель тішився неймовірно, Ірма матусю розцілувала, а стара дихала, як ковальський міх, і обмахувалася хустинкою.

— Якби ви мене... — казала вона, — ...якби ви мене бодай попередили про той перекрут...

— О, якби він тебе попередив, — засміявся пан Ґредель, — то ти б ніколи не погодилася, бо боялася б, що не втримає, і обоє гугупнете на паркет.

— Але він це так зробив швидко, що я не встигла про це подумати. Раптом світ мені перевернувся догори ногами. Добре, що в мене довга і вузька сукня, а якби, не приведи гріх, була широка розлітайка? Та то ж був би шкандаль.

— Мусимо це обмити, — сказав пан Ґредель, — адже тобі сьогодні було подаровано кілька хвилин незабутньої молодості.

Я розлив шампанське, і ми відпочивали, попиваючи, коли підійшов адміністратор і, вибачаючись, відкликав мене набік:

— Тут до мене звернулася публіка... а особливо барон Мюнхау, я хотів би, щоб ви повторили той танець, який виконали останнім.

— З дівчиною? — запитав я.

— Ні-ні, з пані... Барон був у захопленні. І пропонує п’ятдесят Гульденів.

— Ми порадимося.

Ґредлі з зацікавленням вислухали пропозицію і не могли натішитися, їх бавило те, що тут їх ніхто не знає, що мають їх за звичайних людей тоді, як вони самі можуть роздавати по п’ятдесят Гульденів кому захочуть.

— Піди, піди, моя рибочко, — приказував Ґредель до дружини, — зароби й ти щось нам на вечерю, — і заливався сміхом.

Ірма теж під’юджувала, але мама все ще махала хустинкою біля обличчя і віднікувалася:

— Дайтеся на стримання, та скільки можна. Я маю стодвадцять кіля живої ваги. Як ненароком пан Стефан мене впустить, потім не позбираєте.

— Але, мамцю, — вуркотав біля неї Ґредель, — я так хочу ще побачити, як ти пурхаєш метеликом. А ще мене моцно інтригують ті п’ятдесят Гульденів. Бо я востаннє такі гроші заробляв, коли був шмаркачем.

Врешті пані Ґредльова дала себе вблагати, і ми вийшли на танцпляц, а музики, мовби тільки того й чекали, вшпарили тепер знову танго, і ми закружляли, як і раніше, а пані Ґредльова враз втратила всі свої сто двадцять кіля і перетворилася на пушинку, яку я ледве відчував у своїх руках, а потім ми знову зробили те, що викликало оплески — я перекрутив її довкола себе і опустив на паркет не менш обережно, ніж скляну вазу. Після того нам заграли фокстрот, і ми й тут показали все, на що були здатні. Під оплески повернулися до столу, розчулений Ґредель розцілував свою дружину, котра вся пашіла, і до якої знову повернулися ті її сто двадцять кіля живої ваги. А адміністратор приніс на таці пляшку шампана і конвертика, подякував і сказав, щоб шановна пані приходила до них частіше.

Ґредель розлив шампан, Ірма запхала пальчика в конверт, висунула кінчик банкноти і сказала:

— О, там і справді п’ятдесят ґульденів.

— Залишимо їм на чай, — хихотів пан Ґредель, виразно тішачись, а відтак розійшовся не на жарт, замовляючи найдорожче шампанське, яке там було, а до нього різні морські смаколики й кав’яр, і, коли нам те все несли до столу, то зі столу, де сидів барон Мюнхау, зиркали на нас із деякою підозрою, яка передалася також адміністраторові, й він, підійшовши до мене, тихенько поцікавився, чи той пан — кивнув на барона, — платоспроможний.

— Зараз переконаєтеся, — відказав я, — принесіть рахунок.

Коли кельнер приніс рахунок у червоному карнеті[12], Ґредель пробіг його очима, поклав туди суму, яка була за рахунком, і тих п’ятдесят гульденів зверху. Після того на нас зиркали вже всі кельнери, мабуть, мріючи, що їх закличуть до столу і ще щось замовлять, але того, що ми досі замовили, було й так забагато.

Останнього вечора ми з Ірмою взяли собі вільне в ресторані й гуляли над морем. Коли стемніло, звіявся сильний вітер і погнав хвилі до берега, небо затягнуло хмарами, і зібралося на дощ. Ми рушили в напрямку казина, коли злива наздогнала, і ми ледве встигли сховатися під грибком на пляжі. І тоді Ірма сказала:

— Пам’ятаєте, я казала, що буду на щось претендувати?

— Пам’ятаю.

— От я й претендую. Поцілуй мене.

Я пригорнув її і цілував так спрагло, як не цілував ще нікого, і в цей саме час торорохнув грім. Мимоволі ми відірвалися одне від одного.

— Ну, от, я ж казала, що коли вперше поцілуюся, грім загримить.

Вона засміялася, а по її волоссю стікали крапельки дощу.

— Бракує ще поваленого дерева, — сказав я.

Але й воно не забарилося, старий горіх на пагорбі, який розмила злива, заскрипів, посунувся вниз і врешті звалився з тріском на землю. Злива не вщухала, і нам не залишалося нічого іншого, як продовжувати цілуватися. І то був наш останній вечір. Наскільки він для мене виявився дорогим, я відчув наступного ранку, коли неймовірна туга пойняла мене, і разом з нею — нестримне бажання мчати навздогін за Ірмою, а як не за нею до Швайцарії, то все ж таки до Львова, аби бодай там її знову побачити. Але коли вона туди повернеться? Через місяць? Я став рахувати дні й постановив собі будь-що-будь вертатися додому. Невже не знайду там роботи? Хоча ким я буду там для неї? У Канаді був летуном, у Сопоті охоронцем казина, а у Львові? Піду у фордансери? Тут на чужині вона могла собі здибатися зі мною, але вдома діють інші приписи, і пильнують сотні очей їхнього кола. Далебі я вбив собі в голову надто багато нездійсненних мрій.

Тим часом над Сопотом нависла неспокійна атмосфера. Нацисти стали влаштовувати мітинги і смолоскипові походи, які відлякували туристів, у Лісовій Опері грали переважно Ваґнера, а в чарівливих сопотських скверах і в затишних каварнях відбувалися нацистські мітинги. Інколи гітлерівська чернь зачіпала по-хамському курортників, а новий бургомістр Сопота, палкий прихильник Гітлера, оголосив, що пора б уже організувати Гетто для жидів. На пляжі з’явилися таблички з написом «Жиди тут небажані». У казино нацисти теж приходили й поводилися, наче босяки, викрикуючи, що тут сидять самі п’явки, які смокчуть кров пролетаріату, але не гребували частуватися дармовими напоями. Водночас у казині з’явився кокаїн, його нюхали, хоч і крадькома, але значно частіше, ніж це було досі, і я навіть не сумнівався, звідки він тут узявся. Така пристрасть спричиняла спалахи агресії, доводилося розбороняти буянів, наражаючись на скандал, бо часто з’ясовувалося, що то не прості смертні, а «партайґеноссе». Я відчував, що з мене того всього досить, залишалося тільки вловити нагоду, коли можна буде покинути це все. І він не забарився. Я помітив чийсь пильний погляд, коли ж поглянув у той бік, упізнав у одному з гостей казина інженера, свого переслідувача в Англії. Я гарячково роздумував, що.чинити, коли той підійшов і промовив:

— А ти порядний хлоп, не? — і буцнув грайливо кулаком у живіт. — Не став пашталакати, де треба й не треба. Вип’єш зі мною?

Я не дивувався, що він зі мною спілкується отак по-панібратськи, бо ми були, вочевидь, одного віку.

— Мені не можна. Я на роботі.

— Зі мною можна. Крім того, я нині вашого адміністратора копнув у сраку. Буде наш. Партія потребує коштів.

Він потягнув мене до бару і замовив ямайського рому. Він дивився на мене, усміхаючись.

— Ми ж так і не познайомилися. Мене звати Краух. Герхард Краух. Як звати тебе, я знаю. Ти вже здогадався, чим ми займалися. Але то все йшло на справу державної ваги. Не хотів би ще на нас попрацювати?

— Як летун?

— Так.

— У мене впав зір.

— Не свисти. У тебе він і тоді впав. Нам такі люди, які вміють тримати язика за зубами, потрібні. То як?

— Треба подумати.

— Ти, — гукнув до бармена, — освіжи! — а до мене: — Думай, думай. Один такий переліт вартує місяця роботи в казині. — Він, мабуть, уже перед тим випив, швидко захмелів і, нахилившись мені до вуха, прохрипів: — А як хочеш тут спокійно працювати, мусиш примружити очі. Розумієш? Ми вирішили внести деякі зміни, а то різні буржуї замість програвати надто часто виграють.

Щойно з його слів я здогадався, чому в казині зникли старі круп’є, а з’явилися підозрілі типи та частіше стали спалахувати скандали через підозри в махлюванні. Потім він поклигав до своїх, а я нарешті побачив світло в кінці тунелю — у мене вже не виникало вагань, що далі робити.

6

Наступного дня я покинув казино і вирушив до Львова, в якому не був кілька років. Коли звідси виїжджав на науку до Німеччини, ще жива була мама, тепер мами не було. У нашій хаті жив лише тато, старий австрійський емерит[13], який щовечора вбирав чорний костюм з чорною камізелькою і чорний мельоник[14] та йшов на спацер, попихаючись паличкою. На камізельці зблискував срібний ланцюжок дзиґарка. Вуса в тата були так само чорні, наваксовані й стирчали догори. Він ішов щовечора до кнайпи, де збиралася їхня стара компанія, там вони проглядали газети, пили пиво чи каву і згадували чудову австрійську епоху. Зранку він готував нам сніданок, потім сідав собі на лаві перед хатою й смалив люльку, перегукуючись із сусідами, або читав старі класичні романи, часом намагався їх переказувати, але, врешті переконавшись, що я в цей час думаю про своє і гублю нитку сюжету, покинув це діло. Поступово між нами зав’язалися стосунки, які не вимагали багатьох слів.

У львівському аероклубі інструкторські місця були зайняті, але обіцяли взяти мене за півроку. Тоді я пішов працювати фордансером у «Карлтон», для мене це була вигідна праця, бо зайнятий я був лише вечорами, а можливості зарібку були непогані, завжди траплялися старші пані, яким хотілося зі мною витанцьовувати, і вони оплачували не тільки вгощення, але й давали на чай. Декому з них баглося й чогось більшого, але я не спокушався, хоч можливості заробити було б значно більше. У мене була Лідка, коханка, файна така бестія, коли вона заходила до кнайпи, всі хлопи ногами перебирали, правда, мала вона чоловіка, котрий працював у популярній газеті «Nowy Wiek», але то не вадило, бо він часто десь райдував[15], а ми собі могли усамітнитися, і мені цього вистачало. Не вистачало тільки Ірми. Газети повідомляли про приїзд чи від’їзд поважних осіб, я уважно стежив за ними, але прізвища Ґредлів не траплялося.

Так проминуло понад два місяці. Мандрівка Ґредлів добряче затягнулася. Не довіряючи газетам, я відшукав за адресарем[16] їхнє помешкання на професорській колонії, і навіть задзвонив у браму. Покоївка спочатку влаштувала допит, звідки я знаю її господарів, і щойно тоді повідомила, що Ґредлі вже у Відні, а на тижні будуть у Львові.

Як мало треба для щастя. Отака невинна звістка мене підхопила на крила. А потім настала така ніч, якої я радше б не хотів згадувати, я хотів би її запхати кудись у найглибші закамарки своєї пам’яті, бо нічого доброго вона мені не принесла. То була ніч, коли я мусив протанцьовувати всі танці в «Карлтоні». Я б, може, й знайшов змогу бодай якийсь танець пропустити й відпочити, але одна вертка і підхмелена білявка не давала спокою, а її компанія, з якою вона прийшла, увесь час її під’юджувала, хто кого затанцює — вона мене чи я її. Була вже пізня година, жарівки час від часу гаснули на знак того, що пора завершувати забаву, врешті й музика змовкла, білявка поволокла мене силоміць до своєї компанії, а там почали частувати, поплескуючи по плечах та нахвалюючи, який я молодець, бо та білявка не одного з них затанцювала до змору. А я мусив терпіти, бо то були постійні гості, а постійним гостям, що їх називали «штамґастами», догоджають усі, а особливо кельнери, яким я від душі співчував. Більшість постійних гостей за кожної нагоди люблять нагадати кельнерові, з якого часу вони є «постійними», а кожен такий гість вважає, що коли він з’явиться у каварні, весь персонал повинен враз його зауважити і то саме його. Він зазвичай навіть не любить говорити, чого нині хоче, бо кельнер просто зобов’язаний «вичитати» це і його очей. Серед постійних гостей вирізняються «газетні щурі», вони мало дають заробити, бо п’ють тільки «пів чорної»[17] або «содову воду без нічого», зате обкладаються цілими горами газет і журналів, а при цьому ненавидять таких самих, як вони, газетних щурів, бо кожен хоче мати ті самі газети, що й інший. І горе кельнерові, який захоче взяти щось з тієї гори газет!

Від постійного гостя гіршим є «постійний мешканець» каварні, який просиджує там ціліський день, то читаючи, то щось нотуючи чи малюючи з нудьги на столиках, які потім кельнер мусить чистити. У «постійного мешканця» каварні й постійні забаганки, він знає, як тримати кельнера у вічному русі. Щонайменше домагається кожної хвилі «свіженької води» і єгипетського папіроса. І щоразу по одному! Коли доводиться розрахуватись, часто вибухає суперечка, бо йому здається, що він «стілько не взяв» — і такий пан легко звинувачує кельнера в шахрайстві. Але наступного дня він знову на місці й знову сидить до вечора.

Але найгіршим є «голодний гість», якому жодна порція не буде достатньою. То йому кельнер «замало» принесе чогось, то «замало» пінки на каві, то «замало» кожушка, таким саме чином «збільшуючи» собі порції. Коли засолодить каву і половину вип’є, тоді раптом чути, що кава заясна або затемна, і кельнер повинен принести саме таку каву, якої він хоче тепер — тобто це вже буде півтори порції, хоч клієнт і не думає доплачувати. «Голодного гостя» з успіхом переважить «педант». Коли такому кельнер не подасть посудини з напоєм з правої руки, то дістане довготривалу «науку». Або коли кава з молоком не має достеменно такої барви, якої собі бажає педант, він поти буде завертати її, поки не погодиться, що «дістав своє». Педантові тяжко догодити, бо коли нарешті барва кави така, як треба, з’ясовується, що кава «загаряча» або «застудена».

Одне слово, я терпів ту компанію разом з кельнерами й добряче захмелів без вечері, коли прилетіла розчухрана й червона на писку Лідка.

— Стефцю! Стефуню! Фуню! — белькотіла вона і вся при цьому тряслася, як у лихоманці. — Ходи зі мною... ходи... Фуню, я не можу говорити. — Вона простягала до мене руки, заливаючись слізьми. — Хо... ходімо... — Врешті витягнула мене на вулицю і видушила: — Фуню... я вбила Джоджика...

Я не відразу міг второпати, хто такий Джоджик. Може, пес, а може, коцур.

— Фуню... ти мене любиш? Скажи, що любиш! Я його вбила тесаком. Тим, що розрубують м’ясо.

Я здригнувся, уявивши собі цю кулінарну сцену.

— Боже мій, — торохтіла вона, — Фуню... я його закатрупила... він тепер лежить пляцком і не дихає...

Вона молола й молола, тягнучи мене за собою, а я згадував, про якого вона Джоджика теркоче. Джоджик! Джоджик? Джоджик! А-а-а, Джоджик! Так би й, курва, сказала. Джоджик! Її чоловік. Він називався інакше, але вона його так собі інтимно кликала. І якби одного разу не вибовтала цю пікантну сімейну таємницю, я б так і не здогадався про кого мова. Джоджик!

— Лідко! — струснув я нею, до останньої хвилі все ще надіючись, що вона талапнула тесаком кота. — Ти вбила чоловіка?!

— Я вже півгодини намагаюся тобі якраз це втовкмачити.

— Нащо ти його вбила? — бовкнув я найдурніше питання, яке тільки могло вигулькнути в такій ситуації. Бо люди отако серед ночі просто не здатні на розумні питання. Вона не відповіла, а потягнула мене за собою.

— То він справді мертвий? — не міг заспокоїтися я.

— Мертвіш не буває. Ти мене любиш?

— Люблю. А ти пробувала пульс?

— Здурів? Я навіть боюся туди зайти. Він лежить на кухні.

І я йду за нею, навіть гаразд не усвідомлюючи, навіщо, бо що мене має обходити її чоловік та й вона сама, про любов до якої я можу говорити скільки завгодно, але не відчувати її ані краплини. Вона вбила чоловіка, а я чомусь маю щось тут полагоджувати, але чим я можу допомогти — розчленити труп і по частинах винести з хати? Цього вона хоче?

— Що ти там бурмочеш? — спитала вона, вочевидь, вловивши якісь звуки моїх роздумувань, але я буркнув «нічого», бо ми підходили до її хати на Личакові.

Вуличка потопала в темряві, десь нявчали коти, і вітер порипував у віконницях. Я обережно переступив поріг, прислухаючись і все ще не вірячи почутому. Лідка зупинилася в сінях і лише показала рукою на двері кухні, з-під дверей пробивалося світло й не долинало жодного звуку. Лідка підштовхнула мене в спину, і я нарешті рушив з місця, штовхнув двері й побачив його. Джоджик лежав на підлозі з розчерепленою головою, тесак стирчав з його лисого розумного чола, від тесака тягнувся запечений струмінь темної крові, а підлогу прикрашала ціла калюжа. Пробувати пульс не було сенсу. З таким самим успіхом можна було шукати ознаки життя у вудженого ляща. Він був вбраний у новий костюм, шия перев’язана барвистою хустинкою, бо Джоджик належав до богеми. Тому зів’яла трояндочка в петлиці маринарки мене вже не здивувала.

— Це ти йому порадила вбрати анцуґ[18] перед тим, як закатрупити?

— Ні, він прийшов такий. Серед ночі. Я прокинулася від гармидеру. Він був п’яний і шукав на кухні щось пити.

— І щоб він не заважав спати, ти йому розвалила череп?

— Він ідіот... побачив на плиті баняк з теплою водою, в якій я помила миски... подумав, що то узвар, і перехилив у себе. І, може, з п’яної голови й не второпав, що п’є, але до писка йому влетіла стирка, він ледве не вдавився. Ну, і тоді почалося. Полетіли на підлогу баняки, миски... потім здер мене з ліжка, сказав, аби я гріла вечерю, а сам ходив по хаті й плювався... а коли я повернулася до плити, задер на мені сорочку і намагався прилаштуватися. І тут я не витримала... я не витримала... відскочила... а він не втримався на ногах і впав грудьми на плиту, заверещав, бо його обпекло, а я вхопила тесака і з усієї сили... сам бачиш... — Потім вона обхопила обличчя руками й захлипала: — Боже, що я наробила.

Я знав, де вона ховає напої — під шафою лежало дві пляшки хересу. Якраз те, що треба. Одну я дав їй і наказав пити, вона пила жадібно, цілком слушно сподіваючись, що це заспокоїть нерви. Я теж випив, херес на порожній шлунок — не надто добрий варіант, але апетиту я точно не відчував у присутності трупа, зате в голові з’являлися свіжі думки. Я потягнув Лідку до покою, ми сіли на канапу, вона підгорнула ноги під себе і скулилася, як кошеня.

— Що тепер робити? — питала таким тоном, мовби йшлося про загублений гаманець.

— Мусимо позбутися трупа, — сказав я.

— Я... як? — з жахом глянула на мене, і в очах її почала розгортатися драматична картина, виростаючи до монструальних розмірів, бо ж вона й сама чудово розуміла, що винести непомітно тіло з хати й нести через усю вулицю, хоч і вночі, не вдасться: завше вигулькне яка-небудь бабця, що мучиться безсонням, чи коліяр, що повертається з нічної зміни, а тому залишався один-єдиний спосіб, і він її наповнював жахом. А те, що це доведеться робити не їй, а мені, мабуть, до голови й не брала, її переймало тільки те, що різати на кусні коханого Джоджика буде її ж таки коханець.

— Спочатку треба відрізати голову, відтак руки й ноги, все це запакувати в різні мішки й по одному винести, — малював я план сьогоднішньої ночі.

— А далі?

— Викинути в Полтву. Коли його знайдуть, подумають, що то зробили бандити.

Вона обняла мене за шию, притислася губами до вуха, лизнула язичком і запитала:

— Фуню... ти ж любиш мене? Любиш? Правда?

Я кивнув, хоч і не любив її настільки, щоб аж перетворитися на м’ясника. Досі я цілком спритно розправлявся з курми або качками, але зараз мав перетворитися на співучасника в убивстві, а це пахло смаленим. Щоб усе це виконати, треба шалено закохатися. І якби я був тверезий і не втомлений нічними посиденьками, то, мабуть, у мені ворухнувся б хробачок самозахисту, але я перебував у якомусь в’язкому тумані, підкріпленому ще й хересом. Врешті я видушив з себе:

— Мені потрібна пилка.

— Пи... пилка... — повторила вона. — Ти будеш його пиляв?

Вона дивилася на мене з жахом.

— Ні, я буду тобі грати на пилці колисанку. Іди шукай. І волочи сюди всі лантухи й торби, які маєш. А ще великі шмати.

— Добре, добре... але спочатку пилку, так? Вона на подвір’ї в хлівчику.

Вона зірвалася з канапи й вивітрилася. Я зайшов на кухню, вибрав великого ножа та став неквапно точити, потім зиркнув на тесака і подумав, що він теж згодиться. Я вишарпнув його з голови, витер об Джоджикову маринарку і помив у відрі. Пальцем спробував лезо, воно було тупуватим, як і має бути на кухнях, де порядкують жінки. Коли я закінчив точити тесак, з’явилася Діда з пилкою. Вона була задихана і щаслива, мало на світі знайдеться дурнів, які б погодилися на приготування шницлів з людського м’яса. Але тут її погляд упав на чоловіка, точніше на його випацькану кривавим тесаком маринарку, і вона розродилася громом і блискавкою:

— Нехлюя! Як ти міг! Нова маринарка! Може, я навіть хотіла її тобі подарувати! Я його забила так, що жодна крапля на неї не впала, а ти, іроде, що наробив? — та за мить вона отямилася, скривилася і захлипала, белькочучи: — Ой, вибач... я дурна...

Я не став заперечувати й сказав, аби вона помогла мені заволокти груп у сіни. Там на стіні висіла кругла бляшана балія, в якій Дідка купалася, і саме в ній я намірився розділити Джоджика на порції. Діда, шморгаючи носом, взялася за одну ногу, я — за другу, і ми затягли труп у сіни, та коли я зняв зі стіни балію, Діда знову заголосила:

— Що ти збираєшся робити?

— Краяти, різати, парцелювати. Такі речі роблять у кориті.

— І я тут буду купатися?

— Нічого, відмиєш.

— Який жах!

— Невже ти бридишся свого чоловіка? Скинь з нього мешти, штани й усе решта.

— Я не можу... я не можу до нього торкатися, — захлипала вона.

— Перестань нюні пускати! Ти розвалила йому череп, а тепер бавишся в маленьку дівчинку! Я без твої допомоги не дам ради. Або будеш помагати, або йду.

Вона несміливо підійшла до трупа і витріщилася на нього. Я залишив її у сінях, взяв на кухні пилку і пляшку хересу. Якби я працював у морзі, тверезим мене б ніхто не бачив, це точно. Я ликнув вина і замислився. Щось мені у всій цій історії не складалося докупи. Алкоголь поволі вивітрювався, я почав нарешті роздумувати логічно. І ось що мене насторожило: якщо Джоджик збирався її вграти просто на кухні, і задер на ній сорочку, то чому в нього защіпнута ширінка? Дуже сумнівно, щоб вона це зробила сама, якщо так боїться тепер до нього торкнутися.

Коли я повернувся, побачив, що вона так і не зрушила з місця.

— Я... я... я не можу... — хлипала вона.

В цей час я вже засумнівався, чи правильно зробив, що піддався на її умовляння. Доки справа виглядала теоретично, все було нормально, але ближче до практичного вирішення моя рішучість помітно згасла. І ось, коли я стояв у задумі, в одній руці пилка, в другій херес, пролунав гучний удар у двері, замок відлетів, і до хати ввалився цілий табун поліціянтів з револьверами в руках. З усього видно, зібралися вони арештувати принаймні з десяток бандитів. Я завмер, закляк, заціпенів і випустив пилку з рук, вона жалібно бренькнула і здохла. Всі револьвери, які тільки були в їхніх руках, націлилися в мене. Цілком справедливо підозрюючи, що тепер мені не скоро доведеться ласувати вином, я рвучко перехилив рештки його до писка, а вже тоді підняв руки догори.

Ну, далі ви здогадалися — я потрапив до цюпи[19]. Бо коли Дідка пішла шукати пилку, дорогою ще забігла до сусідів і попросила їх викликати поліцію, мовляв, її коханець, себто я, вбив її чоловіка. Сусід слухняно помчав, що дурний, на постерунок поліції. За свідченнями Дідки вимальовувалася класична драма: чоловік несподівано серед ночі повернувся і застав її в ліжку з коханцем. Схопив тесака й кинувся на коханця, коханець виявився спритнішим, вирвав тесака і, коли чоловік атакував з кочергою в руках, коханець, боронячись, вгородив йому тесака в чоло. Тобто з того всього виглядало так, що я б мав їй ще бути вдячним, бо картина все ж була на мою користь — вона рятувала мене від шибениці. Далі Діда розповіла, як я змусив її асистувати на сеансі хірургії. І хоч я пробував розтлумачити меценасові[20], як було насправді, він тільки скрушно хитав головою: «На тесаку є тільки ваші відбитки пальців. І жодних інших». Він переконав мене змінити тактику і робити натиск на стан афекту та на самооборону. Тут, власне, він пообіцяв перебалакати з Лідкою, щоб вона підтвердила, що я оборонявся.

7

У день суду мене заштовхали до авта, завезли на Баторія і вивели на подвір’я, що скидалося на великий колодязь, оточений мурами з заґратованими вікнами. Мені сказали сісти на лаві, я сів і побачив поруч ще якогось парубійка з руками-лопатами. Він відразу простягнув мені свою шуфлю: «Кулюс». Я потиснув і сказав: «Стефко». Він кивнув і запитав, за що мене будуть судити, я розповів, а він розсміявся і ляснув мене по плечах, потім закурив, але час від часу хихотів, мабуть, з мене. Я теж поцікавився, за що його судитимуть, винятково з ввічливості, бо насправді мені було по-цимбалах, що він там поцупив чи кому в циліндр заїхав, але я помилився, його відповідь навпаки зацікавила мене, бо він сказав, що убив коханця своєї жінки та й не в стані афекту, що було б для нього дуже непоганим варіантом при захисті, а убив, навмисне вистеживши.

— Вдарив його іно раз торбинкою по голові, а він взяв і ґеґнув, — зітхав Кулюс.

— А що в торбинці було? — запитав я.

— Цегла, — проказав він таким тоном, ніби йшлося про кільо огірків.

Тут вийшов з дверей капрал з огрядним пузом і пикою бульдога та гукнув, аби я йшов за ним, я послухався, а Кулюс побажав мені вслід, аби я «тримавсі за грубший кінец».

Лідка була настільки милосердна, що й справді «пригадала», як її чоловік кричав, що мене вб’є і шукав ножа. На жаль, вся моя наступна поведінка не викликала в присяжних жодної симпатії: розрубування людських тіл — це вже щось маніякальне і жахливе. На суді Лідка сиділа вся в чорному, ще й у капелюшку з чорною вуалькою, як і належиться нещасній удові. Сльози в неї котилися градом, її всі шкодували, бо ж, бідачка, одним махом зазнала двох тяжких втрат — чоловіка і коханця.

Мене засудили на три роки, а мій меценас тішився, як мала дитина, бо був певний, що мене повісять. Я вислухав вирок з таким настроєм, мовби життя закінчилося. Три роки... вся моя молодість — коту під хвіст. Однак я не мав рації: життя тільки починалося. Душа тільки боліла, що я так і не дочекався Ірми. Якби вона приїхала раніше, може, я б не вталапався в таку біду. Бідний мій тато прийшов на суд при всій своїй параді й жодним жестом не виявив своїх емоцій. Сидів, як камінь. З таким успіхом міг би сидіти серед заприсяжених. Не бачив мене стільки літ, то три — байка.

Далі я знову опинився на подвір’ї і чекав Кулюса, якого хіба тісний крават[21] підстерігав. Його судовий процес теж не тривав довго, бо справа була ясна, а Кулюс не відпирався. Відтак нас посадили до поліцейського фургону, де впрівали від спеки інші в’язні: висушена жіночка непевного віку і молодик без одного вуха з таким сумним обличчям, ніби мав завтра померти. Жінка, звісивши розчухрану голову на пласкі груди, дрімала, поклавши обтріпаний зелений капелюшок собі на коліна, молодик дивився крізь заґратоване вікно на вулицю.

— І як? — запитав я Кулюса, коли ми вмостилися. — Кілько дали?

— Пожиттєво.

— О, то люкс! Вітаю! — втішився я і потиснув йому ґрабу. — То ліпше, ніж дриготіти на вітрі ногами, не?

— Я би того не пережив. Скуботки ся страшно бою.

А потім розсміявся і розповів, що в самому кінці, коли присяжні мали виголосити вирок, з’ясувалося, що той, кого він гейби закатрупив, кого всі мали за мерця і збиралися ховати, нарешті отямився. І Кулюсу, мабуть, за компанію зі мною, вліпили теж три роки. Такий у них був настрій того дня.

Коли авто рушило, одновухий з невимовною тугою в голосі почав називати вулиці, які ми минали.

— О, Бернардинський пляц. Кнайпа «Центральна».

— Там я раз впився на трупа, — сказав Кулюс.

— А тепер нас чекає цюпа, — продекламував одновухий. — Повезуть нас у Бригідки. Ми їх називаємо Медівнею.

— Чому? — запитав я.

Повезуть нас у Бригідки. Ми їх називаємо Медівнею

— Бо там усе з медом, — зареготав. — Хіба нє, Курчалабо? — штовхнув жінку.

— А такечки так, що з медом, — промуркотіла вона.

— Минаємо кіно «Apollo», — продовжив чоловік.

— Я там був, коли крутили «Любов і смерть», — зітхнув Кулюс.

— То як вони ся кохали, а потім отруїлись? — запитав я.

— Йо, — хитнувся всім тілом Кулюс, — так було. — Моя жінка плакала, а я нє. А вона: ти йолопе з кам’яним серцем! Померла, сердешна, не доживши до суду.

— З журби? — спитав одновухий.

— Аякже. За паном Мрожком. Сплутала свої ліки з аршеником[22], яким я щурів труїв. Ціле щастя, що я на ту пору сидів у цюпі.

— То ви тепер удівець, — констатував я співчутливо. — Тепер заживете, не?

— Тепер заживу. А той Мрожко, курча беля, ожив. Тож треба? Тиждень лежав без пам’яті, вже вирішили, жи йому амінь, а він ади-во ожив.

— Яв «Apollo» ходив кожного понеділка, — сказав одновухий. — Вибирав, де сидит пані в червоному капелюшку, і вмощувався біля неї. І навіть ніц не говорив. Мені було доста лише біля неї сидіти. Нюхати її парфуми, слухати, як шелестит її сукня, як вона шморгає носом, або зітхає, коли сумна сцена.

— А чого лише по понеділках? — поцікавився Кулюс.

— У понеділок я мав вільне, бо працював у ресторації піаністом. Увесь тиждень, а особливо в суботу і неділю було купа роботи, танці за танцями. В понеділок я відпочивав. О, вже Легіонів. Кіно «Casino».

— І шо там нинька крутять?

— «Дорога до Ріо де Жанейро». Нігди там не був.

— У тому Жанейро?

— Не, в «Слеші».

— А я любив ходити до кіна при пасажі Міколяша, — мрійливо закочував очі Кулюс.

— До «Тону»?

— А я любив ходити до кіна при пасажі Міколяша, — мрійливо закочував очі Кулюс

— Йо. В «Утіху» нас не пускали, там показували кіна для дорослих. Але в «Тоні» ся збирала своя Гранда[23], хоч і панувала задуха. О, там ми ся розважали фест. Мій кумпель Дзяма мав таку спеціальну гумову рурку, яку встромляв до кишені комусь, хто сидів попереду і цюняв через тоту рурку в кишеню. Ото була потіха.

— А так-так, — похитав головою одновухий, — я не раз пробував до «Утіхи» заскочити. Ше й нинька пам’ятаю рекламу: «У затишній залі й милій атмосфері проведеш час, оглядаючи французький еротичний фільм “Поволютку, мій когутку”». Але жи кіно крутили лише їдним проектором, то мусили вони робити перерви для зміни плівки. Тоді ся відчиняли бічні двері, аби глядачі могли подихати свіжим повітрям і перекурити. А ми на то тіко чекали і влітали досередини. Ганяли нас потім но цілій залі, але як не вдавалося до наступного дзвінка вигнати, то вже малисьмо спокій, сідали ми спокійно на підлозі перед екраном. А шоно закінчувалася чергова плівка, і в залі запалювали світло, як починалося нове полювання на нас із веселим гулюлюканням, свистом і криком.

— То так, але з появою звукових фільмів та забава ся скінчила, бо звукові фільми демонстрували з двох проекторів відразу і сеанс тривав без перерв, — устряв я. — А новий власник вигадав оригінальну привабу. Під час сеансів улітку до зали заходив дядько з великою піпою і розприскував над головами глядачів пахущу «лісову воду». В ніздрі бив аромат лісу і квітучого лугу.

— А була ще їдна цікавинка «Утіхи»: «чоловік з пугою», — згадав одновухий. — То був тип, який пильнував за порядком. Іно в кіні зчинявся балаган — штовханина за крісло, кидання огризками яблук, стрибання через ряди, тоді звідкись із темряви з’являвся той чоловік, змахував довжелезною пугою і самим її кінчиком безпомильно попадав просто в голову батяра. І шо цікаво: нігди не хибив. Ніхто не міг збагнути, як то йому ся вдавало орієнтуватися в суцільній темряві. А деколи доста було його скрадливого загрозливого шепоту: «Ти, в зеленім светрі, я тебе бачу! Слухай, шкрабе, в третім ряді!» Але незабаром його було арештовано за пограбування банку, і він десь пропав.

— Но, абисьте знали, жи то був я, — сказав Кулюс. — Тілько жи з тим пограбуванням вони всралися, бо ніц мені не довели, і я за три тижні вийшов з цюпи. Але директор вже не взяв мене назад.

На хвилю запанувала мовчанка. Я запитав одновухого:

— А вас чого до цюпи?

— То ви про мене не чули?

Раптом жінка рвучко скинула голову догори й зарепетувала:

— Гальо! Гальо! Стати! Я проїхала свою зупинку!

Вона намагалася навіть стукати в кабіну, але Кулюс її стягнув назад на лаву.

— Сказала, як перднула, — буркнув він, — ми всі свої зупинки давно проїхали.

— У, курв’яр засраний, — промурмотіла Курчалаба.

— Стули хавку! — гаркнув капрал у віконечко.

— Йди до дули — збирай крупи, — а відтак затягла:

На вулиці Миколая, фай-дулі, фай-дулі-фай.

Била баба пуліцая, фай-дулі, фай-дулі-фай!

Хулєра!

— Кажу востатний раз: стули хавку! — повторив капрал.

— Ей, пане пуліцай, не гнівайтеся, — озвався Кулюс, — бо то пісня про тих пуліцаїв, жи були за Австрії.

— Гм, може, воно й так, — відповів капрал, — але якого вона милого зиркає, співаючи, на мене?

— Але ж так чинять усі співаки. Хіба ви не бачили в театрі?

Тим часом Курчалаба продовжувала:

Раз го в дупу, раз го в яя, фай-дулі, фай-дулі-фай.

Так ся лупит пуліцая, фай-дулі, фай-дулі-фай!

— Не чули про мене? — ще раз перепитав одновухий.

— А чо би мали чути, — сказав я. — Та й звідки.

— В газетах писали.

— І що там писали? — спитав Кулюс.

— Про червоного душія.

— То ти? — з неабияким подивом промовив Кулюс.

— То я, — з неприхованою скромністю відповів той.

— О рани Господні! — вжахнулася Курчалаба. — А я біля нього такво сиджу!

— Не бійтеся, пані, — відказав одновухий, — мене старі спиті порхавки не збуджують. Та й капелюшок у вас зелений.

— О, диви, який молодий! За кілька днів будеш гнити в Брюховицькому лісі.

— То чим ви займалися? — спитав я. — Душили?

— Так. Жінок у червоних капелюшках. Така в мене була вузька спеціалізація.

— А де ви загубили одне вухо?

— О, то ціла історія, — зрадів душій. — Була в мене біня[24], ходила завше в червоному капелюшку. Але раз я її прилапав з якимсь мундуровим[25]. Нє, жиби вони шось не те робили, шо нє, то нє, але дефілювали си на Корсо[26] попід руку. То мене не на жарт вкурвило, я зробив їй шкандаль, а вона сказала, жи не хоче мене більше знати, й виштовхала з хати. Я кілька днів не мав собі місця. І думаю, шо б мені таке зробити, жиби вона повірила, як я її сильно люблю. І ту я згадав про Ван Ґоґа. То такий маляр славетний, котрий втяв си вухо і післав го коханій. Шо там далі було з ними, не знаю, бо то я прочитав на клаптикові газети, як-єм крутив папіроску. Але вирішив, шо вона мусила то оцінити дуже високо. Ну і я подумав, жи такий подвиг можна повторити. Та й повторив. Післав їй своє вухо. Але то ніц не помогло, бо курва є курва, і на то ради нема. Вона те вухо викинула псові. Так мені й відписала: «намастила-м го смальцем і дала Бриськові». І то мене так пойняло, шо відтоді я став душити всіх курвів у червоних капелюшках.

— І скільки було жертв?

— Поліція нарахувала двадцять штири, але я признався лише до двадцяти трьох.

— То ніби вам на тому ся розходило? — спитав Кулюс. — На одну більше чи менше, не грає ролі.

— Перепрошую, — твердо промовив душій, — я чужі жертви на себе не хочу брати. На тім світі, коли вони всі мене обступлять, я не хочу чути від них жодних претензій, жи з’явилася поміж ними ше якась фіпця, якої не торкалися мої чутливі музикальні руки. — Він випростав свої довгі пальці й поворушив ними так, ніби перебирав клавіші. — Найбільше я любив фільми про гангстерів, але мусив ходити на мелодрами, бо кобіти фільми про гангстерів не дуже шанували.

— У нас гангстери неможливі, — сказав Кулюс, — бо ми п’ємо пиво. А треба було пити віскі.

— Я пив. Ніц особливого, — сказав душій. — Самограй. — Потім зиркнув у вікно: — Приїхали.

Чути було, як скреготнула брама.

— Ну, виповзайте! — гукнув капрал, відчинивши двері.

— Я перша, — сказала Курчалаба і, підійшовши до краю авта, простягнула поліцаєві руку: — Прошу дамі подати руку.

— Ще чого! Злізай!

— Е ні! Інакше не злізу! Що то у вас за виховання! Ким була ваша мама? Продавала фйолки на Сиктуській? Та певно! Де би вона могла синочка навчити, як поводитися з дамами!

Капрал втрачав терпець:

— Попхайте її там, бо вже мене колотит від неї.

— Е-е, як можна! — сказав поважно Кулюс. — То ж таки дама.

Врешті поліцай таки подав їй руку, і вона з великим фуком зійшла східцями на землю, а ми за нею. Курчалабу повели до жіночого відділу, і вона гукнула нам на прощання:

— Хвіст догори!

— Ви її знаєте? — запитав я в одновухого. — Чому її прозвали Курчалабою?

— А ви не бачили її рук? Худі, з довгими лазурями — чисто курячі лаби. Такі ручки проникали в будь-яку кишеню і в будь-яку торбинку. Майстриня!

Нас повели через безлюдне подвір’я до приміщення тюрми, але спочатку завели до канцелярії і наказали викласти речі, аби їх дбайливо переписати. Я виклав кавалок гребінця, одну шнурівку, складаного ножика і два золотих. Душій витрусив з кишень лише тютюн. Кулюс виклав на стіл жменю пражених соняхів, зіжмакану хустинку до носа, пуделко з-під сірників і годинник-цибульку, стрілки на якому надійно завмерли.

— Нащо вам то? — спитав капрал, пробуючи накрутити дзиґарок. — Він зіпсований.

— То пам’ятка мого засраного дитинства, — сказав цілком поважно Кулюс. — Я його позичив у свого татуська, коли він попав під трамвай.

— А-а, — хитнув головою капрал і сховав усі наші речі по конвертах, лише соняхи й тютюн змів до сміттярки.

— Прошу пана, — звернувся до нього Кулюс, — чи не будете такі ласкаві повернути мені пуделочко.

— Пізніше тобі все повернуть.

— Але ж він до того часу здохне.

— Хто?

— Хрущ.

— Який в сраці хрущ? Що ти мені голову морочиш? Забув де знаходишся?

— Бо там, прошу я вас ґречно, є хрущ, і він здохне з голоду.

Капрал поліз у конверт, витяг пуделочко, там і справді сидів хрущ і рухав вусиками достоту, як і пан капрал.

— Коли мені сумно, — пояснив Кулюс, — я прикладаю пуделочко до вуха і наслухаю, що мені хрущик хоче повідомити. То така забава ще і дитинства, бо тоді приходять до мене в спомини золоті дні, оповиті медовим сяйвом сонця.

— Тьху, — сказав капрал. — Забирай свого хруща.

Кулюс чемно подякував. Канцеляристи, що сиділи за бюрками, не зводили з нас очей, і капрал, аби задовольнити їхню цікавість, мрукнув:

— О, маєте! Червоний дутій.

Всі одразу пожвавилися. Пані в окулярах промовила:

— Навіть пристойно виглядає.

— Тим і брав, — сказав капрал таким тоном, ніби він усе вже знав про душія.

— Нарешті я зможу вбрати свого червоного капелюшка, — сказала пані.

— А нині ви його при собі не маєте? — запитав невинним голосом душій.

— Ні! — скрикнула пані істерично. — Не маю!

— Шкода, — зітхнув душій.

— У нього на совісті двадцять чотири жертви, — сказав капрал. — То вам не помпка від ровера.

— Перепрошую, двадцять три, — поправив душій. — І я не якась там помпка, а цілий ровер.

— Ну, нічо, нічо, — хитнув головою капрал, — тобі не довго вже лишилося. А це, — показав на мене, — особливий фрукт. Розвалив череп чоловікові своєї коханки. Тесаком до м’яса. Попав рівно посередині, осюди-во, — і він показав на своєму лобі, куди попав тесак.

— Не, — похитала головою жінка. — Такого я ще не чула. Аби чоловік забив коханця — таке буває і не раз. Але щоб навпаки?

— Ну! — пожвавився капрал. — Та ж бачите, до чого то йде? Весь світ стає дибки. Мало того, що помпував його жінку, то ще й уколошкав чоловіка, як якогось бузівка.

— І я вам скажу, — промовив пан з папіроскою, — що то не так просто. Колись мені довелося кабанчика бити, то я сокирою не попав у центр чола, а він, бач, тесаком! Майстер! Різником працював, що?

— Де там. Пердолений фордансер, — скривився капрал. — А той, — тут він нарешті звернув увагу на Кулюса, — закатрупив пана Мрожка.

— Не хотячи, — поправив Кулюс з ввічливою усмішкою.

— Пана Мрожка! — промовив задумливо старший пан з папіроскою за вухом. — Того, що сидів у нас за багатоженність?

— Ая, того самого. Так що, коли подумати, фацет навіть добру справу зробив би. Бо нема чого такому пройдисвітові кубітам життя псувати. Але дубель-пусто: пан Мрожко нинька ожив після тижневого омертвіння, а наш Кулюс, замість піти за кілька днів до Пана Бога, буде ту цілих три роки байдики бив.

— Що ви кажете! — здивувався старший пан. — Ожив! Яка шкода.

— О, — втрутився Кулюс, — то була така скотиняка, що якби ще десять разів ожив, я б його десять разів добивав. Можна сказати, я хотів зробити послугу для світу.

— Цить, — гримнув капрал. — А пан Мрожко, між іншим, хлоп з головою, університет закінчив.

— Е, тоті університети до добра не доведуть, — сказав старший пан.

— І я так кажу, — погодився капрал. — Воно, бачте, хоч люди й кебетні, але непевні. Доки злочинець на волі, панікують, що його ще не впіймали, а коли він тутечки — здіймають крик, що над ним знущаються. А насправді вся їхня наука гівна варта. Справжня наука починається в нас. Бо хто всі революції робить? — тут його очі на мент зблиснули нервовим вогнем і погасли, а я подумав, що цей блиск у його очах не віщує для мене нічого доброго, бо це не людина, а уламок муру без жодної щілинки, з якої могла б пробитися трава. — Вчені! Не далі, як учора, ми їх розганяли.

— То там, на Мощеній?

— Ая. За якусь сик... сик...

— Сиксуальну революцію, — підказав Кулюс.

— О, і ти там був? — суворо глипнув капрал.

— Тіко як спостерігач.

— Сиксуальну! Треба ж! — хитав головою старший пан. — У мене онучка — ще йно тіко підросло, а вже за хлопцями заглядає.

— Еге, як той казав, ні цицьки, ні пицьки, а дупою круте.

Старший пан ображено зиркнув на капрала і нахилився над паперами.

— Ну, гаразд, — сказав капрал, — нам пора. За мною.

Далі ми зійшли вниз і опинилися в приймальні, яка нагадувала лікарняну, бо там була вага, зростомір і ванна за перегородкою. За столом сидів тюремник і щось писав у великій книзі.

— Зміряй і зваж, — сказав капрал.

Кулюс важив 110 кіля, а душій 65.

— Такий хробак, а задушив двадцять чотири кобіти! — дивувався тюремник.

— Перепрошую, але іно двадцять три.

Капрал розсміявся:

— Для шибениці то не має жодного значення. Тепер ти, — кивнув мені.

— Вага вісімдесят два, — сказав тюремник. — Зріст метр вісімдесят п’ять.

— Добра тичка гівно мішати! — засміявся капрал. — А тепер ходімо за мною.

Ми рушили довгим коридором, кроки відлунювали і зникали у відгалуженнях. Біля камери з металевими Дверима капрал зупинився.

— То для страченців, — пояснив Кулюс.

— Мовчати! — гаркнув капрал і крутнув ключем у замку.

В камері сидів огрядний парубійко.

— Здоров був, Лабасю! — привітався капрал.

— Дай Боже й вам, пане капрал, — відповів той, радісно усміхаючись.

— Як ся маєш?

— Дякую, добре. Якщо ви маєте на увазі мій стан нервовий, я в цілковитому порядку.

— Ти причастився?

— Ні, пане капрале.

— Чому? Хіба ти забув, що за чотири дні підеш туди? — і він вказав на зелені двері в кінці коридору.

— Е-е, ні. Через три дні, пане капрале, ви помилились.

— Невже таки через три?

— Авжеж. Бо через чотири дні туди піде Мальвіна. Я добре пам’ятаю.

— Гм... І справді. Я й забув про Мальвіну. То вона переживе тебе на цілий день? Ха-ха-ха!

— Ха-ха-ха! — підхопив Лабась.

— І тобі не страшно? Підеш сам? Не доведеться тебе волочити через увесь коридор?

— А таки сам. Коли мені ноги будуть підгинатися, знайте, що це не мене пойняв страх. Чуєте? Не мене. А моє жалюгідне тіло! Так, це моє тіло підводить, і воно навіть зараз починає тремтіти при одній лише згадці про зашморг. Ха-ха-ха!

Тепер він сміявся сам, капрал, насупивши брови, покусував нервово губи, йому, видно, перестав подобатися цей сміх. Я зиркнув на душія, він стояв блідий, його довгі пальці тремтіли.

— Я привів тобі напарника, — нарешті видушив сухо капрал. — Піде туди після Мальвіни. — Він підштовхнув душія до камери, той, повільно переступаючи, увійшов і завмер біля стіни. — А коли захочеш, я організую вам з Мальвіною посиденьки чи то пак полеженьки. Дайся чути. А в той найважливіший у твоєму житті день, звісно після того дня, коли ти прийшов на світ, я можу навіть тобі прислати чарку коньяку.

— Перепрошую, пане капрале, але лікарі мені суворо заборонили вживати алкоголь. Можуть бути непередбачені наслідки, а ви потім будете відповідати.

Капрал затрясся від сміху і, підморгуючи нам, хихотів:

— Ото ску... ску... скурвий син, нє?

Помітивши, що капрал зібрався зачиняти камеру, Лабась запитав:

— Маю тільки одне питання... Е-е, як би то сказати... чи то буде боліти? Бо, знаєте, я до болю ставлюся з острахом. Одного разу мене вкусила оса, і я дістав шок, з якого мене ледве отямили. Розумієте, про що мені йдеться? Дуже не хочеться зіпсувати вам вашу відповідальну роботу.

Капрал наморщив чоло, похитав головою і відповів:

— Лабасю, ти й не підозрюєш, як нам тут усім буде тебе бракувати. Ми ж уже, можна сказати, зріднилися. Навіть не уявляю собі, як, прокинувшись одного ранку, не почую твого бадьорого співу. Тому для тебе зробимо все в найкращих наших традиціях. Процедура буде зведена буквально до кількох секунд. Раз-два — і ти вже тріпочеш крильцями в дорозі до неба.

— Це добре. Дуже добре, пане капрал. Просив би-м тільки про одну послугу. Чи не можна мені, наприклад, завтра організувати генеральну репетицію. Ну... примірятися... прилаштуватися... розумієте, що я маю на увазі? Бо ану ж у відповідальний день мотузка виявиться закоротка або задовга, її будуть підтягувати, або навпаки опускати, а я буду стояти й чекати. І тоді жодним чином не вкладетеся у ті кілька секунд. А я б щиро бажав, аби сталося саме так, як ви ото розповіли: раз-два і фю-урр!

— Гм, цілком слушне прохання. Дійсно, так часами буває, що шнурок не допасований через те, що перед тим вішали якогось курдупля або навпаки — цимбала. Охоче прислухаюся до твого прохання і обговорю його з паном директором. Всього найкращого.

Після цього він зачинив камеру. А тоді, звертаючись до нас, промовив:

— Мальвіна! Краля з вищого світу. Пінка-сметанка, хе-хе! А теж гуди — отруїла свого чоловіка, бо хотів з нею розлучитися. Людська скнарість веде до загибелі. Ходімо далі. — Дорогою продовжив: — Але гарна бестія! Шкода таку красу вішати. Як лише уявлю собі це пречудовне тіло на мотузці... як воно теліпається, смикається... Хочете, покажу?

Капрал підморгнув нам і рвучко звернув убік, ми проминули ще один довгий коридор і зупинилися перед металевими дверима, на яких була табличка з написом «Мальвіна Ходинецька». Капрал відчинив двері. З кутка в куток ходила вродлива довгонога білявка років тридцяти.

— А-а, пане капрал! — усміхнулася вона. — Кого це ти мені привів? Хочеш аж двох мені підселити?

— Нє, просто хотів, аби вони подивилися на тебе. Краса потребує уваги. Хочу, аби вони запам’ятали тебе і носили у своїй пам’яті, знаючи відтепер, що навіть такий втілений янгол може перетворитися на бестію.

— Ой, не треба мені тут папільотки на голові крутити[27]. Ви знали мого чоловіка? Ото була бестія! Мав купу коханок, а я то все мусила терпіти.

— То чому була така дурна та й не найняла когось, аби дав йому по голові, а сама взялася труїти? Уявляєте, — звернувся до нас, — ще й сама пішла до аптеки й купила трутку. То ж треба розум мати!

— Ну, так... — погодилася білявка. — Другий раз я б так не попалася.

— Другого разу не буде... Там у мене є один молодик, який за три дні обідати буде на небесах. Він не проти зустрітися з тобою тет-а-тет. Таку маленьку послугу я можу зробити для вас. Просто хотілося б, аби таке перфектне тіло ще отримало свою порцію втіхи. Га? Що скажеш?

— Ах, як ви смакуєте подібні слова! З вас вийшов би добрий кухар, а вийшов...

— А вийшов?..

— А вийшов лантух гівна!

— Ну, курва!

Капрал роздратовано затраснув двері, підборіддя його тряслося. Він скомандував іти поперед нього, ми пройшли ще зо сто метрів і опинилися біля дверей нашої камери. Скреготнув ключ.

— Ну, будьте, як вдома, — кпив собі капрал. — Скоро обід.

Віконце з ґратами високо вгорі демонструвало нам клаптик неба.

Стіни були розписані розмаїтою базґраниною, траплялися віршики і малюнки. По обидва боки камери тяглися дерев’яні причі, на яких лежали сінники, застелені коцами. За хвилю нам принесли простирадла з сірого грубого полотна та подушки, напхані соломою. До стін кріпилися полички з мисками, ложками та особистими речами. Під вікном стояв невеликий стіл. Причі й стіл примоцовані були залізними штабами до підлоги. Камера була розрахована на чотирьох. Двоє інших в’язнів дивилися на нас з нижніх прич вивчаючими поглядами. Один з них був доволі грубим і присадкуватим з великим картопляним носом, він забурчав:

— Шо, знову «долиняри» чи «павуки»? — натякаючи на «долинярів», що крадуть з кишень, і «павуків», що крадуть «павутину» — випрану білизну з горищ.

Другий, старший хлоп, скидався на сухотника, аж закашлявся так сміявся. Кулюс окинув оком причі й промовив:

— Я Кулюс. Запам’ятали? Ну, то йо. Мені закатрупити, як два пальці обслинити. І таких гівнюків, які регочуть без причини, я з особливим задоволенням чикрижу майхером[28]. А це мій кумпель Стефко, — він зробив паузу, мовби спостерігаючи, який ефект викличе моє ім’я, і повторив: — Стефко. А тепер язда[29] нагору, бо наші причі внизу.

Грубий повагався лише мить, врешті встав і переставив свого сінника нагору, а з верхніх зняв і дбайливо розстелив унизу. Те саме зробив сухотний.

Двері відчинилися і нам принесли обід: кожному по дві бляшані миски. В одній була зупа, а в другій картопля розбовтана з водою і доправлена борошном. Дісталося нам і по дві скибки чорного хліба. За столиком було місця тільки для двох. Кулюс кивнув мені, і ми з ним сіли їсти, ті двоє їли на своїх причах і сопіли незадоволено. Кулюс їв з апетитом і аж прицьмакував. Я не відчував голоду і бульбу віддав Кулюсу.

Так почалося »моє життя за ґратами. Тричі за день до камери заходив в’язничний сторож, роздаючи снідання, обід, вечерю. Годували нас переважно пенцаком[30], а тижні ми рахували від бульби до бульби, бо її давали по п’ятницях. О шостій вечора була перевірка: обстукували ґрати, оглядали камеру, борони Боже мати олівця або ножа. Раз на тиждень можна було дістати польську книжку, але що мої сусіди книжок не читали, я замовляв собі ніби й для них і поринав у фантазійні світи, далекі від того, який мене оточував. Згодом ми з тими двома здружилися. Кулюс поцікавився у сухотника, за що його посадили. Він замріяно поглянув на стелю, вкриту темно-сивим шміром[31], і промовив:

— Можливо, я зарізав кого-небудь.

— Як? Ти не пам’ятаєш, чи зарізав когось?

— Нє, не пам’ятаю. Прокидаюся зранку, а біля мене труп.

— Жіночий?

— Та я що — збоченець, курда? Ясно, жіночий. Я би з чоловічим трупом у ліжко не ліг нізащо.

— Чекай-чекай, виходить, ти ліг у ліжко таки з трупом, а не з живою жінкою?

— Можливо.

— Що значить можливо? Ти й цього не пам’ятаєш?

— Нічого не пам’ятаю. Прокидаюся — труп. Придивляюся — люксова дама! Баєчне волосся, а перса! Перса, як дині! А живіт... живіт, як галявина... а може, як полонина... тут тобі плай... там тобі гай...

— Ага, з тобою зрозуміло, — задоволено похитав головою Кулюс. — Убив. А ти за що? — до грубаса.

— Я філософ. Але моя філософія страшніша за будь-яке вбивство. Кожен, хто ознайомиться з моєю філософією, стане не просто вбивцею, а серійним убивцею.

— О, цімес! Давно мріяв стати серійним, — затер руки Кулюс. — А то якось у мене не вийшло. Після першого загребли.

— Бо вбивство — це теж мистецтво, і його треба робити чистими руками. Мусит бути спеціяльна підготовка.

— А-а, то ти працював саме над нею?

— Власне. Правда, запровадити в життя не встиг. Але не пробуйте мене на цю тему розбалакати. Доки мої філософські роздуми не оформляться в завершену працю, ніхто не почує від мене нічого конкретного.

З нашого вікна, коли стати на ослін, видно було камеру ч. 21 на першому поверсі лівого крила в’язниці. Не раз, коли вартового на коридорі не було, я заглядав до вікна, щоб побачити, хто там сидить, але не бачив нікого. Та не минуло й місяця, як нас із Кулюсом перевели саме до тієї камери, яка була набагато більшою, і жило там двадцять два в’язні, переважно молодики, яких звинуватили в належності до ОУН. Частина з них були неповнолітніми. Був також один комуніст Йосип Шварц[32], якого затримали з летючками. Також було два кримінальники: сільський коваль, що забив на п’яну голову іншого пияка, а другий — звичайний злодій, який відразу заявив, що є старостою келії і з «клявісом»[33] буде говорити лише він. А ми, «цувакси»[34], маємо в усьому його слухати.

Кулюс його ввічливо вислухав, взяв за груди і промовив тихо, але виразно:

— Я є Кулюс. Запам’ятав? Я староста. А то, — вказав на нього, — мій заступник. І запам’ятай: я б’ю іно раз. Але на амінь.

Більше ми з ним проблем не мали. А загалом Шварц був цінним кадром, бо передплачував кілька львівських газет, а ми мали змогу їх читати. Попри комуністичні переконання і єднання усіх пролетарів, він залишався патріотом свого народу і болісно переживав, довідуючись, як у Речі Посполитій щороку наростає антисемітизм.

Оунівці спочатку зиркали на нас вовком, але скоро розвідали, що ми свої. Вони були дуже добре зорганізовані й всі вільні години займалися тим, що вивчали історію, літературу та вправлялися в мовах, хто які знав. А що я читав товсті романи, то потім прохали мене переповідати зміст. При тім, що хатранки[35] відбувалися часто, тим хлопцям дивним чином вдавалося отримувати й передавати далі різні українські книжки, які вони читали упівголоса, та ще й дописувати до в’язничної газети, яка теж мандрувала з келії до келії. Такі порядки були й в інших камерах, де оунівці складали більшість, а де їх було мало, доводилося проблему вирішувати на в’язничному подвір’ї, беручи в облогу старосту такої неприхильної до українців камери. Часом доходило до бійок, бо «кіндери»[36] намагалися усіх собі підкорити. Бійки починалися тільки вечорами, коли камери замикали на ніч, тоді бійки перетворювалися на справжні баталії, в повітря злітали полиці й рури з ліжок. На ту пору, коли я потрапив до Бригідок, націоналісти отримали перемогу на всіх в’язничних фронтах, і панувало перемир’я, але в нашій келії на стелі ще виднілися засохлі бризки крові.

Шварц поводився тихо, лише інколи намагався встрявати, якщо мова заходила про сталінські репресії чи Голодомор, але його хутко зацитькували. У річниці вбивств Петлюри й Коновальця по всіх Бригідках оголошувано бойкот комуністів. У інших камерах їх було чимало, а ми мали лише одного маленького куцого Шварца. Але як бойкот, то бойкот, і ми повідомляли йому, щоб того дня не смів до нас озиватися взагалі. Шварц дотримувався обіцянки, а як чогось потребував, обмежувався мигами. Зрештою, ми не мали до нього жодних упереджень, якось він нам признався, що дописував до українських комуністичних видань під псевдо Йосип Чорненький.

Час волікся поволі, але тільки доти, доки я в тому в’язничному часі перебував, а коли він скінчився, залишився позаду разом з тюремним смородом, то ті три роки скидалися на доволі короткий термін через те, що сірість днів і ночей була завше та сама, і дуже рідко щось із того сувою можна було виокремити.

V. Андреас

1

Як я жив до другої війни, ліпше не розповідати, це було безконечне намагання впорядкувати своє життя, я хапався за все одразу, але зарібки мені йшли тяжко. Все, що могла мені запропонувати мама, — бути трагачем[37], однак то було не для мене, що таке трагач, я вже знав, бо кілька днів відгарував на базарі, ні рук, ні ніг потім не чуєш, а все, що заробив, пішло за вітром у шинку. Я шукав чогось легшого, не завжди вдало, мама намагалася мене напоумити, але я її не слухав, не раз і в цюпі доводилося побувати, бо в пошуках вигідної праці потрапляв у погану компанію. У мене було чимало знайомих серед злодіїв, в основному долинярів, які товклися по базарах, сам я тим ґешефтом не бавився, лише не раз попивав собі з ними в кнайпі. Але як на початку тридцятих вдарила криза, їхні зарібки сильно впали, і вони вирішили зоставити в спокої покупців, а взятися натомість за продавців. Так ото вони обклали податками всі ятки й за невиплату мстили — били власника, трощили ятку або не пускали до неї покупців. На такі акції вони й мене залучили. Кожен новий перекупник мусив заплатити «вписове», інакше на базар не пускали. Але після того, як нас усіх скрутила поліція, і я відсидів два місяці, то порвав з ними.

Попри всі ті негаразди були в мене й світлі дні, коли я міг займатися своєю улюбленою справою — поповнювати колекцію ґудзиків. Доводилося для цього вдаватися до різних способів, але тут мета виправдовувала засоби на всі сто відсотків. Довідавшись, що 11 березня 1933 року до Львова прибуде фундатор футуризму й особистий приятель Муссоліні Філіппо Томмазо Марінетті, я загорівся будь-що-будь потрапити на зустрічі з ним. Газета писала, що ввечері того дня поет має оглянути виставу за своєю п’єсою «Полонені» в Оперному. Я помчав до театру і купив найдешевший квиток, який був, а наступного дня з хвилюванням сидів на гальорці й чекав Марінетті. Коли він з’явився у своєму чорному фракові, публіка привітала його стоячи. Я ледве досидів першу дію, і ще вона не закінчилася, а я вже мчав до буфету, цілком слушно розраховуючи на те, що поет мусить чогось напитися. І так сталося: він прийшов до буфету у супроводі цілої армії прихильників і писак, вони так біля нього юрмилися, що поет навіть не міг наблизитися до прилавка, аби замовити собі щось. Врешті гукнув через голови, і йому передали келих шампана, він попивав, а довкола нього вирували неабиякі пристрасті, жінки тицяли листівки для автографів, журналісти розмахували записниками, а незабаром у невеликому приміщенні забракло повітря, стало жарко, Марінетті час від часу витирав піт з чола, врешті не витримав і скинув свого фрака. Хтось послужливо підхопив його і повісив на вішак, а я тільки й чекав тієї миті, аби підкрастися і в тому шумовинні тихенько втяти ґудзичка з його фрака. Після того я так само тихенько й зник. Наступного дня газети писали, що інсценізація авторові сподобалася навіть більше, ніж римська, особливо він хвалив світляні ефекти. А після вистави відбувся бенкет на честь гостя в «Жоржі». Про запропалий ґудзичок не було ані слова. Шкода.

А після вистави відбувся бенкет на честь гостя в «Жоржі»

Друга поважна справа, якою я перейнявся зі щирим серцем, — перемитництво[38]. Я зібрав невеличку ґранду, і ми час від часу перетинали совєтський кордон. Туди несли різні вживані манелі — одяг, взуття, а назад — лантухи з соняшниковим насінням. Те насіння ми потім з успіхом продавали, а вбрання нам діставалося майже задарма, бо ми його брали в покійників, тобто не в самих покійників, а в їхніх родичів. Мали ми стійку на Личакові й пильнували, коли ховають якогось пристойного хлопа чи порядну кобіту. Я в таких випадках приєднувався до жалобної процесії та заводив розмову з ким-небудь, переважно з молодими кобітами, я хвалив небіжчика, казав про нього теплі зворушливі слова, вдаючи давнього знайомого, але, мовляв, давно ми не бачилися, а тепер мені так його бракуватиме. При цьому я довідувався чогось більшого про нього, а коли відбувалося прощання, я вихоплювався наперед і промовляв так, що нарід починав сьорбати носами, хлипати й завивати. Промова в мене завше була одна й та сама, я знав її напам’ять і міг залежно від обставин і від реакції слухачів то піднімати голос, то опускати, а як деколи помічав замало емоцій, то сам починав ридати. Після таких промов мені дякували, обнімали, а потім тягнули на поминки. Найбільше мені подобалося смалити халяви до молодих удовичок. Я їх ніколи не залишав напризволяще, після похорону вів попід руку і знову молов приємні для їхніх вушок слова, змальовуючи їхнє майбутнє сумирне життя, в якому навіть після втрати чоловіка знайдеться місце і для щастя. За столом я теж сумлінно дбав про вдовичку, майже нічого не їв, щоб не відволікатися, а в самому кінці, як прощалися, з почуттям досконало виконаної гри, отримував запрошення на візит. Не скажу, що завжди, але в переважній більшості удовички згодом віддячували мені не тільки і лахами свого чоловіка, але й усім решта, й готові були хоч зараз іти під вінець, але я стримував їх тим, що про це подумають люди, а коли вже людська думка переставала бути актуальною, зникав.

Часом траплялися непередбачені пригоди. Якось на похороні після того, як я виголосив свою коронну промову і довів людей до сліз, раптом упізнав Гелю, одну зі своїх жертв, вона виявилася подругою Зосі, свіжої удовички, і не встиг я підбити клинці до тієї, як Геля вхопила мене за руку і просичала у вухо все, що про мене думає. «І ти це кажеш після того всього, що між нами було? — запитав я тремтячим від хвилювання голосом. — Невже нам було з тобою так зле?». — «Але ж ти пропав, і гульвісо, пропав і не давав про себе чути». У голосі її вчувалося, що вона готова все мені вибачити, то я її, як умів, заспокоїв, аби не влаштувала скандалу. А все ж таки без скандалу не обійшлося. Зося жила з дітьми й нянькою і привести мене додому не могла, тоді врешті я вмовив її піти до готелю «Краківський», де в мене був знайомий адміністратор. Та тільки ми зачинилися в номері, і я почав стягувати з неї всі її гесики[39], як за дверима пролунали голосні крики. То Геля сперечалася з адміністратором, він наполягав, що в номері нікого нема, а вона кричала, що бачила, як я завів сюди даму. Зося кинулася вдягатися, а при цьому ридала і бідкалася, що так підвела свою найкращу подругу. Геля тим часом гаратала в двері руками й ногами. Я чув, як з сусідніх номерів повиходили люди, і у коридорі там уже панував гармидер і сміх. Нічого робити, я перекрутив ключа в дверях, різко відчинив, і Геля, не втримавши рівноваги, впала на паркет, а я, увібравши голову в плечі, хутенько вислизнув на коридор і помчав геть. Наступного дня Геля підстерегла мене на Кракідалах[40], де я забирав гроші за продані лахи, і дала по писку. У неї самої був синець під оком і розбита губа. Зося, видно, взяла верх. Я поцілував Гелю в щічку, повів до готелю та зробив усе, аби потішити її вражене самолюбство.

Врешті я вмовив її піти до готелю «Краківський», де в мене був знайомий адміністратор

Діло поволі пішло так вдатно, що мама перестала ґдирати й змирилася, бачачи, що я якісь зарібки до хати приношу. Одне слово, перебивався я з табаки на тютюн, аж поки не втелющився в таку історію, що загримів до буцегарні надовго.

Сталося це так. Разом з моїм кумплем Левком поцупили ми течку в одного фацета. Ми тоді добряче хильнули в кнайпі «Під Цапком» на Казимирівський, а той бамбула теж собі дав за крават і сидів з посоловілими очима. Левко й каже, смикнімо йому течку, мо’, в ній шось путнє є. Тоді я пішов до того гостя ніби прикурити, а Левко потягнув течку, а відтак ми дали драла. Того вечора я подався ночувати до Левка. В течці ми знайшли іно трохи золотих, посвідчення на ім’я Януша Томашевіча, радника, ну і повно магістратських паперів. Я так собі їх проглянув і бачу, що то папери неабиякі, бо там були навіть військові плани й карта з позначеними таємними схронами зброї на випадок війни. Ого, думаю, нам велика риба попалася! А шо там, шо там, питає, Левко. Та таке, кажу, різна магістратська писанина. Шось важливе? Не. А вночі, як Левко заснув, я тоту карту з позначками вийняв і запхав за образ у куті. Левко жив сам, все в нього було в порохах, і той образ був запорошений, виглядало на те, що не скоро туди хтось полізе. Але наступного дня вже «Nowy Wiek» дає оголошення: хто, мовляв, знайде таку і таку течку, дістане нагороду. Підемо разом, каже Левко. Якого дідька, кажу я. Ану ж то пастка, чого нам двом світитися, мені одному буде легше відбрехатися, аніж двом. А то знаєш, як буває, — розведуть по різних кімнатах і почнуть допитувати і, якщо покази не збіжаться, наші писки будуть прані.

До магістрату я рушив з дуже гарним настроєм, розмірковуючи над нагородою, все ж таки добру справу роблю. Я йшов з гордо випнутими грудьми, розмахуючи течкою, усміхаючись перехожим. У ратуші я повідомив вартовому, що приніс течку, яку загубив пан з магістрату, вартовий кудись зателефонував, а за хвилю мене скрутили, а коли проглянули течку і не знайшли карти, почали гамселити, а я не знайшов іншого способу для свого захисту, як верещати поросячим криком, і це, знаєте, вплинуло, бити перестали. Однак я твердо стояв на тому, що жодної карти не бачив, що взяв тільки ті золоті й що взагалі читати не вмію, бо підсвідомо вірив, що карта ще мені згодиться. Суд відбувся за лічені хвилини, суддя не хотів мене слухати й вирок мав написаний наперед. Я намагався пояснити, що навпаки заслуговую премії, а не цюпи, але він сказав, що свідки мене упізнали, тому нема чого довго юра крутити. Дав мені два роки тюрми. Я подумав, що то не так уже й зле, могло бути й гірше, бо сусідові по камері дали штири роки за дурний ланцюжок з кобітячої шиї. Правда, він її трохи придушив, ну, гак — лише для фасону.

Але з якими я чудовими людьми сидів! Кілька злодіїв з вищого світу, ну, тих, що спеціалізувалися по сейфах, — пінка злодійської еліти. Були також убивці та інша темна ґранда. Я швидко з ними зжився, бо вони мене взяли за свого — стільки я понавигадував різних своїх подвигів, навіть приписав собі одне убивство і розповів про нього в мальовничих барвах, було мені те завиграшки, бо не раз собі, засинаючи, уявляв, як когось ненароком убиваю, як позбуваюся тіла, як утікаю від переслідувачів, хоча то все була тільки фантазія і бажання когось убити насправді в мене не було. Якось, коли моя мама пішла в нічну зміну до праці, я привів до себе одну дурепу, не минуло багато часу, як вона почала скандалити і з ревнощів кинулася до мене з кулаками, я її відіпхнув, геть не сильно, а вона впала і бехнулася головою об підлогу. І шлюс — вимкнулася. Я кинувся до неї, трусив, мняв, хухав у вуста, перевертав і туди, й сюди, лив зимну воду, аж допоки вона врешті не прийшла до тями, хоч і не пам’ятала нічого, що було перед тим. Але якби не очуняла? То що би я робив? Ну, і власне я розповідав про неї своїм новим колегам, як про трупа, якого з різними пригодами мусив позбутися. Більшість із них сиділа роками, то були терті калачі з чорним піднебінням. Я мусив грати вар’ята і робити все те, що й вони, щоб не видаватися білою вороною. Але одного разу я відмовився від їхньої забави з хлібом. То було так. Каляфйор ходив розвантажувати машину з хлібом і поцупив один буханець. Коли він повернувся до камери й показав свою крадіж, камеру охопило неабияке збудження, з’ясувалося, що я один не знав того, для чого той буханець призначався. І коли я простягнув руку і попрохав: «Дай кєцик», Каляфйор відповів: «Е ні, я не для цього його приніс. Хоча цілушку тобі таки дам». Мене це здивувало і, жвакуляючи цілушку, запитав: «А для чого ж ти його приніс, якщо не для їжі? Може, зібрався з м’якуша ліпити шахи, як то робить той йолоп з третої камери?» І тут він ляпнув таке, від чого в мене та цілушка поперек горла стала. «Дурний, — каже, — я взяв його для того, щоб файно поцюпцятися».

І розреготався. Але я й далі нічого не розумів, тоді він пояснив: «Дивися, я роблю в м’якуші пальцем дзюрку. Бачиш — він теплий і парує, як піхва». І Каляфйор лізе на причі й починає вовтузитися з тим буханцем, а відтак передає далі, і ті роблять те саме, а я просто вдаю, що нічого не чую і нічого не бачу. Я ж не приречений на тривале сидіння, мені без потреби вдаватися до якихось збочень, хоча я про них інколи марю. А Каляфйор тим часом розповідає вголос, з ким він кохався у своїй бурхливій уяві: «То була панна в блакитній сукні... я рвучко здер з неї сукню, а під нею... під нею — сліпучий спалах білих майточок... — авжеж, Каляфйор ще й поет у душі, — я зриваю їх, і в очі мені летить чорна троянда ночі й роззявляє вуста, і я цілую її, і чую запах чаю, і ловлю руками стегна, мов перепілок, і душу їх у своїх шалених обіймах». А Ляндрус з буханцем кричить йому: «Ще! Ще! Ще!» — мовляв, розповідай далі, бо в Ляндруса голова приплюснута так, гейби він змалку на ній виварку з водою носив, і він не має такої фантазії, і Каляфйор розповідає далі, прицьмакуючи. А я сказав, що нє, не хочу буханця, волію живе тіло, то потерплю.

VI. Стефан

1

Посеред в’язничного двору, залитого лагідним сонячним сяйвом, оточеного сірими мурами, стоїть чоловік, біля його ніг невелика зелена валізка. На східцях, що ведуть до ґанку, гойдається на обцасах вартовий на прізвисько Ґзимс[41], так його прозвали через випнуті бровні дуги, як у неандертальця. Розумом він теж від нього далеко не втік, і шкода, що не працює в музеї, а в тюрмі. Вираз його обличчя не промовляє нічого — воно таке ж сіре й похмуре, як і ці стіни, навіть мухи, яких тут безліч, обминають його. За спиною чоловіка на самому ґанку перед синіми дверима височить директор тюрми. Може, ця синя барва дверей, а може, ця сірість будівлі впливає на те, що виглядає він зовсім нереально, наче малюнок з плакату, позбавлений перспективи, приплюснутий і нудний. Директор стоїть, втупившись очима в дзиґар на вежі. Чоловік дивиться туди ж. Вартовий не дивиться нікуди. На вежі за п’ять дванадцята.

А цей чоловік не хто інший, як я, і за п’ять хвилин мине рівно три роки мого перебування у цьому чудовому виховному закладі. Хвилини повзуть надзвичайно повільно, здавалося, що увесь простір застиг, а повітря перетворилося на драглі, у яких кожен рух годинникової стрілки розтягується у вічність. Я боюся відвести погляд з дзиґаря вбік, бо неясний страх змушує мене до підозри, що тільки-но я це зроблю, як велика стрілка годинника зіскоче назад, і я пробуду тут на хвилину або й дві довше. Директор теж не зводить погляду з дзиґаря — він пильнує, аби велика стрілка не скочила вперед. Лише вартовому до всього байдуже, він або думає про пиріжок, від якого його щойно відірвали, або про мою вишиванку, яку передав мені тато і яку не вдалося йому привласнити, бо я вчасно помітив, як він ховав її собі під стіл, або ж не думає взагалі ні про що, і так йому найліпше.

Та от починає бемкати. Директор навіщось глипає на свого дзиґарка, який бовтається у нього на пузі, потім сходить з ґанку і простує до мене. На його доброму налитому здоров’ям обличчі розповзається усмішка, але не живої людини, а намальованої на плакаті, вона розповзається до дозволеної тюремним етикетом межі й, отака застигла і незворушна, пливе до мене, мов листочок латаття. Вартовий підходить до брами і прочиняє фірточку в ній. Один засув, другий. Директор тисне мені руку, щось каже, мабуть, те, що й завжди в подібних випадках, я не слухаю, мене зачаровує галас вулиці, я рвуся йому назустріч. Тисяча з гаком днів і ночей, проведених тут, покотилися у безодню, я не оглядаюся, та, коли роблю перші двадцять п’ять кроків, з труднощами починаю усвідомлювати, що завертати не треба, хоча звичка завертання ще збереглася в ногах і довго ще мені доведеться її долати. Спочатку з’являється радість, що можна йти далі, що простір, у якому рухається тіло, більше нічим не обмежений, але ця радість змішана зі страхом і з невпевненістю, бо все це, мов сон, бо всього забагато — і світла, і неба, і одягу, від якого відвик, і цього відчуття твердої шкіри з обцасами на ногах, і самої радості, бо в такій кількості її давно не було — це наче повінь, що заливає все, що бачить, і я, не зумівши одразу все це опанувати, зупиняюся і стою зачарований вже тільки тим, що живу, і що цей світ довкола, і ці люди зі здивованими поглядами, які так голосно розмовляють, існують насправді й існували раніше, і всі роки, що мене не було серед них, вони не помічали моєї відсутності. Але з цим мені вже важко примиритися. Як — мене не було серед них стільки літ, а їм байдуже? І от я з’явився перед ними, а їм байдуже? І віднині я житиму з ними, але їм байдуже?

Коли виходиш з в’язниці, маєш таке незбориме відчуття, наче спізнав істину і здатен її нести людям, мені хочеться випростати руки назустріч перехожим, обнімати їх і шептати на вухо Віще Слово, але вони мене обминають і лише зиркають здивовано: чого ото я став посеред вулиці, як стовп? Водночас у моїх грудях починає кільчитися лють, вистрілювати цупким пагоном і обплітати мене зсередини, але не до цих людей, а до тих, що мене засадили за ґрати, і до тих, що повірили в мою провину, і до тих, що сміялися з мене, коли я казав, що не винен, відмахуючись, що всі так кажуть, особливо в тюрмі. А до цих людей я відчуваю лише теплу приязнь, і мені хочеться з кожним забалакати, мов із рідним, і розпитати, як йому живеться, але натомість я запитую, котра година, хоча вдалині видніється вежа ратуші з дзиґарем, я запитую, який сьогодні день, який місяць і який рік, і знову: який день, який місяць і який рік, а вони: вівторок, шосте травня, 1939-й. Я повторюю за ними, бо мені важко звикнути до цієї цифри, я проказую її вголос, але цього мало і я вигукую її. І знову здивовані погляди перехожих ковзають по мені, відтак я вирішую вбрати маску, щоб нічим не вирізнятися з-поміж них, маску, яка якнайкраще пасуватиме для цього дня, ось так вона виглядає, проста й вигідна, тепер я не викликаю в них ні подиву, ні переляку, ні захвату — звичайне обличчя звичайної людини, яка простує з пункту А до пункту Б, а ті люди, які проминули мене до появи маски на моєму обличчя, вже далеко, я для них просто не існую, як і вони для мене. Моє обличчя залишається невразливою маскою навіть тоді, коли я бачу жінок в обтислих сукенках і в ясних шовкових панчохах, обличчя моє кам’яне, хоч у душі моїй вирують пристрасті, а очі обмацують їхні перса, їхні стегна, а вуста ледве стримуються, щоб не вигнутися в поцілунку, а пестливі слова для їхніх вушок витанцьовують на язику за міцно стиснутими зубами. Я хочу їх усіх. Ці жінки й ці чоловіки — таких раніше не було, якихось три роки — і все змінилося. Може, навіть вони розмовляють інакше, ніж тоді. Пильно прислухаюся, слова такі самі, але мені здається, що мають вони вже іншу інтонацію і ритм, чужий для моїх вух. Чи я коли-небудь вивчу цю інтонацію? Чи потрафлю в цей ритм? А може, мені це здається? Та однак я не буду таким, як вони, ми всі в цьому життя транзитом, але я проїхав свою станцію і загубив дорогу назад.

Якщо отак подумати, в’язниця — марне вбивання часу, але для мене воно не було марним, бо я вбивав час за читанням книжок, хоч і читав без жодної системи, просто брав усе, що мала тюремна бібліотека, тому романи Карла Мая про Віннету або пригоди Шерльока Гольмса могли сплітатися з романами Жеромського, історичними працями або афоризмами Фридерика Геббеля, а моя бездонна голова, яка доти ніколи себе не обтяжувала наукою, бубнявіла від усіх цих знань.

Усі ці роки мені невимовно кортіло написати листа Ірмі, щось збрехати, пояснюючи, де я пропав, і я писав, а потім шматував і переймався тугою. Опинившись у чотирьох стінах, людина всі емоції відчуває загострено, як у сні, коли сниться щось, від чого розчулюєшся, а, прокинувшись, смієшся зі своєї слабості. Може, так і тут, може, насправді я не відчував до неї особливих почуттів, але в тюрмі мене ятрила любов.

А тепер я йшов містом, роззираючись на нові крамниці, нові кнайпи, але ловив себе на тому, що зосереджено розглядаю лише дівчат, нічого більше мене не цікавило, я просто полював за ними очима і, не маючи більше сил себе стримувати, вирішив, що зараз мені потрібно лише одне — жіноча ласка. Опинившись на Марійській площі, я зупинився перед вітриною «Будинку Моди». На мене дивився молодик з акуратно підстриженим волоссям, у його очах виднілося провалля. З задуми мене вирвали поліцейські й зажадали, аби я зняв з шиї хрестика на відзнаку 950-річчя хрещення Русі. Минулого року мені того хрестика з ланцюжком передав тато, в канцелярії поклали його до конверта і лише сьогодні видали. Тобто вони до хрестика не мали жодних претензій, то якого дідька цим потрібно? Але я не став гороїжитися і хрестика скинув. Мабуть, їх спровокувала до такої пильності маніфестація біля Музею Прикладного Мистецтва, там зібралося кількасот робітників, і щось волали на підтримку червоної Іспанії та товариша Сталіна, а також протестуючи проти концтабору в Березі Картузькій. їх розганяла поліція, але вони не розбіглися, а зійшлися біля Оперного і знову маніфестували, а потім закидали поліцію камінням. Я хвильку поспостерігав за тим червоним шумовинням і рушив на Ринок, а там теж була не зла фрайда[42]: з будинку «Просвіти» поліція здирала українські вивіски під крики протестувальників.

Щось у повітрі пучнявіло не дуже добре й тривожне. Я підійшов до кіоску «Руху», щоб купити кілька газет, польські, українські і єврейські були, а німецькі днями заборонили. Ба більше — власники львівських кінотеатрів постановили більше не демонструвати німецьких фільмів. Газети забиті політичними лозунгами і проблемами. На ХІХ-ому Загальнопольському З’їзді Делегатів Товариства Учителів Середніх і Вищих Шкіл до статуту було запроваджено пункт: «Членом Товариства може бути тільки християнин, народжений християнами». Газета коментувала, що «досі й так серед членів ТУСВШ не було жодного жида, отже, зміна статуту мала демонстраційний характер, який стверджував, що жиди не можуть розраховувати на жодні зміни в польському суспільстві. Учасники з’їзду зажадали, аби в новому навчальному році учитель-жид не міг виконувати обов’язків класного керівника, ані керівника будь-якої учнівської організації на теренах польських шкіл».

Єврейська «Chwila» описувала бурхливі події у вищих навчальних закладах. Польські студенти зажадали усунути з Університету Яна Казимира професорів-жидів, не приймати на навчання жидівської молоді і звільнити зі шкіл учителів-жидів. Натомість жидівські студенти оголосили голодування, протестуючи проти антисемітизму. Студент Політехніки Ян Нємєжицкі «приступив до такого собі Рейха, що йшов вулицею Галицькою, вдарив його кулаком, викрикуючи: Хайль Гітлер». До авдиторій почали вриватися студенти-боївкарі і силою пересаджувати жидів на окремі лави, а тих, хто боронився, били, а то й скидали зі сходів, у тому числі й дівчат. Натомість жидівські студенти влаштували одноденний страйк. Групи польських націоналістів переривали заняття і силою викидали студентів-жидів з авдиторій. На брамах Політехніки й Університету вивішено транспаранти: «День без жидів» і «Вимагаємо лавкового ґетто». Групи студентів перекрили усі входи і не пускали жидівських студентів, обкидаючи камінням. Кілька жидівських студентів було жорстоко побито.

Раптом я почув звуки гучної шарпанини. Поліція вчепилася в якогось здорованя, щоб зняв з шиї такого самого хрестика, якого носив я, але, на відміну від мене, той завзято боронився і доводив, що вони не мають права цього робити, спритно ловив їхні руки й відводив набік, пильнуючи при цьому, аби когось із поліціянтів не увередити. Голос його видався знайомим. Невже Осип Хома[43]? Я наблизився — таки він. Інцидент зібрав тлум народу, лунали обурені вигуки, і поліція врешті відступила. Я вхопив Осипа за плечі. Нам обом радісно було зустрітися по кількох роках, але він відмовився піти до кнайпи, бо квапився на Карпатську Україну, і лише попросив мене провести його на Підвальну, де чекало авто.

— Навіщо? — здивувався я. — Битва ж програна. Уряд утік до Румунії.

— Не розумієш. Я щойно звідти, супроводжував поранених. Там боротьба триває, але вже партизанська. Я тепер везу туди патрони. Зброя є, а стріляти нема чим. — Він ішов рішучим швидким кроком, говорив голосно, не зважаючи на перехожих. — Ти помітив, як швидко усе міняється, вигострюється, жорстокішає і котиться у щось безформне й жахливе? Чим усе це закінчиться?.. Ось ти накупив газет і бачиш, що газети чекають війни, хоча війна вже почалася, вона вже триває. Як спритно Німеччина, Угорщина і Польща розшарпали Чехословаччину! Чи це не війна? І чи не почалася вона вже й для нас, українців?

— То, може, варто зберегти сили, а не витрачати їх на бій, якого вам не виграти? Що вдіє жменька партизан проти регулярної угорської армії?

— А це, друже, питання честі і гонору. Щоб ніхто потім не сказав, що зайняв нас без бою, не проливши й краплі крові. Щоб не хизувався потім перед світом отим мирним приєднанням. Саме для того мусимо покласти свої голови. Не треба нас шкодувати. Ми загинемо, щоб наступним поколінням не було соромно жити. Як казали елліни, зі щитом або на щиті.

Ми спинилися на Підвальній. Обличчя Осипа було опалене сонцем, над бровою виднілася близна, якої я не зауважив раніше. Він був усе такий самий здоровило, тільки що добряче схуд. Я зі смутком провів очима його авто і думав про те, що такі люди, як він, не повинні ризикувати життям. Міг би добитися слави для свого народу у спорті, а натомість накладе головою в глухих горах, і не знати, чи й поховають його по-людськи.

Я пішов у напрямку Ринку. Галас базару мене поманив до себе, голоси перекупок злітали в повітря і клубочилися разом із горобцями. Я проходив поміж ятками й роззирався на боки, мені приємно було побачити знову цей барвистий розсміяний світ і влитися в нього непомітно й тихо, але ні, непомітно не вийшло, бо якась перекупка, зауваживши, що я нічого не купую, а лише розглядаю, загулюкала: «Та шо пан туво допче грушки? Та шось купуйте ду хулєри!» Я з пантелику зиркнув під ноги — які грушки? А вона — в регіт. Ага, второпав я, то лише така приказка. Але я вже знав, чого хочу, і подався відразу до молочарок та напився свіжого ще теплого молока. Щойно тоді відчув, що я на волі.

Я пішов у напрямку Ринку. Галас базару мене поманив до себе

З-під статуї Нептуна било два срібні струмені води, бризки розліталися і тішили хлопчаків, що підставляли під них свої обличчя, примруживши очі. Мені захотілося бути, як вони, я наблизився і теж підставив обличчя, але бризки так високо не долітали, лише злегка скропили мені груди. Я прогулювався площею і з подивом пересвідчувався, що світ реклами не дуже й змінився. Папіросні гільзи «Морвітан», паста для взуття «Добролін», порошок від болю голови «Когутик», пральний засіб «Радіон» («Радіон сам пере!») виднілися всюди. А ось і жарівки «Осрам», які викликали стільки кпинів, але поважна фірма й не думала міняти цю назву, а король Афганістану Амануіллаг, прогулюючись Львовом і всюди бачачи цю назву, вирішив, що це прояв поваги до нього, і привітав президента міста Мосціцького вигуком: «Осрам! Осрам!» Але що там казати — жарівки-осрамівки були перша кляса. А ось і реклама «Olla Gum», яка не одну дитину манила своєю таємничістю, але батьки ніколи попри не знати які налягання не пояснювали, про який продукт мова, переважно відбріхуючись, що то радерка — ґумка-витирачка.

Кулюс мене чекав у шинку Кноблоха, але чому б мені спочатку не провідати Лідку? Вона, звісно, стерва, але в ліжку янгол. Я подумав, що це якраз те, що мені зараз потрібно, і щойно я подумав про неї, то вже не міг себе стримувати. Мені було начхати, як вона зі мною вчинила, я просто прагнув її, і це був звичайний тваринний імпульс. Дорогою я думав, якими словами вона зустріне мене, і що я їй відповім, може, й не буду відповідати, а просто згребу в оберемок, занесу до покою і кину на ліжко. Так, як це робив раніше, їй це подобалося, вона тоді вдавала, що борониться, і кусала мене, а потім сама сичала: «Ґвалтуй! Ґвалтуй! Ґвалтуй мене!» Але три роки є три роки, вона могла знову вийти заміж за якогось придурка. Ну, що ж, я тоді запропоную йому місцевий наркоз у дихало, це його вимкне бодай на десять хвилин, а більше й не треба.

Однак я спершу вирішив провідати тата, ледве чи він втішиться мені, за ці роки він не відповів на жоден лист. Він жив у своєму спокійному розміреному світі й не мав бажання його руйнувати через блудного сина, він беріг своє здоров’я і знав, що найгірший ворог здоров’я — нерви, тому він ніколи не встрявав у жодні сварки, навіть якщо мама скипала і піднімала голос. Тата я застав там, де й сподівався, — у шинку за гальбою пива разом з іще трьома своїми колегами. Раніше їх було більше, але поволі один за одним вони покидали свій і його світ.

— То мій син, — сказав він, коли я підсів до них. — Як там? — і поплескав мене по плечах, демонструючи своїм друзям нашу ідилію.

— На ґлянц[44], — відказав я і замовив пиво.

Тато похитав головою, надпив пиво і промовив:

— Там у хаті я насмажив пляцків. Розігрій собі. Кисляк у спіжарці. Я ше тут трохи посиджу.

— Добре, — сказав я. — Але маю ще справи. Прийду пізно.

— То мій син, — повторив він. — Військовий летун. Во такво прилетит і знову — фурр і нема. Як кажеш? Буде война?

— Певно, що так.

— А видите? А я не казав? Мій син знає. А ти чув, як у нас днями відбулися вибори до магістрату? На більшости дільниць не допустили українських спостерігачів і членів комісій, а багато виборців не мали змоги голосувати. Розумієш? А причина для всіх їднакова: у виборчих списках прізвища виборців були польською, а в особистих документах — українською. Я сам не зміг проголосувати. Але коли поглянув у тоті списки, мене шляк трафив! За мене вже встигла проголосувати «виборча гієна»! Ну, не ясний ґвінт? І не тільки за мене. Ади-во за пана Конопку теж! — він поплескав по спині свого кумпля, такого ж засушеного емерита. — Ми пробували обурюватися, але що поможе!

— Я навіть так ся взлостив, — замотав головою пан Конопка, — жи був би взяв фузею і їх застрелив. Я пройшов італійський фронт, руский фронт, у мене медалів стіко, шо як вберу мундур, гнуся під ним, як верба над водою. А вони не дают голосувати. А бодай би ви ногами понатігали!

— У кількох комісіях, — жалівся тато, — визнано недійсними карти, заповнені українською мовою. А в списках виборців знайшли цілу армію покійників. Такого передше не було. Але воєвода Білик каже, жи всьо в порядку, порушень, курди, нема... Ну, але, як ти кажеш, буде война, я спокійний. Нарешті то свиньство ся скінчит.

2

Біля самої Лідчиної хати я відчув, як шалено калатає моє серце, дивний острах охопив мене, і навіть з’явилася думка повернутися й піти геть. Дехто з її сусідів зацікавлено стежив за мною з вікон, мабуть, пригадували мене з зали суду. Я постукав у двері, за хвилю пролунало чалапання пантофель, і в прочинених дверях вигулькнула бабера в халаті, що розходився на випнутому животі. Вона була товста, обличчя підпухле й червоне, я навіть роздивився малесенькі, як мачинка, цяточки на її носі. Вона й раніше любила випити не гірше за свого чоловіка, але оце, напевно, геть пустилася берега. Тепер дивилася на мене своїми маленькими свинячими очками, які зраджували одне: в цей момент в її організмі відбувається тотальне винищення нервових клітин, вони там гинуть тисячами. На голові колосилася доволі убога вилиняла рослинність.

Так, то була Лідка. А що, властиво, я сподівався побачити? Вона й раніше не вирізнялася худизною і мала форми, яким найкраще б пасувало визначення «пишні», і тоді у неї вилізало волосся й сіклося від безперервних накручувань і фарбувань, а тепер переді мною стояла тридцятилітня молодиця, яка не встигла наквацяти писок і розчесатися.

— Стефку! — проплямкала вона несміливо, мовби до останку ще сподівалася, що то не я, а святий Пантелеймон прийшов її привітати з сонячним днем.

Авжеж, я теж змінився, бо, на відміну від неї, схуд. А за хвилю на її обличчі вималювався страх, вона заціпеніла, і очка її забігали, аналізуючи рівень небезпеки, який випромінював я своєю появою. Уже одне те, що я побачив її такою, позбавленою геть усіх колишніх приваб, перехопило їй подих. Її вуста затремтіли, а на очах з’явилися сльози, здавалося, вона готова була запастися крізь землю від сорому і ганьби. Я стояв і вбивав її лише одним своїм цинічним поглядом, без жодних слів. Я прийшов, щоб її вграти, вграти так, як і раніше, але ні, цю корову я грати не буду. І я міг би їй навіть це сказати, але навіщо? Про все говорили її очі.

— Ма... ма... — почувся дитячий голос, маленька дівчинка випірнула з глибини помешкання й притулилася до Лідки, обхопивши ручками її ногу. А за мить з’явився ще один персонаж цієї провальної п’єси, як і можна було сподіватися — в піжамі, лисий і з животом.

— Хто там такий? — прогуркотів він, визираючи з-за її рамена.

Я міг би звичайно зайти й попросити чаю, як давній знайомий, або сказати: «Вибачте, я помилився помешканням», але я зробив інакше, я усміхнувся на всі свої тридцять два і сказав:

— Пробач, Лідуньчику! Я не думав, що нинька твій чоловік удома. Цьом-па-па!

Коли я повернувся йти, почув за спиною жіночий вереск і дзвінкі виляски, потім двері затраснулися, і спектакль набрав прискорених темпів. Щастить їй на чоловіків, чомусь попадають одні й ті ж. Але цього разу, якщо вона використає тесака, вже не буде кому її розрадити. Після цієї пригоди мені люто забаглося випити і то в товаристві якихось панянок легкої поведінки, таких, що не мелють язиком, коли їх не питають. У мене в кишені було триста золотих, це все, що я заробив у тюрмі, хоча міг і більше, та не було особливого бажання, але з ними я почувався королем вулиці.

Я вирішив зайти до «Жоржа». На розі Клементини Гофманової навпроти книгарні Бернарда Полонецького стояв старий сліпий катериняр і крутив свою сумну мелодію, а дві білі мишки в клітці поверх катеринки жваво спиналися по ґратах. Він стояв тут роками, мелодія була та сама, мишки, можливо, теж. Я кинув йому до капелюха кілька дрібних, він, вловивши їхній дзвін, подякував. Біля вітрини крамниці в партері готелю я зупинився. Галантерея А. Теріха рекламувала «Добре скроєні чоловічі сорочки — вже від 5 зл., модні кравати — вже від 50 грошів, гарні чоловічі капелюхи — вже від 45 зл., і все це в широкому асортименті». Я подумав, що капелюх мені до мого пожмаканого вигляду не придасться, а от сорочку змінити на моднішу варто. Я вибрав білу в чорну смужку, точніше не я, а мила консультантка, яка крутилася біля тих, що вагалися з вибором. Коли я поміряв і сказав, що збираюся у цій сорочці піти, вона, не вагаючись, запропонувала її швиденько попрасувати. Я хотів їй дати пару грошів, але вона відмовилася, піти ввечері на каву — теж. Мабуть, мій вигляд не викликав у неї довіри. Я провів рукою по обличчю, і мої очі відразу почали шукати фризієрню. Не довго й шукали, бо була поруч у партері готелю і належала Рудольфу Пертцлю, як і парфумерний салон. Там нарешті мені надали пристойного вигляду. Принаймні кельнер при вході до ресторації, окинувши мене своїм зірким поглядом з голови до ніг, навіть не мруґнув і вклонився. Серед дня там не було людно, кілька фордансерок нудьгували за столиками і з надією подивилися на мене. Фордансерки розкручували клієнтів на гроші, отримуючи свій відсоток під рахунків, які оплачували пани, що запрошували їх за свої столики. Отже, в інтересах фордансерок було, щоб їхній залицяльник замовляв якнайбільше і то найдорожчих страв і напоїв. Але я знав, що вони потім крутили динамо, а це мені не пасувало.

Я підійшов до бармена і запитав, чи є тут нормальна дівка не з тих, що шліфують брук. Він повів очима в кінець зали, там сиділа одна в червоних сітчастих панчохах. Але перш ніж кинутися в атаку, я вирішив перекусити й замовив собі росіл та порцію кармонадлів[45] з бульбою, після тюремного оздоровлення мені хотілося нарешті напхатися під зав’язку. Відтак на десерт я замовив морозиво і шампанське та попросив кельнера прикликати до мого столика ту дівчину, котра своє нудьгування перетворила на театралізовану виставу, міняючи що кілька секунд пози й міни, а при цьому раз по раз зиркаючи на мене, але не тому, що я її аж настільки привабив, а тому, що зиркати тут більше не було на кого.

Коли вона підійшла, я побачив, що то юна дівуля зі штучним рум’янцем і червоними, як жар, вустами, вочевидь, вона намагалася виглядати старшою, ніж є, і перестаралася, бо мала на писку стільки макіяжу, що скидалася на торт. Я запропонував їй шампанське, але вона, мило усміхнувшись, сказала, що воліла б ще щось перекусити. Я підсунув їй морозиво, і вона, здогадавшись, що я не з тих, кого можна легко розкрутити, сумлінно взялася за десерт, притлумивши обідні інстинкти. Коли вона доплямкала, я поцікавився, скільки вартують її послуги. Двадцять, сказала вона, і десятка за номер у готелі. Це було дешевше, ніж я думав, а вона, мовби читаючи мої думки, додала:

— Увечері дорожче. Багато клієнтів. Може, ти мені все ж візьмеш що-небудь поїсти?

— Я не люблю грання з кобітами, які перед тим набили собі живіт шницлями. Зате обіцяю преміальні, якщо не будеш бавитися в зимний слуп.

Ми допили вино і подалися нагору. Дівчина мала свій ключ до номера, де нас чекало широке ліжко зі свіжою постіллю.

— Гроші наперед, — сказала вона сухо, скидаючи суконку.

Я поклав гроші на столик.

— Лазничка там, — кивнула вона головою.

Я слухняно зайшов до лазнички і з задоволенням змив запахи в’язниці. Коли я з’явився гордий і стрункий, мов Аполлон, жриця кохання лежала на ліжку в чорній білизні. Я був спраглий, голодний і ледве стримувався, аби в перші ж секунди не вивергнути в неї всі тюремні вітаміни. Вона награно стогнала і облизувала губи, демонструючи свою невтоленну жагу, а наприкінці аж зайшлася стогоном. Я не думав, що в таких, як вона, теж буває оргазм.

— Ти давно не мав жінки, — сказала вона, коли ми опісля лежали й голосно дихали.

— Ти здогадлива.

— Хутше досвідчена.

— І що тобі досвід підказує?

— Що ти не з армії звільнився.

Я не став відповідати, нехай собі думає, що хоче.

— Ну, що — з мене премія? — запитав я, вдягаючись.

— Ні-ні, не треба. Я теж отримала задоволення. Інколи я роблю це не задля зарібку, а задля приємності.

Я покинув номер з дуже гарним настроєм, у мене відпала будь-яка потреба озиратися за дівчатами такими поглядами, як досі. Тепер можна було й піти до Кулюса, але в тій мордовні, де він культурно відпочивав, подавали таке пійло, що я б волів його не пити, тому зайшов до крамниці, щоб купити пляшку чогось ліпшого, але коли запхав руку до кишені, то замість жмутку золотих вийняв скручену обкладинку якогось бабського часопису. Хвильку я намагався опануватися. Не треба бути Шерльоком Гольмсом, щоб здогадатися, хто зіграв зі мною цей дотепний жарт. Якби та хвойда не поклала мені до кишені замість грошей обкладинку, я відразу б відчув їхню відсутність. Я вискочив на вулицю, ноги самі мене несли до «Жоржа» з такою швидкістю, що я не раз наштовхувався на перехожих, лють просто колотила мною. Курва! То от яке задоволення вона отримала! Але на півдорозі я зупинився і замислився. Було малоймовірно, що я застану її на робочому місці, урвавши такий гонорар, вона собі зараз відпочиватиме до вечора. Якщо вона має опікуна, я сам можу й не дати ради, і тут би мені Кулюс поміг. Я був певен, що він ще мене чекає, тому рушив до шинку Кноблоха на Замарстинів, де легше дістати в писок, аніж ковбасу на видельцю. Раніше за часів свого батярування я не раз бував там і чувся, як вдома, бо там збиралася лише своя компанія, сам цвіт, квінтесенція всіх забігайлівок, і то така, з якою б чужий волів справи не мати, та, зрештою, ледве чи хтось непосвячений у життя мордовень міг би отак просто зайти сюди та розгоститися, принаймні мусив би це робити під примруженими поглядами десятків завсідників. Перше його враження було б таке, гей-би втрафив до льоху з гнилою бульбою. За шинквас правила звичайна ляда без жодних оздоб, без начиння, хіба що начинням вважати бляшані ринки й миски. Усе довкола свідчило іно про безконечні в цьому поважному приміщенні михіндри[46], шпарґи[47] і кампи[48]. Саме тому столи в Кноблоха вражали своєю слоноподібністю, сідаючи за них, ви мали враження, що сіли за кам’яний саркофаг, ніжки столів заглиблювалися у дошки підлоги на кілька цалів, а бляти[49] були так щедро порисовані й порізані, що вичитати з них можна було імена багатьох відомих батярів, більшість із яких уже батярувала на хмарках. Уздовж столів стояли такі масивні лави, що утрійку ледве одну можна двигнути, і в цьому полягала глибока мудрість шинкаря, інакше б тими лавами вже давно повисаджували всі вікна і двері. Як можна здогадатися, не було тут ані склянок, ані келишків. Кноблох запровадив оригінальний спосіб пиття трунків з чвертьлітрових бляшаних кубків, примоцованих до столів ланцюжками, довжини яких вистачало тільки на те, аби кубок досягнув писка. Власник також завів залізний припис щодо своїх гостей — платити наперед. Окрім батярів приходили альфонси зі своїми здзірами, дзюнями чи цізями[50], розмаїта галайстра, ножові братчики, завше готові до бійки, а в кожного в кишені був майхер. Всі вони мали до кельнера «необмежене довір’я» і постійно намагалися продати йому крадені та награбовані речі. Коли не мали гроша за душею, позичали в кельнера й домагалися, щоб свідчив перед хазяїном, що їх знає. І кельнер позичав, бо знав, що вони звичайно віддають. Але з таким товариством мусив не тільки кельнер, але й Кноблох рахуватися, бо тут часто йшли «на ножі», і кров цвиркала на стіни, особливо вночі з суботи на неділю і з неділі на понеділок, а господар навіть не намагався змивати ті плями, які з часом темніли і зливалися з загальним кольором стін. Зрештою, розгледіти тут щось було не так просто, бо освітлення теж було своєрідне: зі стелі на ланцюжках звисали три цвинтарні ліхтарі, які на замовлення Кноблоха смикнули колись гробарі зі львівських місцин вічного спочинку. Це тьмяне цвинтарне освітлення дуже добре відповідало атмосфері кнайпи, яку облюбували найкращі сини злочинного світу. Зате будь-кого, хто з’являвся тут уперше, охоплював метафізичний жах.

Коли я зайшов до шинку, помітив, що відбулися деякі зміни. Дерев’яну засмальцьовану ляду замінив шинквас, покритий бляхою, з нього грайливо стирчала вгору «піпа» — мосянжева рурка, з якої текло пиво. За шинквасом на полицях красувалися пляшки з горілкою, ромом, вином і медом, раніше там була тільки дешева цьмага[51]. Під стіною на маленькій газовій плиті з двома пальниками пані шинкарева готувала флячки[52] і смажила яєчню на салі. В приміщенні панував стійкий запах смаженини й цибулі, квашених огірків і капусти, маринованих оселедців, запах пива й горілки, а ще — запах просяклих багаторічним тютюновим димом стін кнайпи. Дим клубочився над головами пияків і стелився під стелею. Шкляна вітрина на шинквасі вражала: завивані мариновані оселедчики з цибулькою, тоненькі печені ковбаски, залиті смальцем, яйця з часником і кропиком, канапки з ковбасою, шпондерком, шкварками чи салом. Поруч височіло кілька великих слоїків з маринованими оселедцями, квашеними огірками, яблуками й капустою. За мого часу з їдженням тут було зовсім зле — подавали іно цибулю, редьку, сіль і сумер — по-замарстинівському хліб, а до пива — кварґлі[53], специфічний запах яких долинав навіть з-під скляного кльоша. Господар сперся долонями на край шинквасу і, поволі похитуючись, мняв у зубах папіроску. Мав такий розморений вигляд, ніби його щойно розбудили.

Кулюс сидів за столом мокрим від пива, а обабіч нього гойдалося в різні боки дві фурії. їхні зачіски свідчили, що Кулюс над ними вже попрацював.

— Сервус, Фуню! — замахав він мені рукою. — Вибирай — одна твоя.

— Нє, Кулюс, мені потрібен ти. Ходімо, дорогою вповім.

З сусіднього стола якісь збуї прохарчали:

— Кулюс! А шо то за центусь?[54]

— Стуль писка, Додьо! То є наш хлоп. Муровий[55] на всі сто.

— А чого не було досі видно?

— Бо ділив зі мною причі.

Збуї з повагою похитали головами. Кулюс був добрий тим, що не ставив зайвих питань. Цьомкнувши панянок, він слухняно пішов за мною. Поки я розповідав йому свою пригоду, він наливався гарячим гнівом і навіть постукував правим кулаком у ліву долоню.

Коли ми увійшли до ресторації, там і далі було не надто людно, бармен відразу мене упіймав у поле свого зору і став вдавати дуже заклопотаного, хоч і ясно було, що не виконує зараз жодного замовлення. Ми підійшли до стійки і сперлися на неї ліктями. Я спокійно стежив за тим, як бармен нервується і сіпається, врешті він не міг це продовжувати до безмежності й глянув на нас:

— Вам?

— Мені ту дівчину прошу.

— Яку дівчину? — щиро здивувався він, мовби я запитував про снігову людину.

— Ту саму курву, — втрутився Кулюс. — І не жартуй зі мною, бо витратиш свій місячний зарібок на дантиста.

Щось у голосі Кулюса освіжило його пам’ять, бо врешті струснув головою.

— А-а, вже згадав. Але я не знаю, де вона. Вони всі тут щодня крутяться.

— Як її звати?

Він замислився. Я присунувся до нього ближче, і він відразу випалив:

— Нуська.

Ми хотіли йти, коли він додав:

— Ти... слухай... якщо вона тебе кинула на пару золотих, можеш навіть не старатися. Ти ж нічого не доведеш. Тільки нарвешся...

— На що нарвусь?

— На неприємності. Вона ж не сама працює.

— Аз ким? Ти його знаєш?

— Нє, я тут недавно. Піди в швайцара запитай.

До швайцара я пішов сам і чемно поцікавився, де мені знайти Нуську.

— Хто така? — крижаним тоном спитав швайцар.

— Ну, як хто... дівчина, з тих, що тут підпрацьовують. Нуська.

— Ким підпрацьовують?

— Ну, ясно ж ким. Чого ви питаєте? Я б хотів з нею зустрітися.

— Не знаю ніякої Нуськи. І ніхто тут не підпрацьовує.

Марна справа. Може, бодай у повій щось розвідаю. Неподалік від рецепції сиділо за столиком троє дівчат при каві. Вони зацікавлено дивилися на мене.

— Привіт, зозульки, — вискалив я до них зуби. — Котра з вас Нуська?

Вони витріщилися на мене так, мовби я показав їм фокус з заковтуванням кавових горняток.

— Серед нас нема Нуськи.

— Шкода. Я шукаю Нуську. Мені порадив її один колега.

— У твого колеги погані смаки. Хіба ми тобі не подобаємося?

— Подобаєтеся, але я про Нуську чув таке, що... одне слово, хочеться й собі спробувати.

Дівчата здивовано перезирнулися, видно, я їх неабияк зацікавив. Одна з них промовила:

— Тобі хтось голову замотиличив. Ми всі однакові. Робимо все, шо завгодно, іно плати. Кілько платиш, стілько маєш. Нуська була ту пополудні, гейби збиралася ше прителіпати. Але слухай, ти в собі маєш щось таке, шо потрафит бабу подрайцювати[56]. Дам тобі за півдарма. Називаюся Андзя Парасолька. Шось підказує, жи ми з тобов два мешти пара, не?

Я повернувся до Кулюса і сказав, що можемо хіба посидіти в куточку в ресторації і зачекати, може, вона ще з’явиться. Ми сіли за столик і замовили їсти й пити. Крім кількох дрібняків у моїх кишенях було порожньо, Кулюс теж не вирізнявся особливими фінансовими депозитами, бо вже майже все просадив у Кноблоха, але радо пристав на ідею поживитися коштом ресторації. Не було жодного сумніву, що дівчата тут співпрацювали з кельнерами й барменом. Ресторація поволі заповнювалася, хоча й не настільки, як три роки тому, криза давалася взнаки. Колись можна було з кількома золотими в кишені плювати в стелю, але час змінився, і публіка до ресторації потягнулася зовсім інша, переважно типи з-під темної зірки, вони себе поводили так, ніби ця ресторація належала їм. Меланхолійні провінційні купчики та дідичі, що стріляли очима за кралями, щезли, а раніше то була поважна частина відвідувачів, принаймні «Жоржа». Це вони трощили гори салатів, відра оселедців, піраміди канапок з ковбасою, запиваючи горілкою з карафки, а потому невміло витанцьовували модні танці, виділяючи гострий запах поту і щедро розсіваючи лупу на свої темні маринарки та камізельки.

Мою увагу привернула компанія за столиком неподалік. Вони щойно розсілися, але кельнер миттю до них підлетів і затріпотів невидимими крильцями. Я відразу в одному з них розпізнав шефа. От є така порода людей, що глянеш — і відразу зрозуміло: це шеф. То був огрядний чоловік середнього віку, на правій руці в нього зблискував золотий масивний сиґнет. Краля, що сиділа поруч, була молода й приваблива, точніше чарівна. В її обличчі було щось таке невинно-дитиняче, що ніяк не пасувало до товариства цього грубаса. Особливо ця усмішка і ямочками на щічках. Третім був бульдог, звісно ж не пес, а чоловік, однак зросту добрих метр дев’яносто і широкий, як шафа, з його мовчазної поведінки можна було здогадатися, що і функції він виконував винятково бульдожі.

Ми з Кулюсом ліниво жували вечерю і цмулили коньяк, на нас ніхто не звертав уваги, ми сиділи в закутку зали, яка й так погано освітлювалася, бо більша частина жарівок чомусь не працювала, але водночас я стежив за всіма, хто заходив до ресторації, і моя впертість була нагороджена, незабаром я таки діждався свого. До зали увійшла цікава трійця: митусь[57] і дві кралі. В одній з них я ледве упізнав Нуську, вона була у вечірній сукні й з доладною зачіскою. Вочевидь, цього разу працювала під дорогу цукерочку. Її колєжанка зовнішністю не поступалася, зате їхній кавалер особливою інтелігентністю не вирізнявся, а його писок свідчив, що остання книжка, яку він прочитав у своєму житті, називалася «Буквар».

До них теж відразу поквапився бармен і щось довірливо зашепотів, ледь помітно киваючи в наш бік. Уся трійця зацікавлено, навіть не приховуючи свого нахабства, подивилась на мене. Вони відверто насміхалися. Ще би! Такі лопухи, як я, мабуть, не щодня трапляються. Та я не зрадив жодних ознак, що упізнав Нуську і цмулив свій коньяк. Ще мій час не настав, я чекав відповідної нагоди. І вона настала. Разом з музикою. Я перехилив келишок і попрохав Кулюса дивитися, коли я виманю того фацета з зали, чи хтось іще не вийде за нами, а якби вийшов, Кулюс мав підстрахувати. Відтак я сміливо рушив до їхнього столу.

— Чи можу запросити вашу панну? — запитав я, киваючи на Нуську.

Нуська сполохано зиркнула на кавалера, той ліниво підвів здивовані очі, мовби почув голос балакучого фіґуса, поплямкав і видушив:

— Дуй звідси, франю. Не про пса ковбаса, не для тебе краса.

— А я вже оплатив цю красу. І, гадаю, на місяць уперед.

— Шо таке? Шо ти тут заливаєш?

Його пика почала робитися злою, хоча ця злість була радше награною, бо він просто хотів мене налякати.

— Ґоґусь[58], — звернувся я ввічливо до нього, і знав, що таке звертання його просто вб’є, бо нема гіршого, як на хлопа, який вважає себе муровим, сказати «ґоґусь», — я таких піциків звик душити, як мокриць. Ця твоя шльондра з’юхтила[59] в мене триста золотих. І вона мені їх поверне, будь певен.

— Шо? Ти — кого ґоґусьом назвав? — він уже закипав, як чайник, все в ньому клекотіло, а мені якраз цього й хотілося. Йому, певно, давно не доводилося чути щось подібне та ще й при кралях, а понадто від такого фацета, як я. Він підвівся і прошипів: — Ану, вийдемо.

При цьому шарпнув мене за руку, але я руку висмикнув:

— Спокій, ґоґусь.

Ми вийшли з зали і спустилися до кльозетового покою. Миршавий чоловічок перед дзеркалом слинив свої штири пірка[60] на лисині.

— Ану киш звідси! — гаркнув мій новий знайомий, і чоловік квапливо вивітрився. — Ну, ти шо — такий муровий?

Він підступив до мене так близько, що мені в ніс вдарив запах перегару і тютюну. Я усміхнувся. Таких дешевих акторів я надивився в тюрмі досхочу, на ділі вони були нікудишніми — уміли щось пашталакати, але, коли їх били головою об стіну, втрачали усю рішучість.

— Ти на кого наїхав? — крутив він свою нудну катеринку. — На Тоніка? Та Тонік тобі зябри вирве і в гівно запхає, ясно?

Отже, його звати Тонік.

— Дуже приємно, — сказав я і врізав йому під дихало кулаком.

Тонік жадібно засмоктав повітря і перегнувся, як складаний ножик, його шия аж просилася для удару ребром долоні, і він його отримав. Я бив не сильно і не збирався вирубувати надовго, але, обмацавши його кишені, виловив гаманець, а в ньому понад триста золотих, які переселилися до моєї кишені, дрібні я залишив. Порожній гаманець поклав йому назад у кишеню. В маринарці в нього я знайшовся ще непоганий ножик з лезом, яке вистрибувало при натисканні кнопки. Він мені теж згодиться. Я узяв Тоніка за комір, затягнув до кабінки та зачинив двері. Він все ще не подавав ознаків життя, але більше мене не цікавив. У цей момент зазирнув Кулюс.

— Шо там? Тре шось тойво... помогти?

— Нє. Все люкс. Піду ше до тих цесарок на балак, а ти замовляй, нинька гуляємо.

Кулюс пішов за наш столик, а я почвалав до столика з кралями. Нони з нетерпінням чекали появи героя. На їхній подив, ним виявився я. Треба було бачити їхні очі, як вони неймовірно розширюються в міру мого наближення. Я сів поруч і сказав:

— Нусю, я з Тоніком розмову закінчив, і ми порозумілися. Тепер буде розмова з тобою. Віддай мене гроші.

— Де Тонік?

Її очі сполохано стріляли по залі. Крім Тоніка тут міг бути ще хтось, кому вона могла пожалітися на мою невиховану поведінку, та я не став чекати, поки вона знайде його, і, наступивши їй мештом на ногу, просичав:

— Давай гроші.

З кишені я витягнув ножика, підніс до її грудей і натиснув. Лезо вискочило і зупинилося якраз біля ямочки між персами. Вона Здригнулася.

— Пізнаєш, чий ножик?

Її колєжанка сиділа, як мумія, і тільки кліпала здивованими очима. Я узяв з Нусиних колін торбинку і висипав усе на стіл, серед купи різного бабського мотлоху завалялося й кілька сіреньких папірців з зображенням кучерявої панночки. На око понад дві сотні. Я згріб їх і сховав до кишені. Грабуй награбоване — десь я чув такий вираз, і він мені пасував сюди, як влитий.

— Ну, все, — підморгнув я кралям. — Продовжуйте розважатися.

По тих словах я повернувся до Кулюса, який встиг зробити нове замовлення.

— А шо, — спитав він, — маєш швайнери?[61]

— Маю. Ніц собі не шкодуй.

За кілька хвилин до зали ввалився воскреслий Тонік зі своїм пожмаканим виглядом і мокрими плямами на маринарці. Він не мав жодних шансів на успіх у порядних пань, але кралі, з якими він приперся, належали до сфери постільного сервісу, і на такі дрібниці уваги не звертали.

З-за іншого столика з цікавістю стежили за тим, що відбувалося між нами. Помітивши на собі насмішкуваті погляди, Тонік втягнув голову в плечі, впав на крісло і сказав колєжанкам щось коротке і нервове. Нуся показала свою торбинку і, видно, призналась у великій фінансовій нестачі. Гніву Тоніка не було меж. Він кидав на мене полум’яні погляди і стискав зуби. Якби не музика, мабуть, чути було б, як вони скриплять. Врешті рвучко встав і вийшов. Ми продовжили свої посиденьки, не підозрюючи, що історія з Тоніком і повіями ще не завершена. Десь так за півгодини Тонік з’явився у супроводі ще двох биків, вигляд яких викликав у мене глибокий смуток. Коли вони рушили в нашому напрямку, я штурхнув Кулюса і сказав:

— Зараз буде не зла кампа.

Кулюс підвів голову і прижмурив очі. Тонік виступив уперед і проскрипів:

— Гроші вернути і вийти!

— Пізно, — відповів я, — ми їх пропили.

— Ну, зараз ви дізнаєтеся, хто такий Тонік! — і махнув тим бицюрам.

Та коли вони підступили ближче, стискаючи п’ястуки, раптом один з них розплився в широкій усмішці:

— Кулюс! Най мене нагла чорна кава заллє! Та то ти!

— Та йой! — зірвався на ноги Кулюс. — Та то ти! Пурцель! — І до мене: — То Пурцель! Сидів-єм з ним колись.

А Пурцель до свого кумпля:

— То Кулюс! Колєсь на умор!

Далі вони обнімалися, а Тонік на очах здувався, випускаючи з себе весь бойовий дух, аж поки й геть не зник з очей, а ми посадили коло себе тих двох і файно погостилися. А коли пізно ввечері збиралися йти, мене поманив пальцем той, що я його взяв за шефа. Я підійшов, а він затягнувся папіросою на повні груди, випустив дим і хрипким голосом проказав:

— Сядь. Маю до тебе балак. — Говорив він тихо й спроквола: — Я спостерігав за тобою і бачу, що маєш не злих колєсів. І сам не даєш си в шклянку наплювати. Я є Казьо Пріма, чув про мене?

Я ледь не впрів: Казьо Пріма! Той самий, що має цілу банду, тримає газард, курвів, шпірітус і ще бозна-що. Про нього мені не раз доводилося чути, особливо в тюрмі.

— Но йо, чув, — сказав я.

— Файно. Прийдеш завтра до мене вполудне на Соснову.

— Який нумер?

— Нумера нема. Але відразу впізнаєш. Прийди, а я тобі дам файну роботу. Вигідну. На Глянц.

Я кивнув. Дівчина дивилася на мене якимсь таким трохи глумливим поглядом, а може, мені здалося, але, коли я зиркнув їй в очі, вона погляд відвела. В цей час Кулюс уже обнімався з кумплями, відтак ми вийшли в ніч, свіже повітря затанцювало в нас на язиках. Я пішов спати до Кулюса. Вранці я розповів, що маю в полуднє піти до Пріми і, може, якраз дасть роботу.

— Пріма? — похитав головою Кулюс. — Може, й дасть, але то буде цвана[62] робота. Не знаю навіть, чи тішитися.

— Але послухати можна, не?

3

Нема такого міста, в якому б не існували нікому не відомі вулиці. Кого б з перехожих ви не запитали про таку вулицю, відповідь завше буде виглядати так: спочатку він кілька разів повторить її назву, перецідить крізь зуби, перекине на язику, намагаючись пригадати, а все ж відповість «не знаю». При цьому більшість щось таки чула про неї, та все намарне. І тоді пошуки потрібної вулиці перетворюються на суцільні блукання в лабіринтах безлічі вуличок наскрізних і сліпих, коротких, мов подих, і вузеньких, як мишача нірка, вулиць-кривульок, вулиць-руїн, вулиць-калік. Навіть мапа не допоможе нічим, бо не існує такої мапи, яка б відображала геть усі вулиці до найменшого провулочка. Йдучи в полуднє на Соснову, я мав певність, що будь-який дорожкар мене завезе туди, але надії мої розприслися дуже швидко, ніхто з них не знав Соснової. Але є люди, які знають усе, — то львівські перекупки, особливо молочарки, які двигають молоко на своїх плечах по всьому місту. І справді в них я довідався, що то «десь, прошу пана, на Новому Львові». Цього було достатньо, хоч я кілька разів і збивався з дороги, але все ж гаки втрапив. Мене тільки цікавило, яким чином я мав би впізнати хату Пріми, але, опинившись на тій вулиці, зрозумів, що Пріма мав рацію, його будинок був найвищий і мав навіть вежу з бальконом. Металева різьблена брама вела на широке подвір’я, яке оточував високий цегляний мур, біля будинку стояв білий «гіаккард», двоє лютих псів підскочили до брами й погрозливо загарчали, щойно я до неї наблизився. Дзвінок у брамі збісив псів іще дужче, але за хвилю вийшла білява дівчина, обмотана напівпрозорою барвистою тканиною, мов індуска, і покликала їх з ґанку. Пси слухняно вляглися неподалік, а вона підійшла до хвіртки і відчинила.

— Не бійтеся, коли я з ними, вони не грізні.

Я йшов за нею, не зводячи очей з псів, але вони продовжували лежати, хоча теж не зводили з мене очей і часто дихали роззявленими пащеками з висолопленими язиками. Ми увійшли до просторого приміщення, одна стіна якого була всуціль скляна з розсувними дверми, за нею виднівся сад та басейн. Біля басейну в кріслі-гойдалці сидів Пріма і гортав газету, поруч стояв столик з напоями. Пріма підвів голову і жестом запросив мене сісти біля себе.

— Частуйся, — процідив тим своїм хрипким голосом. — Налий собі, що хочеш.

Я налив хересу. З ним у мене були незабутні спогади. Дівчина тим часом скинула з себе тканину, загорнула довге волосся у вузол і скочила у воду, але перед тим хвильку постояла на бережку, мовби даючи нам змогу налюбуватися її тілом. Воно було настільки досконале, що важко було відвести від нього погляд. Я здивувався, що вона в травні вже купається, бо хоч погода й була сонячна, але вода ще не могла нагрітися, та, придивившись, помітив руру, що вела з будинку, з неї текла гаряча вода, і піднімалася пара.

— Справа така, — промовив Пріма, удосталь намилувавшись розкішною фігурою дівчини, — мені потрібні надійні люди. Я про тебе дещо чув з Бригідок. Кулюса теж знаю. Є змога трохи заробити. — Він говорив поволі, упівголоса і тягнув. — Ти знаєш, чим я займаюсь. У мене є казино в одному тихому місці. Казино, яке тішиться порядною репутацією, розумієш? А є ще одне казино такого собі Кисіля. Там клієнтів чистять під нуль. При цьому ніхто не шахрує. Але як так виходить, що казино завше виграє, а клієнт програє?

— Чого ж вони туди ходять?

— Ну, бо Кисіль хитра бестія. Він дає їм трохи виграти. Він їх затягує в гру і не відпускає. Але то керована вигра. Яким чином так виходить, я не знаю. То от я хочу тобі доручити цю справу. Ти ж бо працював у казині, так?

— У Сопоті.

— А я спочатку думав, що ти працював м’ясником, — і він залився деренчливим сміхом, аж увесь затрясся. Потім надпив коньяку і спокійним тоном сказав: — І був щиро здивований. А найбільше здивований був тим, що ти це діло покинув. Можна запитати чому?

— Бо не хотів шахрувати й входити в угоди з власниками.

— І лишився без роботи.

— Без роботи, але живий.

Казьо засміявся.

— Хе-хе, справа знайома. Ну, що ж, підеш до Кисіля і спробуєш розгадати загадку. Нікого свого послати не можу, моїх там давно знають. То мусить бути хтось незасвічений. А ти якраз такий, що мені підходиш.

— А Кулюс?

— Для нього я маю в запасі іншу роботу. Як виконаєш цю, дістанеш тисячу золотих.

— Але як я потраплю до Кисіля? Чей же туди не пускають першого-ліпшого.

— Це правда, не пускають. — Пріма вийняв з кишені купку банкнот. — Тут маєш десять золотих на кнайпу, двадцять на пропій в казино, а сотку на гру. Підеш до «Віденської каварні» в суботу ввечері. Там буде сидіти такий собі Ліщинський. Років сорок, акуратні вусики, цвікер[63] на горбатому носі. Він там щосуботи сидить, а потім, у доволі пізній час фалює до Кисіля. Ліщинський дуже товариський, охоче вип’є з тобою за умови, що вигадаєш про себе достовірну історію. Ані слова про роботу в казині. Про тюрму теж. Виглядаєш на пристойняка, то й будь ним. Маєш, що вбрати?

Я замислився. Якби я мав скидатися на батяра, з тим проблем не було б, але для провідин порядного закладу мій вигляд не пасував. Я похитав головою.

— Зараз Ріта щось підбере. Сотку програєш всю до шустака[64]. Я перевірю.

Він покликав дівчину й звелів підібрати мені вбрання. Вона накинула халатик і повела мене в будинок. Проминувши хол, ми потрапили в покій і шафами. Ріта відчинила дверцята, і перед моїми очима з’явилася ціла шеренга маринарок і сорочок. Тоді окинула мене оком згори вдолину і навпаки.

— Тут є вбрання Казьового сина. Він зараз в Альпах, має сухоти, то лікується. Статурою ви схожі.

Вона почала мені подавати різні маринарки, я тримав їх у руках, а вона прикладала до них сорочки. Це тривало довго й нудно, і я ніяк не міг второпати, яка в цьому потаємна суть, але вона, вочевидь, на цьому розумілася краще, і я сперечатися з нею не став, а мирно терпів усю процедуру. Врешті вона зупинилася на сіро-голубій маринарці в темно-синю смужку і білій сорочці, що мала теж поздовжню смужку, але білого відтінку. До цього припасувала темно-сині штани, чорний з червоними полисками крават і чорні мешти. Наостанок задемонструвала мені високе мистецтво зав’язування кравату, а я не міг відвести очей від її спритних пальчиків, і, коли вона запитала, чи я нічого не наплутаю, мені хотілося відповісти щось дотепне, але мій мозок був надійно розчавлений її формами. Тоді вона все те гарно спакувала до спортової торби, аби не пом’ялося, і застерегла, аби я всі речі, прийшовши додому, розвісив.

Завдання, яке мені дав Пріма, було не надто важким, але могло мати для мене неприємні наслідки. Казина в Польщі були заборонені, але в самій лише столиці завжди функціонувало близько 20 салонів газардових ігор. Щоправда з початку 1934 року в цьому бізнесі запанувала криза, не помогло навіть те, що в казині подавали безкоштовно алкоголь, як у Монте-Карло. Все ж таки відчувався спад активності грачів. Причиною було ще й те, що поліція почала влаштовувати значно інтенсивніші рейди й навіть розгадала, яким чином збиралася публіка до казина. Організатори підпільних ігор були людьми підприємливими, хитрими й обережними, тому рідко яке підпільне казино працювало за однією і тією ж адресою, а більшість щоразу за іншою. Надвечір любителі газарду збиралися у певному ресторані й чекали гасла, а коли воно надходило, сідали в таксі, яке було наперед замовлене, і їхали в невідомому напрямку. Казина, що мали сталу адресу, мусили мати дуже добрі зарібки, аби платити поліції, дотримуючись при цьому суворої конспірації.

Я знав усі хитрощі, до яких вдаються власники казина. Зазвичай лише чверть відвідувачів були активними, а більшість воліла спостерігати, попивати й спілкуватися. Якщо при столі для рулетки бракувало охочих до гри, власник, щоб не втрачати на зиску, наймав загоничів, які своїм награним запалом спонукали усіх, хто вагався, до гри. Загоничі вдавали випадкових грачів, які робили ставки знічев’я, і спочатку винятково дрібні, але залежно від вигри сягали по більші. Потім виходили навантажені жетонами і супроводжувані захопленими поглядами роззяв, які й не здогадувалися, що весь «заробіток» тих «грачів» повертався до кишені власників казина. Жодних правил, які б регламентували гру, встановлено не було, і цей факт часто використовували круп’є. Зокрема переконували грачів, що вони виграли менше, ніж виграли реально, або так маніпулювали рулеткою, щоб грач програвав. Неодноразово із цього приводу доходило до бійок.

4

В суботу я чимчикував вечірнім, але ще не сутемним містом, помічаючи на собі зацікавлені погляди розмаїтих краль та повій, бо виглядав неабияк пристойно, я навіть зупинявся перед вітринами, вдаючи, що милуюся різними речами, а насправді милувався собою. Крават я так і не зумів сам собі зав’язати, але поміг мені тато. Минаючи пам’ятник королю Янові Собєському, я окинув оком галасливу «чорну ґєлду»[65], яка тут вирувала щодня, а складалася винятково з нащадків Мойсея і була чорна таки дослівно, бо всі ці гешефтярі вбиралися тільки в чорне й у своїх довгих чорних сурдутах та чорних крислатих капелюхах скидалися на птахів, які намагаються злетіти. Цього вечора, вочевидь, вони отримали свіжу вістку з Віденської біржі, а вістки ці прибували разом з вагонами на головний двірець Львова, де підстерігали їх знервовані посланці. їхні віденські агенти писали цифри цін крейдою просто-таки на вагонах, і тільки посвячені могли розшифрувати їхній зміст, але завдяки цьому львівські ділки отримували новини швидше, ніж їх публікувала преса. За мого батярування ми робили їм капості, підстерігай потяг на Левандівці, якісь цифри затирали і вписували інші, хоч і не розуміли їхнього потаємного змісту, але потім поспішали на чорну біржу і милувалися наслідками своєї роботи — тут уже кипів скандал, і голосні крики лунали хором, бо виходила з цінами така плутанина, що дідько б її не розплутав.

«Віденська» завше була чимось більшим, ніж просто каварнею, вона була поняттям географічним, ба більше — серцем Львова, тут сполучалися всі його артерії, а відколи з’явилися трамваї, то вузловою станцією завше була зупинка «Каварня Віденська». Коли львів’яни домовлялися про здибанку, при слові «Зустрінемося...» спливали в уяві тільки два пункти — «Віденська» і пам’ятник Собєському, і обидва ці пункти містилися поруч.

«Віденська» завше була чимось більшим, ніж просто каварнею, вона була поняттям географічним, ба більше — серцем Львова

В каварні було людно і гамірно, навіть той останній покій з боку вулиці Кілінського був заповнений, а любителі більярду мусили задовольнятися значно меншим простором, ніж раніше. Цей покій становив окрему резервацію і слугував для різних оборудок, тут легко можна було відрізнити службовців-емеритів з австрійської доби, яким ніколи не бракувало грошей на чорну каву, від купчиків чи урядників. Всівшись за столики, емерити відразу напинали газети на ручних тростинових тримадлах[66], поринаючи в світ політики, скандалів і пліток, чи брали том енциклопедії Брокгавза, що в повному комплекті красувалася на стелажі. Тут враховували ще певні рештки дистанції, відповідно до давніх становищ і рангів, якими під час вітання і коротких перелітних розмов з педантичною точністю вони титулували себе: «hofrat», «kaiserlicher rat» — «пан райця», «пан надрайця». То були все старі, часом дуже старі добродії за гербаткою з молоком або за кавою, яку подавали віденським способом в альпакових дзбаночках і в маленьких з масивними стінками філіжанках. Тут ще можна побачити витончених панів зі старанно виплеканими бурцями[67], які у своїх чорних камізельках і білих сорочках під чорними шлюсроками[68] скидалися на ластівок, виструнчених ексдостойників з гумовими сторчовими комірцями-краватами, що защіпалися на карку, і гумовими «рольманкєтами»[69], що визирали з-під рукавів, та з цвікерами в металевій оправі, хоча й без шнурка, але ще із кілечком від шнурочка. Під столами можна було помітити чорні черевики з довгими шнурівками, кількаразово обкрученими довкола ноги у кремовій шкарпетці, і білі тасемки, що звільна звисали з-під старанно підсмикнутих ногавиць.

А те, що сюди вчащав колишній директор цісарської, а згодом і польської поліції Юзеф Райнлендер, жодною мірою не хвилювало різноманітних аферистів і шахраїв, як і короля злодіїв Пінхаса, з яким завжди можна було домовитися про повернення вкрадених речей у його приймальний день — четвер.

Як виглядає Ліщинський, я знав зі слів Казя, але панків з тоненькими акуратно підрізаними вусиками і з цвікерами на горбатому переніссі було кілька. На щастя, хтось звернувся до одного такого добродія «Пане Арнольде!» Пан Арнольд стежив за картярами за одним із восьмикутних столиків з тірольського мармуру. Гра в карти на гроші у громадських закладах заборонялася, але грачі завжди знаходили спосіб обійти заборону. Ці, наприклад, грали в покер на цигарки, а кожна цигарка замінювала один золотий. Картярів було четверо, а довкола них зібрався цілий тлум, усіх опанував незлецький газард, раз по раз спалахував голосний сміх. Пан Арнольд разом з іншими робив ставки на картярів, голосно коментував гру і часом тихо лаявся. В один із моментів я помітив, що добродій, який вигравав останні рази, час від часу зиркає на протилежний бік столу, де один із спостерігачів то потирав бороду, то підкручував вуса, то морщив лоба, то облизувався, то кліпав. Я такі хитромудрацїї добре знав з казина, а опісля надивився на них у тюрмі. Усі ці знаки повідомляли, у кого яка карта. Я нахилився до пана Арнольда і шепнув йому, аби звернув увагу на цю парочку. Ліщинський здивовано зиркнув на мене, але послухав, хвилю спостерігав і незабаром виразно захвилювався. Відтак відійшов до бармена, щось йому шепнув, і ось до компанії спостерігачів приєдналося двоє ґевалів, вони не довго крутили головами туди й сюди, а хутенько підхопили за руки обох шахраїв і повели у службові приміщення. Пан Арнольд пояснив усім, хто був свідком цієї сцени, що тут трапилося, і додав, поплескавши мене по плечах, що завдячувати маємо не кому іншому, як цьому молодикові. До мене потяглися руки картярів та газардистів, усі вони заборгували шахраєві добрячі суми, і я, можна сказати, порятував їх, тому не диво, що вони вирішили мене навперебій частувати.

Тепер я міг ближче зазнайомитися з Ліщинським, він і справді виявився товариською людиною. Про себе я розповів лише ту частину мого життя, яка стосувалася служби у військовій авіації. Ми перехилили кілька келихів коштом вдячних картярів, а потім зайняли вільний столик, і Ліщинський, смачно затягуючись пахучою цигаркою та закинувши ногу на ногу, просторікував:

— Каварня мене вабить практично щовечора, але не завше є така змога відвідати її. Вдома постійно бачиш одних і тих самих осіб. А тут, за окремими винятками, щоразу інші обличчя, інші очі, голоси, строї. Можна так сісти на ціле пополуднє при мармуровому столику і завше мати щось нового до видження. А ввечері, коли лагідний блиск жарівок опромінить золотисті арабески і кришталеве дзеркало, коли людей щораз більше, прекрасні жінки розточують розкіш своїх строїв, і музика почне пестливу гру, тоді оте відчуття краси життя доходить у моїй душі до екстазу, і повернення додому починає жахати, немовби з обіймів хвилевого щастя мусиш повертати в болючі обійми страждання. Якими переконливими і красномовними стаємо у каварні! Як багато є тем до обговорення, з яким легким серцем збуваються години, яка дорога часом кожна хвилина! Скільки ж тут обережно замаскованих життєвих таємниць! Може, оцей і отой — бездомний нещасливець, котрий сховався перед жахливою порожнечею власного існування, може, цей юнак, який з такою жагою перехиляє келихи шампану, завтра потрапить до рук поліції, може, цю молоду пару, яка з такою тугою вдивляється в себе, завтра знайдуть з простріленими серцями на Погулянці, може... але пощо ж тривожити блакитні блиски дзеркал і лямп чорними здогадами? В цій хвилі є кипуча забава, є хвилеве заспокоєння ілюзії, то ж чи цього не досить? Таємниці душ... хто б їх тут досліджував?

— Отже, для вас каварня привабніша за сальонові візити?

— Звичайно. Ми тут цілковито свобідні, ніщо нас не в’яже. Тут кождий є гостем і кождий господарем. Перегляд газет досить щасливо заступає обтяжливу інколи розмову. Нема смішних історій з чеканням, накриванням столу і суперечок зі служницею. Все виконується швидко і подається у найвишуканіший спосіб. Тут якраз і розігрується вся красномовна драма життя. Половина самогубств і вбивств на еротичному тлі — це плід отої романтики каварні, збуджуваної шампаном і ноктюрнами оркестру. Може, ніколи ще самогубство не поширювалося з такою нездоланною силою, як тепер, в епоху культури насолоди, яка всюди будує дешеві палаци мрії. Культура насолоди не визнає конечності. Нона знає люксус. А велика, прекрасна, позолочена каварня дає ілюзію життєвої краси, великопанського життя, що протікає поміж золочених стін, плюшевих меблів, різьблених столиків, кришталевих дзеркал, а все це купається в солодких звуках музики. Вся ця манірність, що нагадує східну казку, у якій бідняк на помах чарівної палички бачить себе враз у прекрасному палаці поміж мовчазної, але уважної служби — це те, що вабить. Бо наш вік не любить меж, яких не можна переступити. І тут короткочасна потреба життя підноситься до короткочасної насолоди. Прагнемо всієї цієї пишноти й розцяцькованих жінок, ціла галерея яких пересувається перед нашими очима.

Тут до нас підплив кельнер і поставив невеличку карафку, на якій писалося «деренівка». «То від пана господаря за те, що порятували репутацію каварні», — сказав він.

— Приходьте, пане Стефане, сюди частіше. Як бачите, тут люди вміють бути вдячними. «Віденка», скажу вам, ще ся тримає. А багато каварень все ж піддалися безжалісній «варшавізації».

Я знав, що він має на увазі, бо ще перед війною, як мені розповідали, на всю Варшаву взагалі не було жодної каварні. Ролі каварень відігравали цукерні, які зачинялися порівняно в ранні вечірні години і не тримали в себе часописів, не мали права торгувати алкоголем чи провадити кухню. Перші кілька каварень повстали щойно по війні й взорувалися так само, як і каварні всієї Центральної Європи, на каварні віденські. Але ця імітація віденських каварень не виправдала себе. Варшав’яки належали до людей надто активних, аби годинами занурюватися в читання часописів чи заглиблюватися у роздуми і вбивати час за кавою. Були надто практичними, аби відчути і створити атмосферу віденського чи паризького каварняного побуту, бо ж не були каварняними завсідниками ані від народження, ані з призвичаєння. У каварнях варшавського типу, на відміну від віденського, всі столики круглі. Сідаючи за квадратовий стіл, відвідувач ставав начеб його повноправним господарем. Але цього не скажеш про особу, яка сидить за круглим столом, — її хазяйські права дуже невиразні. Зате круглий стіл, на відміну від квадратового, який має обмежену кількість місць, набагато місткіший, а що жодне місце за ним не є гіршим чи менш вигідним, або менш достойним, кожен, хто за нього сідає, природно урівнюється в правах із його першим господарем. Це й трапилося у Львові, де багато львівських каварень зваршавіли.

— Та й те сказати, — продовжив Ліщинський, — по війні ми розпрощалися з віденським часом, перейшовши на варшавський. Австрійський і львівський звичай рано обідати теж зазнав коректив, і обідній час посунувся значно далі. Таким чином публіка стала ділитися на тих, що живуть за старим віденським часом і рояться в кнайпах перед полуднем, та на тих, які перейшли на час варшавський і окуповують кнайпи в полуднє і пополудні. Одне слово, мене ви ніколи не побачите за круглим столом.

За якийсь час він почав зиркати на годинник, що висів на стіні. Мабуть, якраз настала пора, коли він має йти у казино. Я запитав, чи він часом нікуди не поспішає, він ствердно кивнув, я став умовляти його залишитися, але він сказав, що має справу, і при цьому видно було, що вагається. Та вагання його не полягало в тому, чи йти, чи не йти в казино, а в тому, чи варто мене посвячувати у цей намір. Врешті він запитав, чи я людина газарду. Я сказав, що понад усе люблю газардувати за інших, а сам рідко, і він тоді тихенько мені повідомив, що є одне підпільне казино, куди він щосуботи навідується, то, коли є бажання, прихопить мене з собою. Я радо погодився, перед тим, щоправда, перепитавши, чи не буду там зайвим, чи пасуватиму до товариства, аби він не розкусив, що насправді це і є моя кінцева мета.

Ми вийшли з каварні, коли вже посутеніло, на Легіонів сіли у фіякр і рушили вздовж трамвайної лінії, а далі Личаківською догори. Ліщинський курив і, либонь, наперед смакував насолоду від незабарного вбивання часу. Не доїжджаючи до професорської колонії, ми відпустили фіякр і далі йшли пішки. Ліщинський пояснив, що на фіякрах чи на автах під’їжджати до будинку, де міститься казино, заборонено з метою безпеки. Зачувши цокіт копит чи хурчання мотору, вартові завше насторожуються в сподіванні непрошених гостей, а тому не варто їх зайвий раз нервувати. Вуличка потопала у сутінках і була безлюдною, на другому її кінці саме розвертався інший фіякр, який привіз теж когось із гостей, але той хтось не поспішав іти нам назустріч і продовжував перебувати у затінку. Ми зупинилися біля брами, Ліщинський смикнув масивний важіль, що звисав на ланцюжку, трохи почекав, годі ще раз, знову почекав, а втретє смикнув двічі різко підряд. Потім зиркнув туди, де щойно розвертався другий фіякр, там панувала тиша. Незабаром у брамі відчинилося віконечко, чиїсь очі уважно оглянули нас, і тільки після цього заскреготів замок. Перед нами з’явився лакей, у бордовій лівреї з білими пасочками на комірі та зап’ястях та у білих панчохах. Мода на пудровані перуки відійшла бозна-коли, але не для лакеїв деяких дивакуватих вельмож. Цей теж не був винятком, хоча його широка червона пика надто вже контрастувала з пишною білою шевелюрою. З першого погляду легко було здогадатися, що можна чекати від такого упиряки.

— Доброго вечора, пане Арнольде, — привітався уклінно лакей і, затримавши погляд на мені, додав: — А цього пана...

— Пан Шуберт, мій родич, — випалив Ліщинський.

— Ага, ага, — похитав головою лакей і повів нас через двір до вхідних дверей.

Тьмяно освітлена простора вітальня мала стіни й підлогу з мармуру, уздовж стін височіли вазонки з орхідеями, від дверей до сходів і по сходах стелився весь у строкатих квітах ворсистий килим. Ми віддали в шатні[70] наші капелюхи й рукавички, а самі рушили догори.

— Ви в таких закладах не бували? — запитав Ліщинський.

— Ні, я більше райдував по рестораціях і займався дамами. У тих рідкісних випадках, коли я грав у покер, мені ніколи не фортунило.

— Так, фортуна — річ химерна. Я оно третій рік сюди ходжу і лишив тут... ге-ге... тисяч зо шість, а то й більше. А виграв пшик. Та то дрібниця. Люди цілі села програвали.

Нагорі були ще одні двері з різьбленого чорного дерева. Ліщинський штовхнув їх, і перед нами постала яскрава зала, заповнена людьми різного віку, над головами яких клубочився цигарковий дим, і гойдався притишений гомін упереміш із глухим бурмотінням круп’є, з ляскотом карт, торохтінням кульки в колесі рулетки і шурхотом грабельок, якими згрібають жетони зі слонової кістки.

— Ну? — потер руки Ліщинський. — З чого почнемо? Rouge et noir? Рулетка?

— Боюся, що я в цьому мало що петраю.

— Ви не знаєте rouge et noir? — сплеснув він руками. — До всіх чортів! Та ви зелепух, мій золотий! Е-е, не файно з мого боку буде не просвітити вас. Ходімо, зараз вам усе поясню. Заодно перехилимо по келишку.

Він підхопив мене попід руку і повів у кінець зали до бару.

— Два бенедиктини, — замовив він і почав мені пояснювати, спершись на шинквас: — Тут маємо стіл. Тут є чорне, себто noir, ліворуч. А це червоне, себто rouge, праворуч. Посередині сидить крупик... то так ми називаємо круп’є. Так от, крупик з кожної з шести добре вимішаних колод роздає по одній карті спочатку ліворуч на чорне. Очки в сумі повинні мати 31 або найближче до цієї суми. Однак не вище, бо то вже перебір. Припустімо, що крупик виклав 31. Тоді каже: «Раз!» і роздає праворуч на червоне. Тут усе зрозуміло?

— Так.

— Добре. Тепер припустімо, що він викладе туза — це одне очко, потім фігуру — це десять очок, далі сімку, ще одну фігуру, чвїрку, трійку... — Ліщинський вмовк і замислився. — Холера! Скільки то лягло на червоне?

— Тридцять п’ять!

— І то є зле. Крупик вигукне: «Чотири! Чорне виграє!» А «чотири» тому, що це сума перебору. Тридцять п’ять мінус тридцять один. Це просто, не? Кладете свою ставку альбо на чорне, альбо на червоне, все їдно. Але, щоправда, завше є можливість того apres.

— А то що таке?

— Ну, то коли на червоне і на чорне припаде однакова сума поверх тридцяти одного. На щастя, це буває дуже рідко. Але тоді казино загребе всі гроші. Просто, як двері, нє?

— Куди простіше.

Rouge et noir була грою для банку дуже вигідною, при роздаванні карт з шести колод однакова сума, себто apres, мусила припадати частіше, аніж гравці, задурманені газардом, це собі усвідомлять. Казино таким чином взагалі не ризикувало.

— Але моя гра — то рулетка, — сказав Ліщинський, — нині їм розіб’ю банк, щоб я тріс.

Ми допили й подалися до гральних столів. Всього тут було два столи, кожен з яких мав зо шість метрів довжини, заокруглений на рогах і покритий зеленим сукном з кольоровими латками для означення ставок. Стіл для rouge et noir мав великий червоний трикутник на одному краю і чорний — на другому. Біля кожного столу один круп’є сидів, а другий стояв, тримаючи дерев’яні грабельки на довгих руків’ях.

Ліщинський махнув мені рукою і подався грати в рулетку, я наблизився до столу rouge et noir, довкола якого тісно скупчилися переважно чоловіки у вечірніх убраннях. Круп’є окинув пильним оком стіл, пересвідчився, що червоне і чорне вкриті білими жетонами означеними від 5 до 100 золотих і, хутко перетасувавши карти, почав роздавати на чорне. Я підступив ближче, пильно стежачи за його спритними рухами. За першим разом я не помітив чогось незвичного, зате помітив причину моєї неуваги. За столом позірно панувала напружена тиша, однак поки перший круп’є тасував карти, другий весь час метушився — то підправляв стопки жетонів, щоб були рівнішими, то знімав невидиму порошинку зі столу, а при цьому кидав півголосом знайомим гравцям невинну фразу — все це разом відволікало увагу. Однак, коли круп’є тасував карти вдруге, я помітив, що насправді він їх не тасує, а повертає в тому порядку, в якому вони лежали. Коли він перевернув усі розкладені карти догори картинкою, сума вийшла 37.

— Шість! — виголосив круп’є. — Гра переходить на червоне!

Якийсь дідок, з вигляду ще австрійський емерит у чорній камізельці, стис кулаки й затримав подих, його сусід з закрученими догори вусиками смикав борідку і бурмотів: «Червоне... червоне має бути... я знаю...» Круп’є перевернув розкладені карти: винова краля, хрестовий митусь, серцева десятка. Кожна з цих карт мала 10 очок. Круп’є завагався, ковзнув поглядом по гравцях, тоді перегорнув хрестову вісімку: «Сім! Чорне виграє!»

Дідок заплямкав товстими вустами і підвівся з крісла, сусід його вхопив за маринарку і посадив назад. Я уважно обстежив усіх, що були за цим столом, і міг би закластися, що п’ятеро-шестеро з них належали до Кисілевої банди і лише грали роль газардистів, як і той сусід емерита. Вони тільки тим і займалися, що під’юджували гравців, забалакували їх, частували й розповідали байки про фантазійні вигри, свідками яких їм довелося бути.

Я підійшов до столу з рулеткою, саме завершилася чергова гра і пролунав чийсь приглушений окрик розпачу, жетони захрумкотіли під грабельками. Тут було ще більше людей, одні сиділи, інші стояли за їхніми спинами, спершись на бильця крісел. Лакеї безгучно сновигали в різних напрямках, розносячи таці з напоями. Перед кожним з гравців був невеликий стовпчик жетонів. Ця рулетка була доволі дивною, бо мала не тільки дучку з нулем, але й з подвійним нулем. Коли коліско зупинялося, і кулька западала в дучку, означену нулем, банк вигравав усі ставки. А що ж чекало гравців у випадку з подвійним нулем? Лишалися без штанів?

За цим столом теж сиділи Кисілеві аґенти, тут їх було більше, мабуть, що й з десяток. Хоч і як вони намагалися виглядати так, аби не виділятися з-поміж гостей, все ж на моє набите око все то були типові шахраї, які навіть зодягнувши анцуґ з камізелькою і почепивши дзиґарок на ланцюжку, поводилися по-простацькому, інколи їх видавала мова, і тут камізелька не допомагала. Ліщинського не було, він крутився біля бару.

— Баші ставки, прошу, пані й панове! — промовив круп’є.

Я привітався з ним і сказав:

— Для початку поміняйте мені сотку на десятизлотні жетони.

Круп’є, що мав перед собою цілу купу банкнотів і кілька стовпчиків жетонів, кивнув і дав мені десять жетонів. Беручи їх, я вдав незграбу і частину впустив з руки. Жетони впали на килим біля першого круп’є, який пильнував коліско. Я зігнувся за ними і при цьому мигцем зиркнув на праву ногу круп’є, відтак підвівся і поставив на 13 п’ять жетонів. Над столом пролинув тихий гомін. У таких випадках, коли хтось демонструє свою самовпевненість, ставлячи на одне число наперекір дуже малій імовірності, що кулька зупиниться саме там, окремі забобонні газардисти роблять так само. Особливо це стосується новаків, яким здається, що такий самовпевнений грач знає щось таке, про що вони й не здогадуються. Інші, обережніші, клали на червоне або чорне, парне або непарне, або за лінією для ставок.

— Ставки закінчені! — промовив круп’є. — Ставок більше не приймаємо! Більше не приймаємо!

Він одною рукою розкрутив коло, а другою кинув у заглибину кульку в тому ж напрямку, в якому крутилося коло. Запанувала мертва тиша, чулося тільки тарахкання кульки. Ось вона піднялася з заглибини до ебенового пружка, на мить завагалася, потім опала знову на діл, а тоді ще крутнулася і врешті почала гальмувати. В цю мить я знову вдав нездару і, підкидаючи жетони на долоні, впустив одного між пальці на килим лише для того, щоб знову глянути на праву ногу круп’є, а відтак хутко випрямитися. Кулька зупинилася, хвильку погойдалася, а тоді скочила в дучку з нулем. Півсотні гравців випустили з грудей затамоване повітря. Круп’є не квапно сгріб гроші до спеціальної прорізі на самому краю столу.

В цю мить я роззирнувся і побачив огрядного чоловіка з цигаркою в товстих губах, він дивився на мене примруженими очима. Ліщинський, помітивши цю сцену, зробив несміливий рух, можливо, маючи намір нас познайомити, але чоловік його випередив. Він сам підійшов до мене, простягнув руку і вимовив крізь зуби:

— Кисіль. Завжди приємно побачити нових гостей. Хто вас привів?

Він продовжував мружити очі, в яких не світилося для мене нічого доброго, але тут втрутився Ліщинський.

— Прошу познайомитися, Стефан Шуберт, мій родич.

— Он воно як, — похитав головою Кисіль. — А я вже, було, подумав... що ці діряві руки належать комусь іншому...

Ліщинський здивовано поглянув на нього, я усміхнувся і сказав:

— Хвилювання, знаєте, з незвички...

— Так-так, звісно... на початках таке буває...

Він пихнув димом і повільно відійшов. Я видихнув напруження. Ліщинський поплескав мене по плечах:

— Щось ви зробили таке, що викликало його увагу.

— Нічого поганого. Двічі впустив жетони на килим.

— О-о, зі мною це було не раз. Не переймайтеся. Ходімо до бару.

— А ви вже не граєте?

— Я свою сотку програв і на цьому заспокоївся.

— Але я ще свою ні. Поставлю востаннє.

— О, то я пропустити не можу.

Ми підійшли до столу, я зайняв місце праворуч від круп’є і поставив усю решту жетонів на сімку. Цього разу у мене прихильників не виявилося.

— Ви дуже необачні, — покрутив головою Ліщинський.

Я стенув плечима.

— Ставки закінчені! — промовив круп’є. — Ставок більше не приймаємо! Більше не приймаємо!

Тепер я не зводив очей з його рухів і не дивився на коліско. Другий круп’є, як і за першим столом, не стояв непорушно, а весь час метушився, відволікаючи увагу від першого круп’є. А той у принципі нічого недозволеного не робив, а лише намагався намацати щось правою ногою під килимом, однак йому це не вдавалося, бо увесь час наштовхувався на мою ногу. Він починав виразно нервувати, аж впрів, бідачка. Врешті не витримав і посунув, вибачаючись, на мене всім тілом, мовби йому забракло місця. Я змушений був прибрати ногу. Кулька завершувала своє кружляння, і коли вона заскочила на чорне, я насмішкуватим поглядом зиркнув на круп’є. Він відповів мені поглядом далеко не дружнім. Щось я їм напсував.

Несподівано в поле мого зору потрапила Ріта, вона стояла біля колони, оплетеної орхідеями, з келихом шампанського, і сама була, мов орхідея, і вуста її були, мов орхідея, і квітка орхідеї яскріла в її волоссі. Я вибачився перед Ліщинським і підійшов до дівчини.

— Привіт, Орхідеє!

— Привіт, Кактусе! — відбила вона. — Я чула про ваш успіх у «Віденській». Поздоровляю. Ми правильно розрахували.

— Що саме?

— Невже ви не здогадалися, що Казьо організував тих двох шулерів. Він їм заплатив за той театр. Ліщинський завжди асистує при таких забавах, то ми не сумнівалися, що він і цю не пропустить. А от чи вам вдасться помітити шахрайство — в цьому Казьо не був певним.

— Отже, це була така репетиція перед візитою до казина?

— Звичайно. Тепер є принаймні надія, що ви і з цим дасте собі раду.

— А ви так вільно ходите? Хіба ніхто тут не знає, чия ви?

— Я — нічия. Насправді ніхто цього не знає, бо з Казьом ми на людях не буваємо. У нього є дружина, вона живе в окремому будинку, і він з нею ходить на спацер чи десь у кіно або на каву. А я сама по собі.

— Однак він вам не довірив цієї місії.

— Ні, бо знає мою слабість. Я жертва газарду, і коли починаю грати, для мене довколишній світ перестає існувати. Та й я не така спостережлива. А як ви? Вдалося щось розгадати?

— Цссс, тільки не тут. Розкажіть краще, чим у цей час займається ваш Казьо.

— Його нема. Помчав у Швайцарію. Його син при смерті.

— О, співчуваю.

— Нема чого. То була рідкісна потвора.

— Була?

— Кажу ж — він при смерті. — Вона окинула байдужим поглядом залу й усміхнулася: — Якщо ви вже виконали свою місію, можемо звідси ушитися.

Я попрощався з Ліщинським, обіцявши навідатися наступної суботи до «Віденки», і ми з дівчиною покинули цей чудовий заклад, у якому люди намагаються втілити свої марення. Кисіль стояв біля дверей свого кабінету і не зводив з нас очей. Можливо, не дуже мудро ми зробили, що виходили разом. Він міг знати, хто така Ріта. Але вже було пізно щось міняти. Ми забрали свої речі з шатні, лакей провів нас за браму. Вулиця була темна й безлюдна. Щоб сісти на фіякр, треба було пройти в самий її кінець і завернути на Личаківську.

Ріта взяла мене попід руку, я чув тепло її тіла і неясну тривогу. Щось у цій мертвій вулиці мене насторожувало — шурхіт, миготіння тіней, чиїсь кроки. Я різко озирнувся, полохлива тінь припала до паркана і зникла за деревом.

— Нас хтось переслідує, — сказав я. — Ходімо швидше.

Ріта стривожено озирнулася.

— Я нікого не бачу.

— Зате вони чудово бачать нас.

Коли ми наддали ходи, кроки позаду залунали гучніше. За нами хтось тупцяв, не ховаючись. Це все для нас могло закінчитися не надто добре. Я шепнув Ріті, щоб вона заскочила на подвір’я, з яким ми порівнялися. В будиночку світла не було, і це мене задовольняло. Я висмикнув безгучно штахетину з паркана, сховав її собі за спину і став обличчям до переслідувачів. Незабаром вони вигулькнули з темряви — два збуї. В одного зблиснув проти місяця ніж. Ріта копошилася у своїй торбинці, може, шукала папіроску або запальничку. Я підпустив їх ближче.

— Давай гроші, колєсь, — сказав один з них. Видно, їм дали вказівку розіграти звичайний грабіж. — І краля нехай поділиться брязкальцями.

— От підійди й візьми, — сказав я.

Той з ножем виставив руку вперед. Я рвучко вихопив штахетину і з усього маху лупанув його по руці, ніж відлетів набік, другий удар попав йому по голові, і він умить скрутився на землі. В цей час пролунав постріл. Стріляла Ріта. Другий нападник схопився за живіт і застогнав, лаючись. У Ріти в руці був маленький дамський пістолет.

— Гарна цяцька, — похвалив я, — ходімо.

Нападники залишилися на землі, але їхньому життю нічого не загрожувало. За хвилю ми опинилися на Личаківській і розбудили візника, що куняв на козлах.

— Куди їдемо? — запитав я Ріту.

— Туди, де ще наливають. Я мушу нарешті розслабитися.

Ми вирішили впасти в «Брістоль» на Легіонів, який манив перехожих неоновими вогнями з написом «Palais de Danse — Bristol». Удень та ввечері сюди приходять читати газети, грати в шахи чи тихо куняти з кавою, але коли вже добряче звечоріє, каварня перетворюється на дорогий заклад, бо починає працювати шатня, нікому не вільно заходити в плащах, на червоні мармурові бляти столів лягають білі обруси, світло пригасає, світить лише кілька кольорових жарівок, звідкілясь вигулькують фордансери і фордансерки та починають бавити публіку, викручуючись усіма частинами тіла, а найбільша атракція «Брістолю» — танцювальний майданчик, який обертається навколо своєї осі. Кельнер завів нас до вільного столика, ми замовили шампанське з льодом і збиті вершки для панни. Ріта хвильку спостерігала за танцюристами, врешті запитала:

— А ми з вами будемо танцювати?

— Боюся, що за час моєї вимушеної відпустки я дещо відстав від життя. Охоче з вами затанцюю щось спокійне і меланхолійне.

— Не прибіднюйтеся, Казьо дослідив вас ледь не до шкільного віку.

— Це ви натякаєте на той короткий період, коли і я був фордансером? Це було доволі давно. Боюся, що танґо і фокстрот я вже не здолаю.

Вона лукаво зиркнула на мене:

— А «Оранґутанґо»?

— Вперше чую. Що це таке?

Вона тихо заспівала:

До ранку танґо з орангутангом,

Удари джазу, мов бумерангом,

Таємна пісня лунає тонко

В незнанім краю, в далекім Конго.

Ніколи не думав, що три роки — це насправді відчутне часове провалля, перестрибнувши через яке, опиняєшся в іншому світі, малознайомому й імлистому. Я окинув оком залу. В обіймах пригашеного світла і притишеної музики плавно колисалися пари, фордансери мали чорні фраки й скидалися на круків, а фордансерки у своїх барвистих з позлітками сукнях змахували крильцями, немов райські птахи, а коли тіла їхні звабно вигиналися, вони нагадували екзотичних змійок. Танґо несе їх на своїх стрімких хвилях у незвідану країну мрій, пеленає і заворожує, а здається, що навіть закохує, та це все злуда, бо танцівники зазвичай починають кожен танець, аби приманити й осмілити відвідувачів, вони лише грають, ніби вкладають у танець усю душу, а насправді це для них уже рутина, звичайна робота.

— Так, — кивнув я, — колись і я цим бавився, витанцьовуючи до знемоги, але жодна з моїх партнерок не викликала в мене якихось глибших почуттів, бо я знав про них усе, і знав, що не від доброго життя вони вибрали цей скороминущий фах. І якщо фордансери ще тримаються після тридцятки, запустивши звабні тоненькі чорні вусики та з усіх сил зберігаючи фігуру, то жінки мусять звільняти місце молодшим.

Ріта поклала свою долоню на мою і хитнула головою в бік танцюристів. Я не опирався, і за хвилю нас теж заколихали на собі хвилі музики, мені здалося, що я став невагомим, і несе мене не тільки музика, а несуть ще й руки Ріти, а небавом я раптом усвідомив, що мої ноги самі пригадали всі рухи, які за весь той час не зникли з пам’яті, а просто не давали про себе знати, і я бачив, якими зачудованими очима дивиться на мене Ріта, підбадьорюючи і виповнюючи вірою в себе, що мене починала поймати вдячність до неї і бажання притискати її все міцніше. Від постійного кружляння майданчика голова йде обертом, усе пливе перед очима, але моє тіло перебрало на себе відповідальність за кожен рух, я можу ні про що не думати, я можу кружляти, викручувати Рітою, як мені заманеться, перехиляти її в пасі, притискати, відпускати, і все це в якомусь напівтумані. Але ось музика втихла, ми на мить завмерли, та перш, ніж зійти з майданчика, який спинився разом з музикою, ми почули оплески. Я роззирнувся і зрозумів, що плескають нам. За що? Ріта вся світилася від щастя, вона взяла мене під руку й повела, а я відчував невимовне сп’яніння.

— Я була певна, що ви все пригадаєте, — сказала вона. — Пам’ять живе не тільки в голові. — Потім глянула на мене допитливо і продовжила: — А я так і забула запитати, що ви помітили цікавого в казині? Є що сповістити Казьові?

Я насторожився, розповідати Ріті те, на що мене найняв Пріма, вочевидь, не варто, нехай він сам, якщо захоче, розповість. Хтозна, яку гру вона зі мною веде.

— Я б не хотів випереджати події, — усміхнувся я якомога приязніше. — Мене найняв Казьо, і я відзвітую йому, а ви у нього випитайте.

Ріта насупилася, але тільки на мить, потім вдала, що це її насправді нічим не зачепило і простягнула до мене порожній келих, я наповнив його, потім налив собі, і ми випили, а я відчув, як п’янію не так від вина, як від присутності Ріти. Глибоко за північ ми обоє почувалися втомленими, але розлучатися не хотілося. Врешті, коли зала почала вилюднювати, світла пригасли ще дужче, а кельнери заметушилися, стягуючи зі столів обруси та перекидаючи на них крісла, ми рушили до виходу. Ніч зустріла нас медовими запахами і неймовірно глибокою тишею, яку подекуди вирізьблював цокіт копит. І що далі? — майнуло в моїй розбуялій голові, але я не знав, що має бути далі, лише відчув знову руку Ріти у себе під ліктем. Вона мене вела кудись, а я слухняно йшов, не питаючи, і мені було неймовірно затишно, я б так ішов і йшов без кінця, аби лише вона була поруч, хоча це й неможливо. Та йшли ми не довго — всього лише кільканадцять кроків, які видалися мені вічністю, і зупинилися перед освітленими дверима «Ґранд-готелю».

Ми зупинилися перед освітленими дверима «Ґранд-готелю».

— Ви тут живете? — запитав я.

— Так. Особливо, коли хочеться побути самій... — вона хвильку помовчала, мовби вагаючись, а при цьому носиком мештика спроквола черкала по бруківці, врешті підняла очі й подивилася на мене поглядом, у якому було більше смутку, аніж втіхи від сьогоднішнього вечора, і сказала: — Ну... добраніч...

Я узяв її долоню і притулив до вуст. Долоня була не така тепла, як у каварні. Вона рушила до дверей, а я пішов униз до «Маґнуса», йшов повільно, уважно вслухаючись у всі звуки, а властиво в тишу, яку порушувало лише те саме віддалене цокотіння копит і торохтіння коліс, та ще вітрець обережно куйовдив дерева, і це мене дивувало, це мене змушувало йти ще повільніше, бо бракувало тут мені ще одного звуку, такого простого й буденного, нічим не знаменного, але в цю хвилю найважливішого — звуку дверей, які відчиняють і зачиняють. Цього не було. Тоді я спинився і повільно, дуже повільно повернув голову назад. Вона стояла перед дверима готелю й дивилася собі під ноги, а носик її мештика знову черкав по бруківці. І тут мої ноги знову взяли верх над головою, бо покрокували до неї. І щойно я наблизився, вона підвела голову, а в очах був той самий смуток, але я пригорнув її і поцілував, п’яніючи від її прохолодних і спраглих вуст. А коли наші вуста розімкнулись, Ріта потягнула мене за собою в готель. На рецепції нікого не було, але тільки на перший погляд, бо коли ми її минали, почули зосереджене посапування — хлопчина спав за стійкою, поклавши голову на лікоть. Ми піднялися на другий[71] поверх, Ріта вийняла з торбинки ключ і відчинила двері покою. Властиво там було два покої, один з них правив також за кухню. Всю дорогу, заки ми піднімалися, не було промовлено ані слова. Я не говорив нічого, щоб не сполохати цього сну, Ріта мовчала теж. Небагато розмовляли ми й потім, коли вона вийняла з шафки пляшку шампанського, ми пили, слухали радіо, з якого лунала тиха меланхолійна музика. Потім вона пішла до лазнички, а за хвилю покликала мене і, коли я її побачив у струменях води, подумав собі: а чому б це не могло тривати й тривати, може, й усе життя?

— Ти ще довго збираєшся витріщатися? — засміялася вона.

Я миттєво поскидав з себе все і притулив її під потоками гарячої води, пружне тіло було податливим і непокірним водночас, воно прилягало до мене, як влите, а разом з тим напиналося, наче вітрило, руками своїми вона оплела мою шию, і я відчув увесь тропічний жар її лона, і це було те, чого я так прагнув усі три років, але чого не отримав від повії, і тіло моє володіло мною так само, як у танці.

Прокинулися ми від стуку в двері. Я сполохано зиркнув на Ріту, вона заспокоїла мене, що принесли сніданок. Потім встала, накинула халат й прикрила двері до спальні. Я почув, як закочується до покою візок зі сніданком, як Ріта каже, що вона сьогодні має вовчий апетит і замовляє ще одну порцію канапок. Далі лунає шелест банкнот, і двері зачиняються, а Ріта зникає в лазничці, і я чую плюскіт води. А мені вставати не хочеться, ці чисті білі накрохмалені простирадла й напірники полонять мене й не відпускають. Як давно я не лежав у такій постелі? Як давно я не лежав у такій постелі голим? Я починаю пригадувати, коли то було востаннє, але з тих спогадів вириває мене Ріта, наказуючи йти митися і вдягатися. А поки я миюся, приносять ще один сніданок і каву. Канапка з перетертим сиром і кропом, канапка з червоною рибою і канапка з кролячим паштетом. Кожному по три канапки. Так мало? Я відчуваю теж вовчий апетит, але мені незручно в цьому признаватися, і коли Ріта каже, що їй цього забагато і пропонує мені канапку з паштетом, я, звісно, не відмовляюсь. Мені хочеться запитати її, що ми будемо робити далі, чим займемося сьогодні, але я не хочу руйнувати цю крихку казку, яка ще не зміцніла і може розсипатися у будь-яку мить. Я мовчу, попиваючи каву і милуюся Рітою — вона така ж прекрасна й зранку, хоч і не намальована, ба більше — вона зранку виглядає молодшою, мабуть, через відсутність помади й тіней. Коли-небудь я їй про це розповім, але не зараз. Однак все ж не втримуюся і цікавлюся, коли повернеться Пріма. Навіщо я це зробив? Очі Ріти відразу заволік той самий вечірній смуток, вона трохи помовчала і врешті промовила:

— Це залежить від того, що буде з його сином. Якщо він геть безнадійний, Казьо забере його сюди.

— Ти знала його сина?

— Чи я його знала? — вона стенула плечима. — Він був моїм кавалером. Правда, дуже коротко, бо втрутився Казьо, — вона поглянула на мене з усмішкою. — Купив мене.

— У свого сина?

— Так. А чом би й ні? Чим я відрізняюся від якої-небудь канарки? Така собі пташка-тупташка.

Зависла мовчанка, я допив каву і поглянув у вікно — там виднілося чисте безхмарне небо. Її руки оплели мою шию і вона притулилася до мене. Я поцілував її в щоку, вона підставила вуста, я притягнув її до себе й посадив на коліна. Ми цілувалися, поринаючи у забуття і залишаючи за собою позаду всі свої проблеми. І весь той день був нашим, належав нам, як і ми йому. Вийшовши з готелю, ми сіли до фіякру і поїхали на Погулянку. Там усе потопало у зелені. В кнайпі Ґрунда повечеряли, а відтак знову сіли у фіякр, бо раптом нам спало на гадку піти в кіно. Зійшли на Підвальній, у хлопчака, що продавав часописи, купили «Lwow turystyczny» і проглянули фільмовий репертуар. У «Chimeri» на Академічній йшло «В кігтях Монте-Карло», але ми не мали бажання знову поринати у світ казина, в «Casino» і «Empire» на Легіонів нас манило «Зізнання нацистського шпигуна» з припискою «фільм антигітлерівський», у кінотеатрі «Рах» на Францисканській вабив «Стрілець з Бенгалії», а в «Світовиді» на Кушевича «Тінь Шанхаю», але ми на ці зваби не піддалися і вибрали комедію «Повернення Арсена Люпена» в «Muzi» на Третього Мая. Проходячи повз Ратушу, Ріта сказала:

— Ти чув про таку смішну легенду, що коли до лева торкнеться невинна дівчина, він загарчить? Ні? Дивно, бо це чоловіча легенда. Жодного разу, минаючи Ратушу, я її не пригадала собі та так і не переконалася в її правдивості. А тепер пізно, — вона засміялася і пригорнулася до мене.

— Може, йшлося не про фізичну невинність, а про духовну.

— Ой, не сміши. Де би ви, хлопи, вигадували щось на духовні теми.

До кінотеатру ми не дійшли, бо забаглося нам знову зачинитися в номері, ми замовили напої, і ця ніч була така ж прекрасна, як і попередня.

Наступного дня ми поїхали на Скнилів, де відбувся показ бомбардувальників, винищувачів та протилетунської артилерії

Наступного дня ми поїхали на Скнилів, де відбувся показ бомбардувальників, винищувачів та протилетунської артилерії. Я дивився з ностальгією, як летуни сідають до кабін, як злітають і зникають у небі, щоб облетівши Тернопіль, Станіславів, Дрогобич і Перемишль, повернутися до Львова. А головними вулицями міста рушила колона протилетунської артилерії, демонструючи в найлюдніших місцях справність гармат. Людей висипало безліч, жінки посилали повітряні цілунки й кидали квіти. Літаки, що пролітали над Львовом, скидали фільмові рекламки, які опадали пелюстками, а перехожі, переважно діти, ловили їх і розглядали. По обіді ми їздили на Залізну Воду, засмагали й купалися в басейні.

По обіді ми їздили на Залізну Воду, засмагали й купалися в басейні.

Хотілося, щоб ці світлі сонячні дні з Рітою тривали якомога довше, але вони закінчилися доволі швидко. Телеграма від Пріми повідомляла, що він приїде в суботу пізно ввечері. Отже, Ріта опиниться знову під його контролем. Здивувало, що повертається він із сином. Було таке враження, що забирав його вмирати до себе. Ми попрощалися пополудні. Мені було сумно, і я не знав, куди себе подіти. Згадав про Кулюса і подався до Кноблоха. В кнайпі було темнаво, в кутику хтось бринькав на гітарі, шинкар дрімав за шинквасом, сперши голову на руки. Кулюс, звісно, не зраджував своїх звичок і сидів у товаристві добряче п’яненьких ляль. Він радісно гукнув мені: «Сервус, Фуню», я махнув йому рукою і, наблизившись до шинкаря, легенько поштурхав. Голова його опала ще нижче, але він не прокинувся.

— Чекай, — сказав Кулюс і, зайшовши ззаду за шинквас, сам наточив пива.

Відтак я з гальбою сів за його стіл. Дівчата зиркнули на мене хмільними очима і, мабуть, пробували второпати, що я за птаха і чи не бачили мене раніше, але рівень їхнього сп’яніння з успіхом долав усі розумові потуги, врешті вони вимкнулися і дивилися в кут, звідки долинало бринькання.

— Швайнерів не потребуєш? — запитав Кулюс, демонструючи жменю пожмаканих банкнот.

— Поки що ні, — відказав я, — а тобі вдалося щось заробити?

— Йо, виграв у карти. Але знаєш, хочу вже якогось пурєдного діла. Розумієш? Такого, жиби раз — і на рік мати спокій. А краще на два роки.

— Ми вже мали з тобою спокій цілих три роки, — засміявся я.

— Е ні, до цюпи не хочу. Мусит бути справа хоч і не дуже чиста, але певна. Якщо скажеш брати банк, то не до мене.

— Не думаю, що Прімі йшлося про банк. Певно, щось делікатніше. Він бо ж знає, що я не кримінальник.

— Та і я не кримінальник. У мене на совісті іно штири пуляреси[72]. І то я їх забирав тіко після того, як бачив, жи фацетові жарівка в голові згасла. То шо, думаю, не заіваню[73] я, забере хто єнший, не? Ну, а кілька штриків майхром попід ребра — то, як гальбу вихилити, не? То як тре когось легонько погладити по каляпітрі[74], кажи — Кулюс згоден наперід... А ти читав? Нинька з Бригідок втекли троє оунівців, котрі з нами сиділи.

— Та йди! А хто?

Кулюс підсунув мені шмат газети, яка повідомляла про втечу Башука[75], Гайваса[76] і Канюка[77]. То були справді спритні хлопці, власне ядро нашої келії. Певно, на їхню втечу працювали всі.

Убивши зо дві години з Кулюсом, я вирішив навідатися до «Віденки». Йшов пішки, ще не звечоріло і з замарстинівських нір не повилазили темні типи. Коли наблизився до каварні, почув, що мене хтось кличе. Озирнувся і побачив сріблястий «Aston-Martin», з якого визирав Кисіль і манив мене пальцем. Палець був увінчаний гострим нігтем і масивним перснем з коштовним каменем. Я підійшов. Кисіль кивнув, щоб я сів до авта. За кермом сидів мордатий лакей, якого я першим зустрів біля брами в казино, він був тепер без перуки, і його вигляд близький до натурального не віщував нічого доброго. Кисіль сидів поруч водія упівоберта до заднього бамбетля, на який я вмостився. Він усміхнувся мені не надто добрим усміхом:

— Знаєш, колєсь, від недавнього часу мені перестали подобатися люди. Птахи подобаються, котики, песики подобаються, навіть мурашки... а дратують мене люди. І ті, що мене оточують, і ті, що десь далеко, не має значення. Усі прагнуть лише намахати. Нема нічого святого. Знаєш, недавно мене сильно зденервував мій рідний тесть. Приніс, курва, якогось гівняного перстеника з гівняним камінчиком і хотів ми втулити за фамільний діямант. Я не стримався. Не стримався і дав йому в чоло. А коли моя жінка кинулася з вереском до мене, я і їй дав у чоло. Думаєш, мені це було приємно? Признаюся чесно: нє. Так само мені не приємно було б дати ще й тобі в чоло. Бо ти, колєсь, хотів мене вробити в яя[78]. — Він видихнув клуби диму з ніздрів. — Коли ти пішов, я розпитав того свого крупика-дупика, що ти там мацав під столом.

— І тоді ви послали за мною своїх гицлів?

— Але вони мали тільки простежити за тобою. А те, що вони вирішили ще й заробити, це винятково їхня самодіяльність. Зрештою, вони за це дістали своє. А відтак мені вдалося довідатися, жи ти працював у казино в Сопоті. І коли я про це дізнався, то замислився. А якого б то лисого ти приперся до мене і вдавав новака? — він поглянув на мене, не перестаючи диміти. — Але я не довго роздумував. І знаєш, що я надумав? Що тебе підіслав Пріма. Бо іншого конкурента я тут не маю. І що ти на це скажеш? — Я розумів, що відпиратися нема сенсу і підтвердив його здогад. — Добре, — продовжив він, — але Пріма приїде сьогодні вночі. Ти ще йому не міг сповістити свої маленькі відкриття з-під столу. Так? А може, ти їх вибалакав Ріті?

Даремно Ріта запевняла, що в Кисіля її ніхто з Прімою не пов’язує.

— Нікому я нічого не розповідав.

Кисіль похитав головою.

— Знаєш, я тобі вірю. Ти не виглядаєш на ідіота, який бабі готовий усе випапляти. А що Ріта? Файна штучка? Цілий тиждень гратися в тата і маму — то я називаю тримати фасон. Ну, та я тебе розумію. Після цюпи стриматися тяжко. — Він знову з шумом видихнув дим, скидаючись на паротяг. — То повідж мені, кілько він тобі обіцяв заплатити.

— Тисячу золотих.

— Тисячу! — повторив він і всміхнувся. — А я тобі дам дві, й ти стулиш писк. Йо? — Я мовчав. — Не йо?.. — він похитав головою. — Розумієш, колєсь, ти маєш на вибір. Альбо стулиш писк за дві тисячки, альбо стулиш навіки, але забездурно. Як тобі ліпше?

Його аргументи були вбивчі, я не мав чим крити. Лакей повернув до мене свою усміхнену мармизу і прохрипів:

— Шефе, я з великим задоволенням виб’ю з нього дух разом з зубами, хи-хи-хи.

— Гадаю, Шміґусе, до цього не дійде. Ми ж бо маємо справу з інтелігентним чоловіком.

— Добре, — сказав я. — Але так, щоб геть зовсім нічого я не міг йому розповісти — буде зле. Щось мушу вибовтати.

— Мели, що хочеш, але за притиск під килимом ані слова.

— Тобто можна розповісти про підсадних газардистів?

— Скільки завгодно. Він їх теж має. Просто скажи, що мої люди працюють краще. — Він засміявся, потім поліз до кишені маринарки й витяг стопку банкнот. — Ту маєш дві тисячки. Мені дешевше було б тебе десь прикопати на Пісках. Але я ще маю на тебе деякі плани. Так що дамся чути... А, згадав. Той Ліщинський, скурвий син, що назвав тебе небожем... ти з ним давно знайомий?

— Ні. Але ми так собі трохи здружилися, випили, і він це зробив автоматично. Він грає чесно і чесно програє і жодних нарікань на ваше казино не має. Тільки на свою фортуну.

Ну, я знаю, знаю... але жи привів акурат аґента Пріми, то мені підозріло.

Я подумав, що не варто підставляти Ліщинського і признався, що власне Пріма мені порадив з ним познайомитися. Тобто я його використав без його на те згоди.

— А-а, он воно що! — похитав він головою. Потім глянув на мене: — А ти, я бачу, порядний хлоп. Не бажаєш клопотів для нового кумпля, нє?

— Він Богу душу винен.

— Добре. Чао. Скоро дамся чути.

Ми потиснули руки, і я покинув його авто. Я відчував, що впрів від тієї розмови, але виходу не було. Тепер треба викручуватися перед Казьом. Ріта спостерігала за всіма моїми маніпуляціями й може розповісти йому про все, що бачила, не підозрюючи, що робить мені погану послугу. Однак вона сьогодні для мене недосяжна, чекає Казя на віллі.

У каварні було як завжди. Ліщинського я побачив за столиком з якимсь огрядним паном, що сидів спиною до мене, на столі було повно розмаїтої закуски й питва. Помітивши мене, Ліщинський помахав мені. Я підійшов.

Прощу познайомитися, Стефан Шуберт, — звернувся він до свого сусіда, а тоді — до мене: — А то є сам пан Річард Ґредель, патрон ловецтва і лісів. Сядете до нас?

— Якщо панство не мають нічого проти. Але ми з паном Ґредлем знайомі.

О, справді! втішився Ґредель і піднявся, щоб потиснути мені руку, а тоді пояснив Ліщинському, що ми з ним бачилися в Канаді.

Я сів, мені налили.

Стефко має гостре око, — промовив Ліщинський до Ґредля, — минулої суботи розкрив змову шахраїв і порятував не тільки мою сотку. Тому я перед ним у боргу.

Колеги з гострим оком завжди можуть придатися, — промовив барон. — Чим ви тепер займаєтеся? Востаннє, коли ми бачилися, ви були летуном, а відтак...

Я перебив його, щоб він не вибовтав про мою роботу в казині:

— Відтак запахло смаленим, і я вирішив утекти.

— Ну, так. Там тепер порядкують люди з-під знаку сокири.

— Як ся має Ірма?

— О, Ірма! Недавно ся віддала. Не читали в газетах?

— Якось пропустив, — сказав я, відчуваючи, що чомусь мені ця звістка про її шлюб неприємна. Чому б це? У мене є Ріта. А які у мене могли бути перспективи з Ірмою? Однак це мене все ж таки вжалило і враз занурило у глибокий смуток, який я намагався приховати.

— Віддалася за сина мого давнього колеги, як то часто буває в наших колах, — останні слова, мені здалося, він підкреслив навмисне, мовби вказуючи моє місце. — Зараз мандрують по Скандинавії. Моя дружина не раз згадує, як ви кружляли з нею в танку. Але то було видовисько! Ви часом не захоплюєтеся ловами? У мене збираються цікаві люди.

— У пана Річарда величезні ловецькі угіддя, — сказав Ліщинський, — потрапити до нього у гості — велика честь. Двічі я побував, і то були незабутні дні.

— Отже, я запрошую, — сказав пан Ґредель, — тільки мусите зателефонувати, і вам повідомлять дату приїзду.

Він простягнув мені свою візитку, я подякував. Однак настрій у мене зіпсувався, і я незабаром з ними попрощався.

5

Минав тиждень, а Пріма мене не кликав до себе. Я й не квапився. Моя душа розривалася поміж двома — Рітою та Ірмою. Хотілося бачити обох, хоча Ірма вже була втрачена. Дивна річ, опинившись у тюрмі, я намагався не думати про неї, розуміючи, що вона для мене ще недосяжніша, аніж була досі, але зараз, коли почув про її заміжжя, відчув смуток і тупий розпач.

Наприкінці другого тижня я отримав нарешті від посланця звістку, що мене чекає пополудні Пріма. Я склав костюм його сина до торби й вирушив на Соснову. Дорогу мені перетнула багатотисячна похоронна процесія — ховали єврейського студента Маркуса Ляндесберґа, якому польські студенти Політехніки пробили голову. Багато перехожих зупинялося, не знаючи, як себе поводити під час жидівського похорону і яким чином виразити свої співчуття, та завершувалося все тим, що вони потуплювали зір під похмурими поглядами учасників тієї процесії. Останні кілька років єврейські та українські погроми стали нормою, але вбивства нормою не були, і після кожного такого вбивства наставав період вимушеної тиші, оповитої страхом і передчуттям чогось страшного. Але час минав і все згладжував, а людська злість продовжувала бродити й пінитися, відкладаючись на потім.

Браму цього разу відчинив тип з випнутою щелепою. Він окинув мене таким поглядом, ніби я був манекеном, а він кравцем. Пріма з Рітою і ще якимсь аж надто худим молодиком сиділи біля басейну, перед ними стояв столик з фруктами й напоями. Я привітався, Пріма нас познайомив. Молодик виявився Казьовим сином і називався Тадзьо. Пріма запросив мене до столу, налив вина і запитав, що мені вдалося розвідати. Я розповів про підставних гравців, які найбільше збурюють і під’юджують публіку, не відкривши жодної Америки, бо у кожному казино є такі гравці. Але розповів також про махлювання з колодами карт, хоча й це не було чимось особливим й унікальним. Пріму ж цікавило, чому Кисілю вдається обібрати відвідувачів краще, ніж йому, і він незадоволено бурчав, коли я розповідав.

— Як ви собі це уявляєте? Я повинен був усе з’ясувати за один раз? — боронився я. — Можливо, якби вдалося обстежити кожен стіл, обмацати його, оглянути зісподу і з боків, то щось би й вигулькнуло. Але хто ж дозволить?

— Послав дилетанта, а тепер щось від нього хочеш, — буркнув Тадзьо, обдарувавши мене похмурим поглядом.

— Цить, — гримнув Казьо. — він не дилетант. Я в дорозі думав про це все, і от до чого я додумався. Це взагалі була дурна затія. Є в мене підозра, що Кисіль використовує певний пристрій, але яким чином можна його виявити? Тоді, як там повні зали, неможливо. Хіба що... — він поглянув на мене і надпив вино. — Хіба що проникнути туди вночі. Що ти на це?

Я отетерів. Бо до чого тут я? Але він, мовби читав мої думки.

— Звісно, це можуть зробити мої люди. Але вони штурпаки. Вони нічого не знайдуть. А ти знайдеш. То як?

— Там у нього є охорона.

— Є. Але я тобі дам своїх людей. Ти візьмеш Кулюса. Ви їх покладете пляцком, зв’яжете. Самі будете в масках. Говорити лише на мигах.

Я замислився. Мені все це переставало подобатися. Ріта впродовж усієї розмови вдавала, що це її не цікавить і навіть не зиркала на мене. Тадзьо навпаки не зводив з мене очей. Щось йому у мені не подобалося. Мені ж на нього дивитися було неприємно, усвідомлюючи, що бачу перед собою когось, хто незабаром помре. В таких випадках ніколи не знаєш, як себе поводити.

— Нас ніхто не впустить досередини, — сказав я.

— Не впустить. Але зробімо так. Увечері там буде крутитися Ріта. До самого кінця. Коли всі о третій ночі покинуть казино, вона вийде і усіма, але потім повернеться і задзвонить у браму. Вийде якийсь хрін. Вона скаже, що забула торбинку. Він піде глянути. Ви перелізете через мур і зачаїтеся в кущах біля входу. Коли той вийде з торбинкою, ви його скрутите. Потім зайдете в казино і скрутите ще одного. їх там на ніч залишається іно двоє.

— А що буде потім, як дізнаєтеся, в чому секрет?

— Розповім усім своїм відвідувачам, частина з яких ходить до Кисіля. І буде шкандаль.

Я не втримався і розсміявся.

— Та ви ж не думаєте, що після того нічного проникнення все залишиться, як було. Якщо там є прихований пристрій, він його відразу демонтує. Потім влаштує цілу екскурсію в казино, дасть обмацати кожен стіл і назве вас брехуном.

Казьо надувся. Я зруйнував увесь його план.

— А я не казав? — хихикнув Тадзьо. — Нездара.

— Мовчи. Я тут справді не все до кінця обмислив. Треба думати далі.

Я не втручався у його роздуми. Тадьзо потягнувся до торби, яку я приніс, відкрив її і вибухнув:

— Курва! Ви йому мого анцуґа дали? Думали, що я вже на тім світі, так?

— У тебе тих анцуґів, що за все життя не зносиш, — буркнув Казьо. — А в чому ти, йолопе, думаєш треба було його послати в казино? В тому, що зараз?

Тадзьо кинув на мене лихим оком, закопилив губу і сплюнув. Печать смерті не сходила з його сірого писка. Дивлячись на нього, можна було наочно переконатися, що Дарвін мав рацію. На цьому глибокі фантазії Казя вичерпалися, він занурився в себе. А за хвилю буркнув до Ріти, щоб провела мене. Грошей мені, звісно, не дав. Біля брами Ріта шепнула, що чекатиме мене в готелі в тому самому номері.

В умовлений часу готелі її не було. Я подався до ресторації, залишивши для неї записку на рецепції. Відвідувачі щойно почали сходитися, музиканти лаштували інструменти. Я нудьгуючим поглядом стежив за ними. Ріта прийшла на годину пізніше, була схвильована і збуджена. Відразу замовила коньяк і духом випила. Потім розповіла, що після того, як я пішов, батько з сином посварилися через неї, Тадзьо став випоминати старому, що той у нього, хворого і при смерті, забрав дівчину, останню його потіху. Казьо з того лише глузував, це ще більше розлютило Тадзя, він вискочив, а за хвилю з’явився з пістолетом і став батькові погрожувати, що вб’є його, себе і Ріту. Добре, що охоронець обережно підкрався і вибив йому з рук пістолет. Потім його скрутили, дали заспокійливого заштрика і поклали в ліжко.

— Мені аж страшно повертатися до того звіринця.

— То не вертайся.

Вона поглянула на нього з подивом.

— А що ти пропонуєш?

— Можемо втекти кудись.

— Куди?

— На Захід.

Вона замислилася. Потім сказала:

— І ти будеш фордансером, а я — на кухні мити миски?

Мене це, звісно, зачепило, але я не мав що заперечити. Зависла мовчанка. Я шукав у думках якогось виходу, але не знаходив. Ріта промовила упівголоса:

— Я знаю, де Казьо тримає гроші й коштовності. Нам би їх вистачило надовго.

Так з’явилася ще одна тема для роздумів, але того вечора ми її більше не розвивали.

6

Несподівано я отримав запрошення від львівського аероклубу на Скнилові, де базувався Шостий Летунський Полк, я міг знову літати, беручи участь у військових маневрах, а також у туристичних вилетах на дуже зручному RWD-13. Я погодився. Нікого моя вада зору не цікавила, коли запахло війною. Військові вилети відбувалися що кілька днів, а туристичні щодня. Мені вдалося прилаштувати Кулюса — він став помічником механіка, і деколи я брав його з собою в політ. Так минало літо. Час від часу мені вдавалося зустрічатися з Рітою, але ми більше містом не гуляли, здибаючись у готелі, у кінотеатрі або в мене вдома.

Туристів, що бажали облетіти Львів, було чимало, траплялися й екзотичні гості. У липні до Львова приїхав король Албанії Ахмед Зоґу з королевою Джеральдіною. Він прибув з Бухареста і прямував до Варшави. І от йому забаглося оглянути Львів з висоти пташиного лету. Ми облетіли з ними усе місто, король і королева були у захопленні, а спілкувалися ми на мигах, бо вони володіли лише італійською. Прощаючись, король вручив мені золоту монету зі своїм профілем, яку Кулюс того ж дня сплавив за двісті золотих.

То було сьомого липня, а десятого Львів пережив неймовірну зливу і грозу, якої я не пам’ятаю, скільки живу. Потоки води були настільки потужні, що змили всі будівельні матеріали, згромаджені на Вулецькому Корсо, і потягли їх униз, вулиці Обертинську й Карпатську затопило разом з підвалами й сутеринами[79], Оссолінську засипало кількасантиметровим шаром глини й цегли, яку злива стягнула ще й з Цитаделі, а далі ті потоки залили Легіонів, аж провалився асфальт. Вулька перетворилася на став, жителі Вулецької мусили вислати депутацію до Ратуші на човні. Ми з Рітою в цей час були в готелі і, спостерігаючи за зливою та за рікою, що з великим шумом текла попід вікнами і всочувалася у каналізаційні люки, незчулися, як двері за нашою спиною прочинилися, і ми почули захриплий голос Тадзя: «Хе-хе, от ви й попалися». В руці він тримав пістолет і відверто насолоджувався тим, як йому вдалося нас піймати на гарячому. Ми обоє були в готельових халатах. Щось пояснювати було зайвим, однак Ріта так просто не здавалася.

— Тадзю, це не те, що ти подумав, — лепетала вона, чогось безглуздішого важко було вигадати, тому я волів мовчати.

— Мені недовго лишилося, — казав Тадзьо і кашляв так, мовби в грудях у нього бушував вулкан.

Йому довелося переходити вулицю вбрід, ноги мав вище колін мокрі й заболочені. Як йому вдалося проникнути в готель і отримати ключ? Але я не довго над цим роздумував, він сам і пояснив.

— Га, ти думаєш, як я вас знайшов? Я знав, що ви тут, але не знав, у якому покої. Наставив оце, — він помахав пістолетом, — на рецепції тому здохлякові в писок і дістав ключ.

— То він уже мусив викликати поліцію.

— Не біда. До тої пори вас не буде. Мене теж. Але ця пора не настане так скоро, бо поліція не дурна ноги мочити.

— Тадзю, — намагалася задобрити його Ріта, — ми з твоїм татом...

— Мене мій тато не цікавить. Я його ненавиджу так само, як і тебе. Ви обоє зрадники.

Його трусило, він був блідий і, коли кашляв, з вуст звисали криваві ниточки слини. Він змахував їх долонею, пістолет у руці тремтів. Якби я був сам, рвонув би водномить убік, а тоді — на нього, однак Ріта зосталася б під прицілом.

— Мені однаково. Я здохну так і так, але потягну вас за компанію. Бо весь той час, що я був у Швайцарїї, я, Ріто, стерво ти, думав про тебе. Про тебе я думав! Жив тобою, і ти мене тримала при житті. Але батько мене не хотів забирати, а сам я виписатися не міг. Тому я написав йому... старому гівнюхові, що вмираю. І хочу вмерти вдома. Тоді він приїхав і забрав мене. А я ж міг там собі й далі жити. Там файно було. Купа кобіт, які приречені й живуть останнім днем. їм нема сенсу комизитися. Дають без роздумів. Дають у парку, дають у лісі, дають на скелі. З десяток своїх коханок я вже оплакав і поховав. Це дивовижне відчуття ховати тіло, яким ще вчора насолоджувався. Але всі вони померли своєю смертю. А ти, Ріто, вмреш від моєї руки. Тато нас поховає разом. Я економний і практичний. Я, між іншим, у заповіті так і написав. І все, як у пісні співається: «Була дівчина, як злота перла, що від кохання, бідна, померла».

Поки він ото молов, Ріта мені зробила очима знак, спрямований на пістолет. Спочатку я не второпав, що вона має на увазі, але коли придивився, побачив, що цинґель Тадзьо не звів. Це дає секунду-дві фори. За цей час я доскочу до нього.

Він вдихнув жалібно повітря і пробував стримати кашель, бо щоразу, коли кашляв, пістолет трусився в руці, але кашель був дужчим за його волю, він таки ним зайшовся, і це, видно, був дуже болючий кашель, бо він обидві руки притис до грудей, і з рота йому бухнула кров. Цівка пістолета вже не дивилася на нас. Я підскочив і вибив його з рук. У цей момент до покою влетів захеканий поліцейський. З його черевиків вихлюпувала брудна вода. Та арештовувати не було кого, бо Тадзьо звалився на паркет, і тіло його билося у конвульсіях, а кров прискала з вуст при кожній спробі зловити повітря.

— Що то було? — запитав поліцай, витираючи чоло.

— Я вам усе зараз поясню, — сказала Ріта, — але цей пан, — кивнула на мене, — нехай нас залишить.

— Як то? — не второпав поліцейський.

— Бо його тут не було, розумієте?

— Взагалі?

— Взагалі.

По тих словах вона відкрила свою торбинку, вийняла сто золотих і поклала йому в долоню. Тим часом я хутенько вбрався, а Ріта виштовхала мене за двері. Здогадатися, як вона збирається все описати, було неважко. Пріма довідається, що син його увірвався до Ріти й погрожував пістолетом, а потім сконав від нестримної злості. Фактично це був щасливий кінець для всіх.

Вулиця все ще була затоплена, хоч рівень води відчутно впав, а дощ ущух. У холі готелю зібралося чимало людей, перечікуючи потоп, але я не мав жодного бажання залишатися далі в готелі. Я роззувся, скинув шкарпетки, закотив штанки й перейшов вулицю вбрід, у сквері купив газету, витер ноги і знову взувся. Біля «Віденки» я побачив тлуми ґав, з’ясувалося, що там саме крутять новий фільм зі Штепцьом і Тоньком[80] «Серце батяра». Неподалік я зауважив Ліщинського.

— А що, — запитав я, — згадали юність?

— Ой, згадав, згадав. Мав і я своє батярування. А ви, бачу, потрапили в самий потоп? Ходімо на лямпку вина до Штадтмюллера[81]. Він хвалився, що завіз чорногорський «вранац» і то не абиякий, a «pro corda»[82].

Ходімо на лямпку вина до Штадтмюллера

Ми зайняли в кнайпі столик, нам принесли вино.

— Ви чули, — запитав Ліщинський, — вимагають звільнити всіх кельнерів-німців. А у Львові 90% усіх кельнерів то австріяки або німці, бо найчастіше рекрутувалися з німецьких колоністів, а кожен називається як не Бехтльоф, то Бізанц. О будь-якій порі дня можна зайти до будь-якої з більших каварень і гукнути: «Пане Бізанц!», і з певністю зголоситься присадкуватий фацет у смокінгу і ввічливо відкаже: «Служу панові радникові чи панові доктору». І що то буде? Наші не вміють так обслуговувати. То буде катастрофа. Я собі тільки уявляю, як буду тлумачити таким новакам, що то є «три сильні з моцною!»[83], «п’ять шнітів зверху з делікатним ковніриком!»[84], або «пів чорної» і «мелянж»[85]. Або як зачну собі замовляти ріжні відтінки кави-капуцина: «Shale Gold», «Shale Nuss», «Nuss-braun», «Braun», «Capo», аж до найтемнішої «Schwarzer gespritzt», — він виразно смакував усі ті назви і плямкав язиком. — А чи будуть тоті нові кельнери пам’ятати, що до малого горнятка кави належиться три склянки зимної води?

— Думаю, до того не дійде. Неможливо відразу навчити таку кількість персоналу.

— То не одна катастрофа нас чекає. Люди кинулися скуповувати продукти. Вже забракло солі. Ціни підскочили. Знаєте Беріша Шмідта? Того, що мав крамницю на Стрілецькій. Уявіть собі, що його прилапали на тому, як він за сто кіля борошна взяв на сім — чуєте? — сім золотих більше! І що? І вислали до Берези, як якого кримінальника чи політичного. А на дверях почепили таблицю: «Тут була крамниця паскара[86], якого вивезли до Берези». Нині рано дивлюся — а японський віце-консул, котрого нам лише кілька днів, як прислали, вже пакується. Куди драпає? Цікаво. Те саме бачу коло консуляту Еквадору. Рух і метушня. — Він нахилився до мене і прошептав: — Абисьте знали, з завтрашнього дня буде заборонено продаж алкоголю понад 4,5%. Тобто лишиться іно пиво.

— Звідки ви то взяли?

— Є в мене в магістраті свої люди. Староста Климовецький, курвий син, наполіг. Сам не п’є, бо має виразку. О-ой, то шось буде. Ціле місто копає шанці. Подуріли. Ви вірите у війну?

— Хочеться не вірити.

— У кожному разі зробіть собі запас вин, поки є така змога.

VII. Андреас

1

Минув місяць, відколи німці й рускі напали на Польщу, рускі почали всі тюрми ревізувати: хто за що сидить. Було там чимало всіляких політичних, але переважала наша віра — кримінальники. Я тоді відразу скочив з місця і — прошу мене до пана начальника, маю відомість державного значення. Хто би мене слухав? Минуло ще майже два місяці, я продовжував добиватися свого, вперся не на жарт і гулюкав та й гулюкав, врешті взяли мене і повели до якогось пуриця, хоч він на такого й не виглядав, бо був доволі молодий, з прищавим обличчям, але вже полковник. Я й повідомив йому, що належав до підпільної комсомольської ячейки і вкрав течку в пана Томашевіча, і далі розповів, що в тій течці було, ну, і про ту карту, мовляв, мусить вона бути в хаті мого товариша, теж хороброго комсомольця. Пан начальник похвалив мою пильність і відразу відправив у супроводі двох бійців до Левка. Всю дорогу я думав лише про те, аби Левка не було вдома, а як буде, то щоб писка не розкривав, щоб іно лупав своїми баньками. Левко був тупуватий, але вірний, переважно він працював різником — колов свиней на замовлення і мав славу справжнього майстра. Але того дня він сидів у хаті й гнав самогон. Коли побачив у вікно мене і красноармєйців, налякався так, що ледь самогон не вилляв, але за хвилю опанувався, накрив апарат рядниною і відчинив двері. Чубарики зайшли, нюхнули й відразу втішилися такій нагоді причаститися. Я сказав їм, що ось це і є мій товариш, вірний комсомолець, борець за краще майбутнє трудящих всього світу. Левко покліпав баньками, але писка не втворив. Зараз я добуду важливий документ, сказав я, але вам багато пити не можна — тільки по чарці. Поки Левко їм наливав та лущив цибулю на закуску, я витягнув з-за образа карту, обтріпав і поклав на стіл. Левко витріщився і хотів було запитати, що то таке, як я його випередив. Оце, кажу, таємний документ, за яким мене послали, Левко його беріг, як зіницю ока. За що і вип’ємо. Чубарики перехилили по чарці, і я їх випхав за двері. Разом ми повернулися до в’язниці, і я вручив панові начальникові карту, він дуже втішився і хотів мене відправити назад у камеру, але я сказав, що, коли нарешті моя віковічна мрія здійснилася і я опинився в Совєтському Союзі, то хотів би від усього серця працювати на власть Совєтів. Він подивився на мене уважно своїм гострим свинцевим поглядом і промовив:

— Ну, шо ж, Андрюша, сідай. Давай познайомимося. Мене звати Скворцов. Пйотр Євґєньєвіч. Тепер розкажи мені, чим ти досі займався?

— Нічим.

— Як так нічим? У нас же на тебе є повне дело. Контрабанда, дрібні крадіжки, різні там темні діла. Не назвеш тебе сірою мишкою. А от скажи, як ти нащот генеральної лінії нашої партії?

Я отетерів: на таке питання не відразу й відповіси. Але я набрався сміливості й бовкнув: «Дуже позитивно». На мій подив, цього виявилося недостатньо.

— А от знаєш ти, з ким бореться партія?

— Знаю, — я тут згадав одну більшовицьку газетку, яка нам потрапила в камеру і яку ми використали за потребою. — З опортуністами... ревізіоністами... хапугами, бюрократами, хабарниками...

— А ще? — запитав він не дуже вдоволеним тоном.

— Ну... ще... з... з антисоветчиками...

— Молоток! — відразу ожив Скворцов. — А ще?

— З націоналістами.

— Уточни! — радісно кивнув він.

— З українськими націоналістами.

— А ще точніше!

— З українськими буржуазними націоналістами.

— Харашо. Відразу видно совєтського патріота. А скажи мені, чи зустрічалися тобі в житті живі українські буржуазні націоналісти?

Я задумався. Так, якщо перебрати, то під це визначення пасував будь-хто. Проте щось мені в пам’яті не сплив жоден справжній націоналіст, такий, який би ніс загрозу совєтській власті.

— Що, не можеш згадати? — Дивувався чекіст. — Жити в такому націоналістичному місті й не знати націоналістів? Шото ти скриваєш. Ну, нічо, посидиш іще трохи в камері, згадаєш. Вивести.

В камеру мені не хотілося, але що було робити, я знову опинився у тій тісній напівтемній камері, куди щодня прибували свіжі в’язні. Я почав пригадувати всіх своїх знайомих, але серед них не було жодного активного, усі такі самі, як я. Врешті я пригадав собі одного дивака, який малював тризуби всюди, де попало — на парканах, на стінах, на бруківці. Був пияком і, повертаючись пізніми вечорами додому, волав на всі вулиці: «Ану, з дороги! Тепер я, Синюта, ідем!» — не «йду», а власне «ідем». Синюта був сьвірком, снопківським вар’ятом, хоч і працював сторожем на басейні Залізна Вода. Хоча, може, він лише вдавав сьвірка. Йому було однаково що викрикувати, одного разу кричав на все горло «Слава Україні!», іншого «Нєх жиє Польска нєподлєгла!», а, кажуть, на початку вересня, коли німецькі літаки стали бомбити Львів, він погрожував їм кулаками й кричав: «Ти, Дольфек, не стріляй! Тепер я, Синюта, ідем!» О, такого то не шкода. Я знову попросився до пана начальника. Той ні слова мені не сказав, лише підсунув папір і ручку і кивнув головою. Я запитав:

— Що писати?

— Спочатку пиши, що хочеш нам допомагати.

— Як помагати?

— Ну, так, що час від часу розкажеш нам про своїх знайомих.

— Але в мене знайомих небагато. А серед них нікого такого...

— Нічого. Як треба, то познайомишся. Ти ж хочеш нам помагати?

Я слухняно написав те, що він казав, і хотів підписатися, коли він мене спинив.

— Стоп! Як учив Ленін? Конспірація, конспірація і ще раз конспірація! Поняв? Вигадай собі псевдонім.

Псевдонім! Я аж спалахнув від потаємної втіхи, на очах я перетворився на аґента, героя шпигунських романів, і, не роздумуючи, ляпнув:

— Кубусь Пухатек.

— Што такое «Кубусь Пухатек»? — запитав пан начальник.

— А то такий ведмедик з дитячої книжки. Німецькою звучить Pu der Ваг, а польською Кубусь Пухатек. Я був у дитинстві трохи грубенький, то мама мене так називала. Але, ясна річ, не при людях.

Я підписався. Після того він подав мені другий папір і наказав писати про націоналістів, яких я знаю. Я написав про Синюту і підписався «Кубусь-Пухатек». Скворцов прочитав, покивав і запитав:

— А що ти ще нам можеш запропонувати? — запитав пан начальник.

— Можу вам вистежити самого пана Томашевіча, — випалив я, не роздумуючи, бо це була чистої води фікція.

— Ми його самі вистежимо, — сказав пан начальник. — Отут вони у мене всі, — поляскав долонею по грубій папці, де було написано «Rada Miejska Miasta Lwowa». — Тут усі їхні адреси й телефони.

— Е ні, — похитав я головою, бо я ніколи не здавався. — За адресою ви його не знайдете. В мене є знайома дівчина, вона працювала в нього покоївкою. Я знайду її, і пан Томашевіч буде у вас на долоні. А в нього таких таємних документів була ціла течка. І треба діяти швидко, поки пін через кордон не чкурнув.

— Звідки ти знаєш?

— О-о, у мене свої зв’язки. При нагоді я вам про них розповім. А зараз не можна гаяти часу.

Після того він підписав моє звільнення, наказавши, аби завтра я був у нього з самого ранку і доповів. На кримінальників нова влада дивилася крізь пальці, їм нічого страшного не загрожувало, хіба що декого відправляли на Сибір чи в Казахстан. Але мені така перспектива не всміхалася, я мав лише два дні, аби відшукати Томашевіча, хоча не мав зеленої тями, де його шукати, та, думаю, він уже на ту пору був десь по дорозі в Румунію. Отже мені краще ушитися з цього міста, нема тут чого ловити. Єдина людина, яку я хотів би ще побачити, це була мама. І ще я тужив за моєю вуличкою, такою затишною і тихою, маленькою і потульною, вона й називалася Коротка, йшов я нею повільно-повільно, роззираючись на всі боки. Мама була в хаті й прала, не скажу, що вона дуже мені втішилася, передбачаючи нові клопоти зі мною, але ми трохи посиділи, погомоніли й розійшлися, як чужі люди.

VIII. Стефан

1

То була наша остання з Рітою ніч у готелі за мирного часу. Прокинулися ми від гуркоту Те, що назрівало кілька місяців, бубнявіло передчуттями й острахом, нарешті дало про себе знати. Я визирнув з вікна і побачив куряву, яка здіймалася над дахами. Пролунало ще кілька вибухів, завили сирени, крики людей покотилися вулицями, налякані коні зацокотіли копитами по бруківці, зграї голубів шугали вгорі, шукаючи сховку. Ріта підбігла до мене, поклала руки на плечі й теж дивилась на паніку, яка охопила місто. Поволі та паніка передалася й нам. Щось треба було робити. Але що? Куди утікати? І чи варто?

Ріта зібралася піти на Соснову за речами. Ми вийшли разом, поснідали в ресторації, і я провів її до Личаківської, де зібралися дорожкарі. Вона сіла й помахала мені рукою, а я помчав до аероклубу. Там теж панував переполох, Шостий Летунський Полк готувався до вилетів на фронт. Мені дістався бомбардувальник PZL-23 «KARAS», не надто швидкий і здатний взяти не більше 700 кілограмів ладунку, тобто всього шість бомб. Більшого не дозволяв його слабкий мотор. Наступного дня, другого вересня, я вже брав участь в атаці на німецькі танки й потяги, але наші летунські сили не порівняти було з німецькими. З восьми бомбардувальників на базу повернулося чотири. Два підбили, а два через ушкодження мусили сісти в околицях Радомська. Третього вересня, коли ми разом з іншими ескадрами знову бомбардували ворожі танки, нас атакували «мессершмітти», і ми втратили ще два літаки, мій літак теж був підбитий, але мені вдалося дотягти його до бази. Більше я не літав, бо не було на чому.

Тато дувся на мене, що я пішов воювати з німцями. «Німці нам нічого поганого не зробили й не зроблять, — казав він, — не було чого туди пхатися. А тепер, як хтось на тебе донесе, то будеш мав клопіт, що ти на них бомби скидав». Я пообіцяв, що більше цього не робитиму, бо й так моє літання урвалося, хоча Кулюс переконував мене у протилежному — він намагався ще полагодити наш літак. Та не було часу на полагодження, треба було гнати на барикади й тримати оборону. Тато мою летунську форму спалив на городі, пояснюючи, що вона мені лише зашкодить. Мабуть, мав рацію. Бо, коли польська армія почала здаватися руским, я спокійно відійшов набік і вдавав цивіля.

У перші ж дні більшовицької окупації тлуми народу потекли на той бік Сяну, де порядкували німці. Більшість людей, відходячи, ні з ким не прощалися, щоб не зрадити своїх намірів, хтозна, як до цього могла поставитися нова влада. Кордон ще не був упорядкований, совєти не знали і терену, і можна було проскочити без особливих перешкод. У першу чергу пішли туди всі, хто брав участь у політичному житті, колишні військові української армії, багато митців, акторів, за ними стали вислизати й українські урядовці, які ще мали крихку надію, що совєтська влада принесе українцям полегкість, але дуже скоро переконалися, що полегкість полягала у мандрівці в Казахстан або до Сибіру. Багатії й дідичі, власники маєтків хутенько спродували все іншим втікачам — з німецького боку, переважно євреям. Паніка охоплювала все ширші верстви, а тим часом більшовики вкорінювали свою владу і розчищали для себе вигідні умови життя. Натомість до Львова прибуло багато біженців з Польщі та нових жителів зі Сходу.

Ми там, на околиці, їхнього приходу не відчували, «визволителів» мало цікавили старі одноповерхові хати, і була надія пересидіти, хоч я й подумував про те, аби все ж ушиватися на Захід. Особливо, як побачив Ліщинського з наплічником, вбраного по-ловецькому з вудочкою.

— Це для маскування, — пояснив він, киваючи на вудочку. — Моя дружина вирішила з дітьми лишитися, їй шкода помешкання і меблів. Але я думаю, життя дорожче, а все решта набувне. А ви що?

— Думаю про те саме.

— Ну, то наздоганяйте мене. В Кракові в редакції «Краківських Вістей» я вам залишу вістку, де мене шукати. Слухайте, сидів я вчора в кнайпі Мусяловича, коли раптом заходить москаль військовий і до буфету. Та й показує, щоб йому налити. Але не чого-небудь, а шпірітусу. В буфетника руки тремтять, але наливає тих тридцять грамів і подає канапку. А той відсунув убік келишок і показує на склянку. Буфетник склянку налив. Москаль випив, до канапки не торкнувся і показує, щоби йому ще налили. Випив другу, закусив канапкою та пішов. А я не втерпів та й за ним, бо дуже хотілося побачити, де ж той москаль на вулиці впаде. Йшов за ним кілька кварталів, а потім плюнув та й назад повернув. А та худоба так і не впала! Уявляєте? — Ми прощалися, коли він пригадав: — Ой, забув вам сказати, що Казя Пріму арештували. Його казино тепер у руках енкавеесівців. Кисіль відкупився.

— А що з Рітою?

— Її теж.

— І де вони тепер?

— У тюрмі. Можливо, їх повезуть на Схід. — Він глянув на мене проникливим оком і запитав: — Вас лише Ріта насправді цікавить? — Я кивнув. — Тоді підіть до покоївки, яка обслуговувала Пріму. Вона живе теж на Сосновій. Не пам’ятаю номера. Другий будинок праворуч на початку вулиці. Називається Леся. Вона мусить знати більше. І будьте обережні. До будинку Пріми навіть не наближайтеся. Затримують усіх.

— А про Ґредлів що чути?

— Мали теж утікати. Фабрикантів та наволоч стріляє без суду.

Усе довкола мене розсипалося. Я, не зволікаючи, погнав на Соснову.

Хату покоївки я знайшов швидко. Леся була жінкою середнього віку. Вона запросила мене до себе і розповіла, що Пріму і всіх, хто був у нього в хаті арештували серед ночі. Де сам Пріма вона не знає, але Ріта в Бригідках. Знову ці Бригідки! Тепер і вона там, у тих брудах і вошах, у смородах і вогкості. Леся ходила до неї і передала їй білизну. На щастя, напередодні забрала була прати.

— Її вікно в другому ряду третє. Як добре гукнете, почує. Але як будете кричали, не дивіться на те вікно, бо й так нічого не побачите, а дивіться кудись у другий бік. Ніби гукаєте за своєю знайомою.

— А що з передачами?

— Поки що раз на тиждень. Продукти й особисті речі. Не знаю, як далі буде.

— А що робиться на Казьовій віллі?

— Не знаю. Нині приходив до мене їден і запитував, чи то я там прибирала і прала. І сказав, що можу знову приходити. Але мушу дати розписку, що буду тримати писок на замку.

2

— Рі-іто! Рі-іто! — котила луна мій крик по Казимирівській, а я махав рукою до постаті вдалині, що віддалялася від мене. Людей на вулиці було мало, мій крик нікого не зацікавив. Але за хвилю я почув її голос з вікна і побачив її руку, що просунулася у щілину і тріпотіла пальчиками. «Я люблю тебе!» — гукнув я і почув: «І я! І я!»

Потім я розпитав, коли можна щось передати. Побачення були заборонені. Що я ще міг зробити для неї? Коли я наступного тижня прийшов з передачею для Ріти, то почув, що насправді передачі можна носити лише раз на місяць. Я почувався, як на розпеченій плиті, мені пора було теж зникати, але я сподівався на диво, що Ріту звільнять. У чому її могли звинувачувати? Це не вкладалося в голову.

А тим часом москалі облаштували кордон, перетягнули двома рядами колючого дроту, поставили сторожові вежі, і ми опинилися, як миші у пастці. Коли ж я прийшов з передачею на початку грудня, почув лише одне слово: «Убила». І що це могло означати? Що її вивезли? Чи відпустили? Де тепер її шукати? Я йшов Казимирівською геть приголомшений. Раптом почув своє ім’я. Кисіль!

— Як ся маєш? — втішився він мені. — Я думав, ти давно по той бік греблі.

— Ні, я не втік. Чекав на Ріту. Сподівався, що її врешті випустять. А нині сказали: «Убила». Не знаєте, що це означає?

— То є два тлумачення: або вивезли, або коцнули. Думаю, перше. Але зазвичай їх так раз-два не вивозять, спочатку пакують у товарняки, і тоті вагони стоять по кілька днів на запасовій колії, заки поїдуть на Схід. Тобі на ній дуже залежить?.. Бачу, що так. Можу порадити їдну річ. Піти на двірець, пошукати товарняк і викупити її.

Я здивувався.

— Таке можливе?

— Звичайно. Не один так зробив. Між іншим, Пріма теж викупився.

— Казьо? Сам? А її не викупив?

— Нащо вона йому? Чи ти гадаєш, він був сліпий?

— Як же він викупився, сидячи в тюрмі?

— Завдяки мені. Я маю свої канали. Він просто відписав їм свою віллу.

— То, може, й мені допоможете?

— Може, й так. У мене є до тебе одна пропозиція. Але що ми стоїмо серед вулиці? Ходімо до тої «Чайної», там у мене закамарок, де зможемо побалакати.

Колишня каварня «Орієнт» перетворилася на зачучверілу забігайлівку. Замість кельнерів крутилася офіціантка в білому фартуху і з білою коронкою на голові. Оскільки вона була одна, то смикали її в різні боки. За буфетом порядкувала дама зі щедро набубнявілим репрезентаційним бюстом, на буфетовій ляді в’янула в шклянці води чайна рожа. Кисіль, видно, мав тут свій блат і, привітавшись із буфетницею, замовив триста грамів горілки та канапки, а тоді повів мене попри кухню до окремого кабінету. Ми сіли за стіл, половину якого займали папки з паперами, а за хвилю буфетниця принесла нам горілку в графині й канапки з салом та квашеними огірками.

— Справа така, — промовив Кисіль, коли ми випили й закусили, — власне, ми зустрілися не випадково. Я спеціально тебе підстеріг. Мені потрібні надійні люди. Є змога трохи заробити. — Він говорив, не кваплячись, а я в цей час сидів, як на цвяхах. — Є один багатий чоловік, мільйонер. А в нього — кохана доця. Щойно заміж вийшла. Якщо ти її смикнеш і переховаєш у надійному місці, далі діло буде за мною. А коли буде по всьому, дістанеш сорок тисяч золотих. Можеш Кулюса до тієї справи залучити.

— А чому я?

— Бо ти пристойняк. Ти зможеш до неї підкрастися, забити баки, як забив Ріті, а потім заманити туди, куди я тобі скажу.

— А ви дістанете викуп?

— Ну, ясно! В татуня її грошей багато. Властиво, я планував цю справу раніше, але війна трохи все переграла.

— А потім що?

— Жи що?

— Ну, потім, що з тою ціпкою.

— Ну, то, як твоя фантазія підкаже. Можете втопити, можете отруїти, а можете покраяти на кармонадлі... ти гейби в тім спец, нє? — Він зареготав булькотливим сміхом, а бачачи, що я дещо отетерів, продовжив: — Лишати її живою не можна. Ти ж розумієш? Коли її відпустите, вона видасть вас. А коли тебе і Кулюса візьмуть за яйця, ви продасте мене. Але я ще зможу викрутитися, а вам у цюпі життя не буде. Найбільше, хіба з тиждень протягнете. Ферштейн?

Авжеж, за законами того світу, в якому він порядкував, свідків живими лишати не можна. Навіть дівчину. Кисіль дивився на мене, прискаливши око, і чекав. Я думав.

— Тут усе просто, — продовжив він. — Ти підписуєшся на цю справу, а я тобі вирятую Ріту. До того ж зауваж, який я шляхетний хлоп: я це зроблю наперед, бо ти таких грошей не маєш. Я це зроблю, бо вірю тобі. Я вірю, що ти мене не здуриш. Бо ти знаєш, що Кисіль тебе з-під землі знайде. Навіть, як ти опинишся в Гондурасі. — Він сидів, задоволений собою і погойдував ногою, але, помітивши моє вагання, вирішив додати жару. — Я чув, що останній етап повантажили ще позавчора. Розумієш? Вони там третій день стоять. Без їжі.

— їх не годують?

— Якщо це можна назвати годівлею... Видають кожному по одній солоній рибині в день і відро води на вагон. їх усіх мучить спрага. Там пекло. Усі скопом — жінки, чоловіки, діти. Посередині вагону діра, куди вони ходять за потреби. Сором відсутній. Під дірою корито, яке час від часу забирають. А коли в дорозі, нечистоти летять на колію. Газет нема. Води помити руки нема. З ними ще й кримінальники, які їх обкрадають і забирають усе найцінніше. В тому числі одяг. А доля всіх симпатичних дівчат і жінок — однакова, їх ґвалтують. Вони їдять оселедці й самі, як оселедці в бочці. А далі їм ще їхати і їхати, може, й кілька місяців.

Мені стало жаско від його слів. Я уявив собі цю картину і делікатну Ріту з її великопанськими звичками, а потім подумав про ту дівчину. Вона була приречена. Якщо Кисіль вирішив її викрасти, то викраде, бо як не мене найме, то кого іншого. Але якщо я відмовлюся, то не тільки не вирятую Ріту, а й ледве чи доживу до того числа газети, де буде повідомлятися про викрадення доньки мільйонера. Бо ж тоді я теж стану небажаним свідком, який здогадуватиметься чиїх рук справа. А свідків треба знищувати. І мене не буде. Кулюса, мабуть, теж. Отже, виходу насправді нема. Якщо хочу вийти з цієї історії живим, мушу погодитися.

— Добре, — сказав я, — а коли це треба зробити?

Кисіль задоволено похитав головою.

— Розумний хлопець. Є лише їдна проблема. Я не знаю, де зараз та дівчина, — він відкинувся на спинку крісла й закурив. — Її для початку треба знайти. Її, між іншим, шукають і рускі. їм теж хочеться заволодіти мільйонами. Так, що тут ще один генерал у долі. Розумієш, який рівень? Груба риба. Її батьки вже в них у руках. Стара, здається, справді не знає, де сховано сейф. А старий каже, що поки не отримає звістки від доньки, що вона жива й здорова і перебуває за кордоном, нічого не скаже.

— Де їх упіймали?

— У Карпатах. Пробували перейти до німців. Там їх і затримали. Але дівчина вислизнула. їх було четверо. З ними був ще її чоловік. Того застрелили, коли пробував утікати. Старих тримають зараз у Дрогобичі.

— Отже, дівчина на німецькій території?

— Так виглядає. Генерал своїми каналами теж пробує зондувати через німців, де та піпся. Поки що ніц. Отже, коли ти її знайдеш, повідомиш мене. Я приїду. Заки не отримаємо викуп, ніц їй поганого не робите, бо потрібні будуть підтвердження, що вона жива. Тоді вона напише на свіжій місцевій газеті кілька слів для татуська. А коли він нам віддасть сейф, потім... потім можете з нею побавитися, щоб не покидала цей засраний світ без задоволення.

Щось у моїй голові починало світати. Спочатку то були невеликі проблиски, які поволі перейшли в сформовану картину. Не вистачало тільки одного уточнення.

— І хто ця дівчина? — ледь не скрикнув я.

— Ха! — засміявся Кисіль. — Щоб я скис, коли ти не здогадався!

— Ірма Ґредель?

— Авжеж. Тепер тямиш, чому мені потрібен саме ти? Але я мусив спочатку переконатися, що візьмешся за справу.

Я сидів ошелешений. Потім налив собі горілки й випив. Ірма втекла. Батьки її в тюрмі, з якої вже не вийдуть. Ірму шукають. Рано чи пізно знайдуть. Якщо знайду я, то можливі ще варіанти, адже від цього залежить доля Ріти. Треба рятувати обох.

— Звідки вам відомо про мене й Ірму?

— Вас бачили в Сопоті, як ви там голубилися щовечора. Вітання тобі від Герхарда Крауха. Пригадуєш такого? Я з ним зазнайомився недавно на дружній гостині гестапівців і чекістів. Та повернімося до Ґредлів. Не розумію, навіщо вони взагалі утікали до Райху. Там їх не чекало нічого доброго.

— Чому? Вони ж не євреї.

— Не зовсім, — він вийняв з кишені папір і, зазираючи в нього, пояснював: — Спочатку то була жидівська родина, яка жила в Німеччині у містечку Фрідберґ. Троє синів її емігрували до Трансильванії і з успіхом зайнялися продукцією деревини, творячи з часом велике підприємство Transylvanian Forest Industry, яке постачало велетенську кількість дощок і деревини для меблевої промисловості. Про розміри успіху братів Ґредлів свідчить те, що їх прозвали «королями угорської деревини», а в 1903 році цісар Франц-Йосиф надав їм титул баронів «von Gulyafalva», який через два роки було підвищено до титулу «von Gulyafalva und Bogdan». Найстарший з братів, Герман, брав шлюб у синагозі з Кароліною Меланією Вайнер і мав п’ять синів. Щоб отримати баронський титул, усі вони вихрестилися. З них Артур, Річард і Альберт вирішили перенести свою справу в Карпати й закупили в околицях Сколього 64 тисячі моргів землі, з цього близько 55 тисяч займали ліси. Дружина Річарда австрійка, а донька, отже, наполовину жидівка. То як?

— Я згоден. Отже, я мушу потрапити за кордон. Але там тепер не так просто.

— Ні, не просто. Але ж ти летун, не? На Скнилові ще є кілька несправних польських літаків. І, між іншим, є той самий, на якому ти літав. Пошли Кулюса, нехай підготує його, може з інших літаків брати все, що заманеться. Потім сядете до літака з Рітою і Кулюсом і фалюєте на Захід. Ферштейн? А тепер я займуся твоєю Рітою.

— А не пізно? їх ще не повезли?

— А Бог його знає. Весь час когось вивозять. Посидь, піду зателефоную.

Він вийшов. У мене тремтіли пальці. Я випив. Закусувати не хотілося. Все відбувалося у якомусь шаленому темпі. Я не встиг перетравити одне, як уже щось набігало інше.

Кисіль повернувся і повідомив, що зараз за нами приїде авто, там на двірці все й з’ясується. А приїде сам пан генерал, «той, що зацікавлений», бо без нього ніц не вийде, там телефонів нема. Доручити комусь іншому — це волокита, яка може затягнутися в часі, а нам, мовляв, кожна година дорога. Ми вийшли з чайної, за кілька хвилин під’їхав військовий «бобик» з генералом. Він кивнув нам, і ми сіли позаду нього.

— Ні хєра нє панятна, — казав генерал, — я, блядь, званіл в ета самає... в тюрьму... ні хєра нікто нє знаєт... атправілі, нє атправілі... я в ахуєнїї. Шо за бардак! Но, шо єйо випісалі — ета факт. В тюрьме єйо нет. Щяс правєрім. — Потім повернувся до мене. — Ну, а ти чьо? Как счітаєш? Сработаемся?

— Сработаемся, сработаемся, таварісч генерал, — заторохтів замість мене Кисіль. — Селі нє он, то нікто.

— Да, я понял. Главнає, шоб он тоже понял, шо у нас с нємцамі дружба-фройндшафт. І нікуда он нє денется, єслі захочет шота схімічіть. Патаму, шо у нас всьо схвачена. Точім нажи і коси, решаем палавие вапроси,[87] — і він залився сміхом. — Ета я у аднаво контріка, каторава ми к стенке паставілі, прачітал. Пісатєлішка, єдрі єво в жопу. Но фраза харошая. Взял на вааруженіє, как гаваріцца.

Біля двірця ми вийшли й рушили в самий кінець колії. Генерал простував попереду, широко розмахуючи руками. Зустрічні військові віддавали йому честь, з подивом зиркаючи на нас. Кисіль шепнув мені, аби я набрав поважного вигляду, гейби теж чекіст. На запасних коліях стояло кілька потягів — одні з вуглем і дровами, інші з коровами і свинями, які теж везли на Схід у дар старшому братові. Всюди панував безлад. Генерал кричав і лаявся, з’ясовуючи, де товарняк з виселенцями, але ніхто нічого не знав. Одні показували туди, інші сюди. Врешті він піймав за груди якогось колійовця і, вживаючи всі мені відомі й не відомі слівця, сказав, що коли той не знайде потрібного товарняка, він його просто тут таки й «хлопнет». Колійовець побілів і пообіцяв все полагодити. Тепер він всюди ходив з нами й сам лаявся на чім світ та погрожував, аж поки нарешті ми десь аж за три кілометри не вийшли до того товарняка, який уже мав вирушати. Біля нього гавкотіли собаки, яких на смичах тримала охорона, з вагонів лунали голосні плачі й крики, найбільше жіночі й дитячі, з заґратованих віконець тягнулися до нас руки. Збоку від колії лежало кілька мертвих тіл, мабуть, з тих, що не витримали тісноти, голоду й спраги. Більшість із них були літніми людьми, але було й двоє немовлят. Я відчув, як у мене підкошуються ноги. В який із моментів люди перетворюються на звірів? Коли настає ця мить, що вони вже не мають у собі нічого людського, а душа їхня стає черствою і незворушною? Смерть для них стає звичною. Вбити, як випити.

Генерал гаркнув до охорони, щоб хтось підійшов до нього. Один з лейтенантів поквапився і виструнчився, віддавши честь.

— Слушай сюда, лейтенант. В етам етапе далжна бить адна женщіна, каторую нада вернуть в тюрьму. Дела па ней не закончена. Ти понял?

— Так точна.

— Фамілія Топольская. Ім’я Ріта. Давай, чеши.

Лейтенант побіг до вагонів. Ми стояли й чекали. За хвилин десять він повернувся і доповів, що такої нема. Генерал вирячив очі.

— Как нет? Да єйо, блядь, с тюрьми забралі пазавчєра. Ета ж тот етап? — Лейтенант закивав перестрашено. — Так какова ти хуя мазгі єбйош? Ана здесь? — Лейтенант ховав очі й трусився. — Да ти, блядь, шота не дагаваріваєш? Ану, сука, калісь!

Генерал ухопив його за лацкани і струснув. Лейтенант, затинаючись, пробелькотів, що Ріта у полковника Скворцова.

— І шо ана там делает?

— Не знаю. Забрал єйо к себе в вагон.

Я отерп і сціпив кулаки.

— Так, — промовив генерал, — вєді, блядь, к нему. От же ж скатіна!

— Таваріщ генерал, — ще більше затрусився лейтенант, — он же ж меня згнаіт.

— Не баісь. Он сам теперь будет гніть. Трібунала не мінавать. Впєрьод.

Лейтенант пішов попереду, ми за ним. Решта охоронців дивилися на нас переляканими очима. Коли ми зупинилися біля вагону, очевидно, призначеного для офіцерів, генерал гаркнув:

— Я гєнєрал-лєтєнант Окунєв. Счітаю да трьох. Вихаді, палковнік.

З вагону пролунав жіночий крик, щось впало і розбилося, чоловічий голос вилаявся. Почулося вовтузіння, потім відчинилися двері, і з’явився полковник у сорочці поверх штанів. На його морді виднівся слід від жіночих нігтів. Він пробував щось молоти у своє виправдання, але генерал його не слухав. Наказав спускатися, а імені кивнув, щоб я зайшов до вагону. Полковник зістрибнув, генерал відразу схопив його під руку і повів набік, щось тихо виговорюючи. Я заскочив у вагон. Ріта сиділа на лаві й трусилася. Сукня у неї на грудях була роздерта. На столику стояла напівпорожня пляшка горілки й закуска. Я обняв її. Вона не вірила своїм очам.

— Все буде добре, — казав я, — ти врятована. Ходімо.

— Ві... він хотів мене зґвалтувати. Я йо... йому мордяку роздерла.

— Я бачив. Все гаразд.

Ми вийшли з вагону. Полковник стояв з похмурим виглядом оддалік і нервово курив. Генерал окинув оком Ріту й мене і промовив:

— Ну, всьо. Я свайо сделал. Сєводня же пусть твой механік паєдєт на аеродром. Там єво будет ждать мой чєлавєк. Пусть всьо падгатовіт. Задерживаться вам нельзя, — потім підморгнув мені. — А губа не дура.

Незважаючи на те, що Ріта добряче змарніла і під очима з’явилися синці, виглядала вона все ж привабливо, як і раніше. Генерал підкликав лейтенанта:

— У нєйо билі вєщі с сабой?

— Були, — сказала Ріта. — Он у тому вагоні з зеленою фарбою.

Генерал кивнув лейтенанту, і той побіг, а небавом повернувся з мішком та подав його Ріті. Кисіль сказав, аби ми завтра зранку зайшли до нього, дасть нам гроші й завезе на летовище. Я запитав, що буде з полковником. Кисіль усміхнувся і шепнув: нічого. Ми розпрощалися і пішли на трамвай. Ріта притримувала роздертий виріз, я притискав до грудей мішок з лахами, виглядали ми на двох приблуд. Дорогою я розповідав усе, що знав. Звістка про те, що Пріма на волі, її не здивувала.

— Чому ти затрималася в Казя так довго? Ти ж повинна була до вечора зібратися.

— Я так і думала, що хутенько зберу все. Але поки збиралася, він увесь час скандалив, бо нас хтось бачив, як ми виходили з готелю, і доніс йому. Казьо геть здурів. Виривав щось із моїх рук, бо то купив він, а щось навпаки шпурляв мені. Так це й затягнулося, що я вже не могла від нього безпечно вийти. Почалася комендантська година. Я зачекала, поки він набамбуриться і піде спати, тоді й сама впала на канапу. Що мені було робити? А десь під ранок до нас увірвалися... Куди ми їдемо?

— Підемо до мене. Причепуришся. І будемо збиратися в дорогу.

— В яку дорогу? — здивувалася вона.

— Найголовнішого я тобі й не сказав. Ми завтра на світанку летимо до німців.

Ріта була ошелешена і засипала мене безліччю запитань. Тато, побачивши Ріту, відразу виструнчився, наче перед генералом, поцілував їй ручку і запропонував каву з ячменю. Я поставив виварку з водою на плиту і залишив Ріту на тата, попрохавши, аби він її нагодував. Сам я погнав до Кулюса. На щастя, застав його коло господарки. Він колов дрова. Я посвятив його в наші найближчі плани, він ані хвильки не вагався — кинув дрова і подався на Скнилів. Коли я повернувся, тато сидів з задоволеною міною за столом і проглядав газету. З лазнички чулося хлюпання.

— Тату, ви самі ту виварку занесли й вилили до ванни?

— А що? Я не хлоп? — усміхнувся він у свій акуратний наваксований вус. — Кобіти, синку, нас ще й не на такі подвиги надихають, ая. Що довше чоловік циркумфатиґуєсі[88] по світі, то більше впевнюєсі в тому, що все є нуда і злуда, опріч келишка доброго вина і куточка в колі родини чи друзів.

Після ванни Ріта розвісила випрані речі біля гарячої грубки й лягла в ліжко, я ліг біля неї і притулив до себе, слухаючи, як б’ється її серце, а вона шептала мені, як там було у тюрмі, що вона пережила, шептала так, як вишіптує дитина матері свій страшний сон, від якого прокинулася серед ночі. Все там було у сто разів страшніше і гидкіше, ніж за колишніх часів, бо людей напихали у камери стільки, що там панувала задуха навіть пізньої осені й в грудні. Мене турбувало, що Ріта постійно кашляє, але вона заспокоювала, що це мине, що то звичайна застуда, потім пригорнулася до мене всім тілом і запитала те, чого раніше ніколи не запитувала: «Ти кохаєш мене?», хоча я прогукав їй тоді під в’язницею, що люблю її. Я сказав, що «так», вона поцілувала мене і прошептала: «Я теж». Я сказав: «Я знаю». Вона здивувалась: «Звідки?» — «Я кілька разів гукав тобі біля тюрми, що люблю тебе. А ти відповіла: «І я, і я». Вона здивувалась: «Правда? Я нічого не чула». — «Отже, то була не ти?» — «То була не я. Але така сама нещасна, як і я». І ми заснули. А вранці я не міг її добудитися, вона не хотіла вставати, просила ще хвильку, але часу в нас було обмаль.

3

У хаті пахло ячмінною кавою, тато порядкував коло плити. Я спакував наші речі, сказав татові, щоб не хвилювався, бо мене якийсь час не буде. Він кивнув.

— Я й так дивуюся, що ти засидівся. — Потім попорпався в запічку, витяг вузлика, розв’язав, вийняв дві золоті обручки й дав мені. — То наші з мамою. Візьми. Може, будеш нарешті ся женив. То, як знайшов, нє?

Я обняв його, і ми з Рітою пішли в невідоме.

У Кисіля в казино було порожньо, колишня позолота раптом змарніла і зблякла. Столи були понакривані полотнами, всі меблі теж. Кисіль повів нас до свого кабінету, розгорнув переді мною карту і показав те місце, де Ґредлів упіймали, і де Ірма могла перейти кордон.

— Вони приїхали потягом до Самбора, потім рушили на Хирів, де й заночували. Наші агенти їх там загубили. А засікли їх прикордонники вже в околицях Ліська. Так що пошук треба починати звідти й далі в Сяноку. Нам пора. Твій механік уже чекає.

— Яким чином я передам вам звістку?

— Пиши на адресу «Краківських Вістей». Якщо її знайдете, подаси оголошення. — Він підсунув мені картку паперу, на якій писалося: «Продається вілла «Офелія» з садом, ставком і грецькими скульптурами». — До цього додаєш адресу, де вас шукати. А я тобі повідомлю, як діяти далі.

Я отерп. Ліщинський теж імені казав залишати для нього вістку у цій газеті. Хто ж він? Агент Кисіля? І водночас НКВС?

Перед самим летовищем нас чекав не лише Кулюс, а й людина від генерала — типовий таємний агент в чорній шкірянці. Він пояснив, що на летовищі переконані, буцім я буду випробовувати полагоджений літак. У кабіні має бути лише нас двоє з механіком.

— А як же вона? — запитав я.

— Вона прийшла побажати вам щасливого лету. Нормальна річ, — він вийняв з-під куртки куцого букетика і вручив Ріті. — Ваша злітна смуга починається там, — він показав на сам край летовища, де виднілися дерева. — Нехай вона йде туди й чекає. Коли ви підкотите до он того ангару, вона зайде з протилежного від вас боку, ніби прощаючись. Звідси її не буде видно. Тоді ви її підберете і відразу злітайте. Не виключено, що по вас будуть стріляти.

— А без стрілянини ніяк не можна?

— Ми й так зробили все, що в наших силах. Це ж армія. Вони нам не підкоряються.

— Вони вас тільки бояться?

Він усміхнувся.

— Бояться. І ненавидять. Я теж буду стріляти. Але не попадаючи. Спробую їх відволікти. Ось ваші німецькі документи.

Ми пішли до літака. Ріта з квітами в руках, не поспішаючи, вдавала, що прогулюється вздовж смуги. Кулюс прогрів мотор, і ми рушили. Біля ангару я розвернув літака. Ріта підбігла і заскочила в кабіну. Мотор заревів, і літак почав розгін. Коли я злетів, пролунали постріли з пістолетів і карабінів. Зо дві кули пробили обшивку у дні, але нікого з нас не зачепили.

Пізніше польська підпільна преса подала таку новину: «W dniu 6 grudnia 1939 roku, w dzien sw. Mikolaja, nad Przemyslem w samo poludnie, przy pifknej slonecznej pogodzie, pojawil sie samolot z polskimi znakami — bialo-czerwonymi szachownicami na skrzydlach. Byl to polski samolot wojskowy typu PZL-23 «KARAS». Samolot zatoczyl dwa kola nad miastem, a nastçpnie spokojnie polecial doling Sanu w kierunku poludniowym w stronç Karpat. Trudno dzisiaj opisac przezycia і radosc oraz znaczenie jakie ten epizod mial dla mieszkancôw Przemysla. Natomiast krasnoarmiejcy rozpoczçli strzelaninç do samolotu, wszystkim czym dysponowali, a przewaznie z naganôw.

Po kilku tygodniach sprawa siç wyjasniïa. We Lwowie na lotnisku wojskowym w Sknilowie pozostalo kilka samolotôw, ktôre ulegly uszkodzeniom podczas dzialan wojennych. Dwôch mechanikôw lotniczych z 6 Pulku Lotniczego podjçlo siç naprawy samolotôw. Jeden z samolotôw, a mianowicie « Karas», zostal w grudniu naprawiony і polecial na lot prôbny z polska obsluga. Nie majac map, lotnicy polecieli na zachôd, a nad Przemyslem skierowali siç na poludnie і lecac wzdluz rzeki San polecieli w kierunku granicy z Wçgrami. Со siç stalo z samolotem і zaloga trudno dzisiaj ustalic — najprawdopodobniej dolecieli і wyladowali na Wçgrzech»[89].

Над Перемишлем нам дісталося більше, кулі пробили корпус літака в кількох місцях. Пролетівши над Сяном, я звернув на південь, бо карту ми таки мали, і посадив літака на засніженій полонині недалеко від Сянока на німецькому боці. 1 от тільки тоді я довідався жахливу річ: Ріта була поранена. Куля, влетівши зісподу, пробила їй правий бік. А вона нічого нікому не сказала, тільки йойкнула, і я чув той йойк, але думав, під страху, що по нас стріляють.

— Я боялася казати, — шептала вона, коли ми її винесли з літака і поклали на шмат брезенту. — Боялася, що тебе буду відволікати.

Кулюс стояв блідий і не знав, що робити.

— Понесемо тебе в село, — сказав я. — Там хтось допоможе.

— Я не хочу вмирати, — шептала вона. — Тепер... тепер, коли ми...

Ми підібрали наплічники, тоді взялися з обох кінців за брезент

і понесли. За соснами виднілося село.

— Шеф, — сказав Кулюс, коли ми опинилися біля першої дерев’яної хати, — вона вимкнулася.

Я озирнувся, Ріта лежала, відкинувши голову набік, позад нас червоніли краплі крові — більші й менші. Ми опустили її на траву, вкриту інеєм, і я побіг від хати до хати, питаючи за лікарем. У селі лікаря не було, але мені пофортунило, бо в одній хаті зостався ще з літа лікар з родиною, який приїхав сюди на відпочинок зі Станіславова. Тепер волів сидіти тут, аніж вертатися до червоного раю. Хата його стояла в самій соснині, так що нам не довелося нести Ріту через ціле село. Вона була непритомна, але жива.

— Куля всередині, — сказав лікар, оглянувши її. — Для того щоб її витягти, я б мусив оперувати. Але не маю наркозу. Треба її прив’язати до лави. Я попробую добути кулю, а якщо вона прокинеться, дружина віллє в неї горілку.

Я зиркнув на Кулюса. Ніколи його таким не бачив. Здоровило стояв весь у сльозах і молився. Я попросив його піти прогулятися. Він слухняно потупцяв до дверей, біля дверей озирнувся, перехрестився і вийшов.

Я перехрестився теж.

— Ви українець? — запитав лікар українською. — То чого ж ми польською балакаємо?

— А хто знав?

— Бачу — хреститеся по-нашому. Ну, до роботи.

Він подав мені ремені, якими я стягнув Рітині ноги й руки. Тим часом його дружина закип’ятила інструменти.

— Вам краще вийти, — сказав лікар.

Я вийшов. Свіже морозяне та ще й гірське повітря хотілося не вдихати, а пити. Неподалік я побачив Кулюса. Ходив узад і вперед, заклавши руки за спину. Я запропонував піти до шинку, аби вбити час, там ми й просиділи більш, як годину, і я, залишивши товариша, повернувся до лікаря. Кулю він добув. Ріта спала. Її двічі поїли горілкою.

— Тепер залежить усе від неї, — сказав лікар. — У неї почнеться і гарячка. Якщо вона сильна, то переживе.

— Вона не сильна. Сиділа в тюрмі два місяці. Була застуджена й кашляла.

— То зле. Вона й тут кашляла. І на вустах були краплі крові. В неї, ! здається, запалення.

— Докторе, я маю гроші. Заплачу, скільки треба.

Він похитав головою.

— Справа не в грошах. З вас я не візьму нічого. Ви ж утікачі? Я й тут лікую за яйця, молоко, сир. До речі, якщо голодні, кажіть.

— Дякую. Ми перекусили в шинку. Ви нічого не чули про дівчину, яка недавно перейшла кордон? — зважився я запитати.

Він подивився на мене уважно й стенув плечима.

— Тут це часто буває. За всіма не встежиш.

Мені здалося, що він щось знає, але я не став наполягати. Починало сутеніти. Несміливо зайшов Кулюс до хати і став на порозі, мигами запитуючи, як там Ріта. Я підійшов до нього і пояснив. Я вирішив сидіти біля неї, а Кулюса відправив до шинку, де ми винаймали покої. Доктор з дружиною пішли спати. Він сказав, що, коли треба, розбудити його, і додав: «Кашель для неї небезпечний».

4

Я випростую ноги, відкидаюся на спинку крісла і куняю. Серед ночі лунає кашель, я засвічую гасову лампу. Ріта розплющує очі, бліда і налякана. У сутінках переливається наш шепіт з вуст до вуст: «Що зі мною?» — «Тебе прооперували. Намагайся не кашляти». — «Не можу. Мене душить». — «Краще хай душить». — «Я спала? Я нічого не пам’ятаю». — «Спи й далі. Коли спиш, не кашляєш так часто». — «Мені снилося літо. Ми в горах?» — «Так». — «Що він сказав? Буду жити?» — «Звісно, будеш». Вона усміхнулася запеченими вустами. Я нахилився і легенько поцілував, відчувши солоний присмак крові. «Добре, — сказала вона, — я послухаю тебе і засну. Тільки візьми мене за руку. Тримай мене і не відпускай. Добре?» — «Добре, не відпущу». — «Як відпустиш, я помру». — «Ні, не помреш». — «Там, де я була у сні... було тепле сонячне літо... і я шукала тебе... я знала, що ти теж там... я чула твій голос... а тоді прокинулася... і знову чую твій голос... Щось говори...» — «Що говорити?» — «Будь-що. Поки я не засну. Мене лякає тиша». — «Добре. Коли ти поправишся, ми рушимо далі. Я мушу знайти одну дівчину. Це буде плата за твоє визволення». — «Що за дівчина? Ти її знаєш?» — «Знаю». — «Ти її знав раніше, ніж мене?» — «Так». — «Ти її любиш?» — «Ні». — «Добре. І що буде, як знайдеш?» — «Не знаю. Видавати її Кисілеві принаймні не збираюся. Скажу, щоб утікала й ховалася, бо її вистежують». — «Розкажи про неї. Вона гарна?»

І я починаю тихим голосом розповідати про Ірму, намагаючись при цьому не зрадити жодних емоцій, старанно підбирати слова, — авжеж, вона гарна, але вона донька барона Ґредля, барона Ґредля, барона Ґредля, однак Ріта випитує далі, і я розповідаю про Канаду, мовчу про цілунки, признаюся про танці, мовчу про тугу за Ірмою, згадую про її чоловіка... «Ти її любиш?» — питає Ріта. — «Звідки ти це взяла?» — «Ти її любиш...» — шепче вона і засинає. Я хочу заперечити, але вона вже спить, вона вже у своєму сні, де, можливо, є місце й для мене. Я стискаю її долоню, вона заплющила очі, і на її обличчі запанував спокій, я намацую біля ніг наплічника, виймаю пляшку вина, зубами відкручую бляшану накривку і п’ю. Відчуваю, що коли не вип’ю, мене буде всього тіпати всередині, а нерви можуть передатися їй, а мені ж треба бути спокійним, врівноваженим і цілеспрямованим, вона не повинна помітити мого страху.

Я вирятував її з тюрми, та через мене її життя опинилося на волосині. Але який був варіант? Якби не я, її б ґвалтували і знущалися з неї, вона пережила б муки мандрівки в товарняку, в брудах і смороді, потім їх би всіх викинули в Казахстані, куди вивозили галичан, у чистому степу серед чужого населення, вони будували б там землянки, їх обдували б вітри, хтось не витримував і вмирав, але хтось виживав, пристосовувався. Людина до всього може пристосуватися. Якщо є віра в те, що треба вижити. Ріта вірила. Мусить вижити. Я засинаю.

Світанок розклеплює повіки. Сонце стріляє променями з вікон. Чути, як скриплять сосни. Ріта лежить усміхнена. їй знову, мабуть, снилося літо. А в моїй руці — її зимна-презимна долоня. Я випускаю її, і вона безвільно опадає. Піднімаю її й кладу їй на груди, і враз гострий біль пронизує мене, я заходжуся плачем. Не можу себе стримати, мене всього трясе. «Я вбив її, вбив її... це я вбив її... не врятував...» Я хлипаю, не помічаючи появи лікаря. Він підходить і прикладає руку до її шиї, потім дивиться на мене, залитого слізьми і скрушно хитає головою: «Вона втратила багато крові... Організм ослаблений... Не думаю, що її б врятували деінде. Та й не довезли б ви її до найближчої лікарні». — «Я знаю. Я вам дуже вдячний за все, що ви зробили». Я підходжу до умивальника і змиваю обличчя від сліз і сну, змиваю погляд її очей, змиваю подих її вуст, тільки розпачу я не годен змити.

5

Увійшов Кулюс і остовпів — з мого виразу він усе зрозумів, стояв і дивився на Ріту, як дивляться на ікону, вуста його тремтіли, а пальці зціплені.

— І що тепер? — запитав він.

— Тепер проблема, — сказав лікар. — Її треба поховати і то нині. Вона не може тут залишатися, бо у мене будуть неприємності. В селі німців нема, але є староста, який зобов’язаний повідомляти про подібні трафунки до управи. Заки ще ранок, треба її звідси забрати. Я розумію, що це не по-людськи і не по-християнськи, але я тут не господар. Я сам на пташиних правах. Перш ніж її оперувати, я мав завідомити старосту.

Я не міг мати до нього претензій. Скоро можуть прийти пацієнти, і приховати нічого не вдасться. Ми закутали Ріту в брезент і винесли з хати в соснину, у глибині лісу побачили невеликий видолинок і вирішили, що тут і поховаємо. Кулюс побіг до лікаря за ломиком і лопатою, а я сів біля Ріти й дивився на неї, вбираючи в пам’ять це обличчя, якого більше ніколи більше не побачу. Вуста її були синіми, але все ще усміхненими, а щоки запали. Я підняв голову до неба. Можливо, її душа зараз літає наді мною. Сосни бриніли і струшували сніг. Несподівано добрячий клапоть снігу впав мені просто на обличчя. Я не став його шахувати, він поволі розтанув і, коли я лизнув вуста, мені здалося, що я чую на них смак її вуст.

Ломик нам не придався, бо у видолинку був пісок, так що могилу ми викопали швидко. Поклали Ріту на дно, накрили брезентом і засипали. Я зв’язав дві грубі гілки навхрест і застромив у пагорб. Кулюс голосно прочитав молитву, я повторював за ним, плутаючись у словах. Усе відбувалося, наче у напівсні. Коли ми повернулися до лікаря, він запропонував нам каву і запитав:

— Куди ви тепер?

— Я шукаю дівчину, яка тут переходила кордон. Це в інтересах її батьків. Вони в тюрмі. Можливо, вона могла б їм допомогти.

— Як її звати?

— Ірма Ґредель.

— Жидівка?

— Ні, австріячка.

— Такої тут не було.

І тут мене осяяло.

— Вона могла мати інші папери. Та, гадаю, що й мала, інакше б не наважилася утікати до німців. Вона білявка... висока... носик римський... очі чорні... вродлива...

— Ну, тоді, може, то була вона. Називалася Орися. Видавала себе за українку. До мене забігала, щоб я оглянув її ногу.

— А що з ногою?

— Звихнула. Я наклав їй компрес і завів до хати, де нею заопікувалися. Бо вона була застуджена. З тиждень пожила там і рушила далі.

— Що вона мала з собою?

— Лише наплічник. Але він їй порвався, і я дав свого, хоч старого, але цілого.

— Чи можна на нього глянути?

— Лежить за хатою на дровітні.

Я вийшов на двір. Наплічник був з доволі цупкої тканини, але, видно, що з ним не раз власниця на спину падала. Я уважно його роздивився і помітив на фігурній бляшці вибиті ініціали «IG». Я обшукав усі кишеньки і знайшов квитки на потяг зі Львова до Самбора і квитанцію з самбірського готелю. Я повернувся до хати, прихопивши наплічник з собою, ще гаразд не знаючи, навіщо.

— Не знаєте, куди вона пішла? — запитав у доктора.

— Не казала. Але всі вони йдуть на Сянок. І біженці, й вояки Карпатської Січі. А там уже й далі, або в Сяноку залишаються. Звідси до Сянока недалеко, зайдете пішки, або яка підвода завезе. Там підіть до Української Народньої Ради, в ній міститься допомоговий комітет, він співпрацює з біженцями й розселяє їх у таборах. Не думаю, що вона могла його обминути. Скажете, що від доктора Олексія.

Я подякував і попросив, аби він більше нікому про цю дівчину не розповідав, бо її будуть шукати з тамтого боку. Він запевнив, що буде все тримати у таємниці. Я запитав, чи можу забрати наплічника, доктор не мав нічого проти, хоч і був здивований. Я прихопив також Рітину торбу, ми розпрощалися і рушили в напрямку на Сянок, але, коли трохи відійшли, і хата доктора зникла за соснами, я сказав Кулюсу, щоб мене зачекав у корчмі. Я не пояснив йому нічого, а сам пішов угору, через ліс, аж поки не дістався Рітиної могили. Я розпорпав її дрючком десь на пів метра, переклав до Ірминого наплічника Рітині речі, запорпав у пісок, вирівняв, а Рітину торбу прихопив з собою.

6

Сянок — невелике місто, але шукати в ньому людину важко, якщо не знати, з чого почати, ми мали підказку лікаря і скористалися нею. В допомоговому комітеті я розповів, що шукаю Орисю, з якою ми розгубилися, утікаючи. Жіночка за столом зміряла нас з голови до ніг прискіпливим оком і здивувалася:

— Справді? Ви на її батька й маму не схожі. Жоден з вас.

— Її батьки у тюрмі, — сказав я. — Мені треба її побачити.

— То їх схопили?

— Так. Забув сказати, що ми від доктора Олексія.

— З того й треба було починати. — Вона на картонці написала адресу. — Ми її влаштували у гімназію, якою керує доктор Ростислав Єндик[90]. Нам не вистачає вчителів. Дуже багато втікачів з дітьми. Ви могли б щось у нас викладати?

— Не думаю, що фах летуна або фордансера придасться.

— Гм... але танці... танців можна вчити. У будь-якому випадку дітей треба чимось зайняти. Зайдіть пізніше, я пораджуся.

Гімназія в Сяноку містилася на Ягеллонській

Гімназія містилася на Ягеллонській. Ірму я побачив на подвір’ї, вона в товаристві дітей годувала синиць. Нічого не змінилося у її поставі, так, мовби лише вчора ми розлучилися у Сопоті. Нарешті вона обернулася й, побачивши мене, заклякла.

7

«Здивування на її обличчі поступається місцем гніву, який раптом змінює глумлива посмішка в кутику вуст. Вона не рухається з місця і бореться сама з собою, принаймні йому так здається, бо саме так дивляться на когось, хто раптово зник і не давав тривалий час про себе знати. Про що вона може з ним розмовляти? Вона вже змирилася з тим, що є. Вона втратила чоловіка, за якого вийшла заміж, бо так хотіли батьки, бо так вимагали неписані приписи їхнього кола, а той, кого вона полюбила, зрадив і тепер стоїть перед нею, переступає з ноги на ногу і не насмілюється підійти. Вона відчуває, що їй забракне слів, якщо він з нею заговорить, хоча так багато хотілося б сказати, але невтолене кохання з часом може перетворитися на образу. І вона не рухається з місця, хоча знає, що згідливих доля веде за собою, відчиняючи різні двері на вибір, а впертих тягне лише в одні двері. І врешті-решт все буде так, як буде, а не інакше, хоч би як вона прикидалася брилою льоду. Але ось він нарешті робить крок назустріч і проказує: «Сервус». «Сервус», — відповідає вона, але глумлива посмішка не зникає. «Нам треба поговорити», — каже він. «Говоріть». — «Ми вже на “ви”?» — «А були на "ти"?» — «Один раз були під час грому і блискавки». — «То було так давно». Навіщо він про це згадує? Вона й так пам’ятає, пам’ятає все до дрібниць, але нізащо у світі не хотіла б йому в цьому признатися. «Можна вас запросити на каву?» — каже він доволі несміливо, наче бачить » уперше, і їй стає його шкода, в голові миготять різні божевільні версії, чому сталося так, а не інакше, але вона їх усі відкидає, не вірячи в жодну з них. «А без кави не вийде?» Вона бореться сама з собою і першою поступатись не хоче. Він знав, що буде непросто, але не знав, що аж так непросто.

— Шеф, — гукає Кулюс, мабуть, здогадуючись, що розмова затягнеться. — Піду погуляю. За години дві прийду.

«Ходімо, — каже він. — Це стосується ваших батьків». І вона враз спалахує: «Що з ними?» Вона не знає, що з ними, вона бачила, що батьки попали у руки прикордонникам, але на той трафунок мали наготовлену версію: заблукали. Ніщо в їхньому одязі не повинно було зраджувати втікачів, речей з собою не мали, окрім тих, які зазвичай туристи беруть із собою в гори. Ірма з чоловіком рушили далі, але нарвалися на другу стежу, по них відкрили вогонь, вони бігли навмання, все вгору та вгору, мов очманілі, аж поки вона не почула валування собак і крик свого чоловіка, зупинилася, побачила, як він котиться з гори, як тіло його б’ється об кам’яні виступи й безвільно змахує руками. І тоді вона побігла далі.

Він бере її за руку і тягне до каварні, що вабить барвистою рекламою «Cukiernia-Restauracja Zygmunta Peszkowskiego», вона більше не опирається. Вони займають столик біля вікна, він замовляє каву і струдлі, а тоді розповідає все, що знає, і про Ріту теж. Вона ховає обличчя в долонях, крізь пальці просочуються сльози, хвилину сидить непорушно, без слів. Потім опускає руки й дивиться на нього. «І що тепер?» — «Доки нони не знатимуть, що я тебе... вас відшукала, доти батьки у безпеці. І ви теж». — «Але доки це може тягнутися? Рік, два... десять? Я буду ховатися, а батьки сидітимуть у тюрмі?» — «Добувши гроші, вони їх уже не випустять. Думаю, це розуміють і ваші батьки. І, гадаю, вони знають, що коли ви зголоситеся, то потрапите у смертельну небезпеку».

Вони п’ють каву, і кожен думає про своє. Йому хочеться пояснити їй, чому він пропав і не давав про себе знати, їй хочеться запитати, чому він пропав і не давав про себе знати, але жоден з них на це не відважується. Натомість вона каже вдавано ображеним тоном: «Перестань мені викати». — «Добре». — «Коли я відірвалася від погоні, то не могла ще зорієнтуватися, де я. Я чула гавкіт собак і боялася, що мене наздоженуть. Далі я згори збігала вниз, там була річечка, мені здалося, що вона замерзла, була присипана снігом. Я ступила на сніг і провалилася по коліна у зимну воду. Але я не зупинялася. Я бігла, часто падала, мене пронизував біль у нозі. Я не знала, що з нею. Надвечір потрапила в село над самим Сяном. І якраз вчасно, бо там уже зібралися втікачі й готувалися перепливати ріку човном, я впросилася до них. Заплатила. Потім я намагалася від них не відставати, але нога дуже боліла, я кульгала, і вони пішли далі, а я добрела до села. Стала питати лікаря. Знайшла. Він наклав мені компрес, тугу пов’язку і заборонив ступати на цю ногу, потім дав мені милицю і, підтримуючи, завів до хати, де жило двоє старих людей. Мене морозило, я цокотіла зубами. Господиня стягнула з мене мокрі штани, роззула. Вбрала на ноги теплі вовняні шкарпетки і сказала лізти на піч. Там сушилося зерно. Господар накрив мене кожухом. Жінка напоїла гарячим молоком, і я заснула, відчуваючи, як пітнію. Коли прокинулася, був ранок. Старий притулив мені до вуст пляшку і наказав одним духом випити. То було щось міцне й на травах. Гіркавий присмак. Я випила і відразу знову провалилася в сон, вкриваючись рясним потом, а, прокинувшись, уже не пітніла і мене не морозило. Я чулася значно краще. «От і добре, — сказала господиня, — застуду треба чавити відразу». Я пожила в них тиждень, а тоді заїхала сюди. У мене є документ, що я Орися Гординська. Мусиш так мене називати».

Тут вона вперше усміхається вже без глуму. Усміхається і дивиться йому в очі й думає, чи здогадається він, чого вона від нього прагне, чи ні. Але він ховає свій погляд, він не впевнений, що це час для якихось тлумачень, коли він тільки сьогодні поховав Ріту. Правда, вона теж зазнала втрати, і хтозна, чи не кохала свого чоловіка. Може, й зараз кохає, може, сподівається, що він вижив. Але ні, не сподівається, адже він сам переказав їй слова Кисіля, хоча той міг і збрехати. Та коли він підводить голову, то бачить, що вона все ще дивиться на нього і чогось чекає. «Коли ти повернулася до Львова зі Швайцарії?» — запитує нарешті й бачить, як її вуста здригнулися. «Наприкінці травня. Ми затрималися». — «То я вже о тій порі був за ґратами». Вона здивована: «За ґратами?», він розповідає, нічого не приховуючи, вона уважно слухає. «Потім, коли вийшов, — каже він, — я зустрів твого батька у «Віденці», і він повідомив, що ти вийшла заміж. Він не казав, що бачив мене?» — «Що з того, що казав... Коли ми приїхали, я намагалася розвідати щось про тебе. Написала в аероклуб у Ґданськ. Там нічого не знали. В Сопоті тебе теж не було, сказали, що ти зник раптово, нікого не попередивши. Перша звістка про тебе дійшла до мене від мого батька. Але тоді вже було... — вона видихнула повітря, пригубила каву й докінчила: — по всьому...» Вона не має бажання розповідати про весь драматизм свого шлюбу, не хоче, щоб їй співчували, але вона чується неймовірно самотньою, їй хочеться комусь висповідатися, до когось пригорнутися, та тільки не сьогодні. Вона водить пальцем по столу, розмащуючи краплину кави, від чого та краплина стає схожою на квітку, маленьку червону квіточку. Вона зосталась сама, і єдина людина, яка їй по-справжньому близька сидить навпроти. їй хотілося запитати, чи він любив Ріту, але вона нізащо цього не бути питати, нізащо, принаймні не зараз. Далі вона пробує уявити собі їхню розмову, якби Ріта не загинула, а була б тут, все було б так само, чи якось інакше, ще холодніше...»

IX. Андреас

1

Коли я повернувся до Левка, він ніяк не міг второпати, що то все мало означати, я йому коротко розповів і сказав, що нам найкраще утікати до німців, бо тут нам спокою не дадуть. Левко теж зрозумів, що нова влада не для нас. Ми поналивали в гумові грілки самогону, решту закопали на городі, а раненько біля шостої вирушили в дорогу. Та недалеко зайшли. У кінці вулиці нас чекав «бобик», у ньому сидів полковник Скворцов і водій.

— Куди, пацани? — засміявся він. — На рибу? А вудочки де? Сідайте, підвезем.

Ми сіли, і повезли нас на Дзєржинського, де чекав сам генерал-лейтенант Окунєв у своєму кабінеті. Я чесно отетерів, щоб аж такі люди нами цікавилися? Скворцов пояснив нам культурно, взявши за вуха і методично покручуючи, що обдурити його ще нікому не вдалося. Ми клялися на чім світ, що й не збиралися, а він посміювався і далі крутив. Дорогою зупинила наше авто постова міліціянтка, яка регулювала рух.

— Дакумєнти папрашу.

Скворцов, уважно обстеживши її напнуті перса, запитав з усмішкою:

— Зачем тебе наши дакумєнти?

Але дівка насупилася і гаркнула:

— Павтаряю в паслєдній раз: дакумєнти!

Однак Скворцов, видно, мав цього дня грайливий настрій:

— А єслі нє дам?

За мить міліціянтка скинула з плеча гвинтівку:

— Давай, йоб тваю мать, ілі стрелять буду!

— Маладєц, девочка! — похвалив Скворцов і кивнув водію, щоб дав документи, а потім всю дорогу нахвалював її і обіцяв забрати до себе.

Не знаю, як Левко, а я відчував небувалий душевний трепет, коли заходив до цієї установи, про яку в нас у тюрмі легенди розповідали. Ми піднялися сходами, нас завели до кабінету, в якому були шкіряні фотелі й великий дубовий стіл. Полковник сказав, щоб ми навіть не сміли сідати, і ми слухняно собі стояли. Врешті з’явився сам генерал. Він оглянув нас з голови до ніг, тоді сказав полковникові, щоб той вийшов. Полковникові це не дуже сподобалося, але послухав. Коли за ним двері зачинилися, генерал сказав, що на нас покладають завдання державної ваги. Нам доручено простежити за одним сімейством, яке за годину сяде у потяг на Самбір. Він описав цих людей і вручив квитки. Ми не повинні нічого робити, лише за ними стежити і слухати, про що вони говорять і які мають плани. І як тільки вони десь зупиняться, відразу повідомити місцеве відділення НКВС.

— Всьо панятна? — перепитав він, зиркаючи на нас грізно з-під кудлатих брів. — Нікакой атсєбятіни! І штоб нікаму ні гу-гу!

— І панові полковнику? — перепитав я невинним голосом.

Генерал підійшов до мене, взяв двома пальцями за ніс, стиснув так, що у мене сльози на очах виступили і промовив:

— Я сказал: нікаму! Павтарі!

— Нікому.

— Ну, так піздейшн!

Я не второпав, що це було, але напровсяк перепитувати не став. Ми вилетіли з Левком з цього чудового закладу. На виході нас чекав Скворцов, він намагався довідатися, чого від нас хотів генерал, але я сказав, що це державна таємниця, і нас за її зраду можуть розстріляти. Скворцов похитав головою і послав нас туди, де ми ще досі не бували, але ми вирішили все ж піти на двірець. Сімейку ми вистежили швидко, це були дві пари: одна старша, друга молодша. Молоді мали з собою нарти і вбрані були по-спортовому. Виглядало на те, що вони збираються відпочивати. Розмовляли між собою німецькою, ми сиділи неподалік й уважно ловили кожне їхнє слово, але жодних своїх планів вони не зрадили, а може, обговорили їх ще вдома. Дівчина була гарна, я приховано милувався нею. Її кавалер, чи хто він там був, виглядав комічно: високий, худий, в окулярах і весь час метушився, пильнуючи за речами, так гейби віз там два кіля діамантів. Левко запитав мене, чи не варто б у них поцупити одну торбу, але я так на нього зиркнув, що він заспокоївся і перестав водити ласим оком по їхніх клунках.

В Самборі вони зійшли, поселилися у готелі, потім гуляли, вечеряли й зосталися в готелі на ночівлю. Наступного ранку вони рушили до Хирова, там знову заночували. Ми теж пішли спати, бо вирішили, що вони хіба зранку рушать далі, туди, де сніг, але ми помилилися. Вранці їх у Хирові вже не було. Якщо люди таємно серед ночі зникають, це недурно. Ми відразу пішли у відділення НКВС, я назвався секретним агентом і розповів про свою місію та закликав їх негайно обшукати хату, в якій зупинялася та чвірка. Але ми знайшли там лише нарти. Було зрозуміло, що вони зібралися перетинати кордон. Чекісти відразу скликали загін і рушили навперейми. Коли ми повернулися до Львова, то довідалися, що старих вдалося упіймати, а дівчина втекла. Щоправда її чоловіка чи кавалера було застрелено.

X. Стефан

1

— І що ти збираєшся робити далі? — запитала вона.

— Жити. Тягнути час. Але тут ми не зможемо довго затримуватися. Коли вони запідозрять, що я їх обманюю, підуть нашими слідами.

— Ти ще всього не знаєш.

— Чого саме?

— Жодного сейфу насправді нема. Мій тато вчасно вивів усі кошти до Швайцарського банку. Він відчував, що настають важкі часи. Тому ми й затрималися, бо треба було впорядкувати багато справ. Напередодні війни ми збиралися покидати Львів і їхати до Швайцарії. Але в мами стався серцевий напад, її поклали до лікарні, рухати її не можна було. Мусили чекати.

— Тоді не розумію, за чим вони полюють.

— Вони полюють за мною. І за тим, що у моєму наплічнику.

— І що ж там таке?

— Там щось таке, що дорожче за будь-який сейф. «Шкоцька книга».

Я не второпав. Вона усміхнулася.

— Ти ніколи не був у «Шкоцькій» каварні?

— Ти забула, що я у Львові останнім часом взагалі мало був.

— Це каварня в самому кінці Академічної. Там зазвичай збирався науковий світ, здебільшого представники точних наук. Бувала там і я, бо мій чоловік був математиком, писав наукову працю. Я ж захопилася математикою, як любитель. Так я запізналася зі справжніми світилами, творцями Львівської математичної школи, такими, як Станіслав Улям, Стефан Банах, Гуґо Штейнґауз, Юліан Шаудер, Станіслав Мазур, Владислав Орліч і Стефан Качмар. Я не тільки бувала в «Шкоцькій», але й ходила на їхні лекції. В «симпозіях» у «Шкоцькій» брав також участь такий собі Авербах, який був не професором, а... магіком і показував картярські фокуси. Він був живим комп’ютером.

— Що це таке?

— Комп’ютер? За визначенням Оксфордської наукової енциклопедії — це механічний обчислювальний пристрій. Так от цей Авербах найважче арифметичне завдання розв’язував за кілька секунд. Його картярські фокуси надихнули професорів взятися за розгляд теорії ігор. І таким чином постала гордість Львівської математичної школи: метод розв’язування ігор, який був охрещений як «Метод Монте Карло». Розумієш? Вони відкрили, яким чином можна вирахувати порядок карт при грі в казині, а також імовірність потрапляння кульок у ту чи іншу дучку в рулетці. Але це ще не все. Математики, вирішуючи глобальні наукові проблеми, записували всі свої формули й сотні теорем на бляті стола олівцями, потім то все кельнери мусили стирати. А деколи професори забороняли їм стирати формули й вимагали, щоб кельнери столика відставили і притримували до наступного дня. Врешті власник каварні пожалівся дружині Банаха, що «шановної гості базґрають і базґрають по тих блятах, і нехай би собі базґрали, але ж вони тото роблять хімічними олівцями, і воно абсолютні не даї сі зітерти! А коли рано приходять жінки прибрати залю, їх попереджають, жи столика накритого обрусом мити не можна. Біля одинадцятої приходять студенти й переписують цифри з мармуру». І тоді пані Люція за два з половиною золотих купила в папірні Едварда Зимного товстий зошит і подарувала професорам. З тієї пори в правій частині зошита вписувалося завдання, а ліворуч — розв’язок. Так постала «Шкоцька книга». Нагороди за розв’язок були фундовані залежно від ступеня важкості й містилися в шкалі від малого пива до живої гуски.

— То вони полюють за цією книгою? Чим же вона така цінна?

— Там чимало наукових відкриттів, які випереджають нашу епоху. Мало того, що за одними формулами можна обіграти будь-яке казино, за іншими можна переміщувати предмети й тіла зі швидкістю світла. Одне слово, там багато чого, всього й не перерахуєш. Для країн, що ведуть війну, — неоціненний скарб.

— Яким же чином вона потрапила до тебе?

— За нею почали полювати ще перед війною. Аґенти гестапо і НКВС. Було кілька таємних проникнень у помешкання професорів. З книгою до каварні вчені більше не з’являлися і ховали її так, що про місце схову знало тільки двоє з них. Коли почалась війна, більшість професорів залишилась у Львові. Станіслав Улям встиг виїхати до Америки ще перед початком війни. Качмар пішов до війська, його як офіцера чекав російський полон. Професори поширили звістку, що книгу забрав з собою Улям. Насправді вона зберігалася в Качмара, йдучи на фронт, він передав її моєму чоловікові. Ну, а далі ти знаєш.

— Як же вони довідалися, що книга в тебе?

— Не думаю, що на ту пору, коли ми вирішили утікати, вони щось знали. Інакше б нас затримали раніше. Вони просто стежили за всіма, хто мав стосунок з математичним колом. Ми вибралися так, ніби їдемо кататися на лижвах. Однак, коли ми сіли в трускавецький потяг, за нами стежили два підозрілі типи. З вигляду і мови львів’яни. Нам ледве вдалося від них відірватися. Але, коли прикордонники застрелили мого Марка, в його наплічнику мусили виявити шкіряний футляр з витисненим написом «Книга Шкоцька». Футляр був важкенький, а мій наплічник і так відтягував плечі. То я й віддала йому. Так що вони не сумніваються, що книга, в мене.

В Сяноку ми пробули понад півроку, я погодився стати вчителем танців, Кулюс вів уроки столярки для хлопців, Ірма-Орися викладала математику і фізику. Я не педалював наших стосунків з Ірмою, мені після смерті Ріти було неймовірно самотньо, і я горнувся до Ірми, але жодних спроб зближення, навіть такого, як у Сопоті, не робив. Вона теж. У ній, мабуть, ще жевріло почуття образи через моє зникнення, а ще туга за батьками. Зрештою, вона часу не гаяла і писала листи в усі німецькі установи, прохаючи вплинути на совєтську владу, щоб ті випустили подружжя Ґредлів, підданих Австрії, а отже, підданих Райху. Спочатку совєти повідомляли, що нікого такого не затримували, але врешті німці їх дотиснули, й вони визнали, що є такі. Але справа все одно гальмувала.

В Сяноку було нам цілком затишно, однак тривога все ж давала про себе знати, близькість кордону з большевиками й імовірність появи їхніх агентів висіла у повітрі. Я усвідомлював, що Кисіль і генерал не безконечно будуть очікувати від мене звістки й рано чи пізно почнуть діяти. А незабаром Ірма прибігла до мене на урок і повідомила, що знову бачила тих самих двох типів, які стежили за ними у потязі. Залишатися в Сяноку було ризиковано. Вночі Ірма виїхала до Кракова. Наступного дня я побачив тих нишпорок, які шукали Ірму. Один з них мав насмішкуватий вигляд, мовби все, що його оточувало, не вартувало доброго слова, і, вочевидь, керував тим другим, що був типовим вайлом. Вони побували у нашій школі й намагалися розпитати, чи була тут Ірма, білявка, але Ірма, прибувши до Сянока, першим ділом відвідала фризієрню і помалювалася на попелястий колір, так що ніхто їм нічим допомогти не міг. Мені цікаво було, що то за типи, і я сам підійшов до них, та повідомив, що шукаю ту саму особу. Я це зробив і тому, що про мене вони так і так мусили знати від того, хто їх послав, і було б дивним, якби я з ними не вийшов на зв’язок. Надто, що це теж, мабуть, було їхнім завданням: перевірити, чим я займаюся і як просунулися пошуки дівчини. Типи вдали, що дуже втішені, бо авжеж — вони про мене чули й хотіли б довідатися чогось більше. Я потягнув їх на пиво і розповів, як розшукував Ірму по всіх маленьких містечках, обійшов усі прикордонні села з німецького боку, але ніде не було її ані сліду. Аж оце кілька днів тому мені повідомили про могилу в лісі, яка з’явилася приблизно в той час, коли Ґредлі переходили кордон. Цілком можливо, що дівчину було поранено і вона загинула. Обидва нишпорки, одного звали Андрієм, а другого Левком, дуже втішилися цій новині й почали з’ясовувати, де саме може бути та могила. Я намалював їм план, посилаючись на те, що мені розповідали про цю могилу, і вони загорілися відразу й перевірити. Я сказав, що піти і ними не можу, бо зайнятий у школі, хіба б вони зачекали, але їм надто горіло, тож чимдуж поквапилися до того села.

Увечері вони повернулися, несучи з собою Ірминого наплічника з Рітиними речами й дуже мені дякували, що нарешті їхні пошуки увінчалися, і вони можуть спокійно повертатись до Львова та питали, чи не поїду і я з ними, але я сказав, що поїду, але трохи згодом. На тому й розійшлися.

Я подумки попрохав вибачення у Ріти, що таким ото робом скористався її смертю, і вирушив провідати її могилу, підозрюючи, що нишпорки могли там усе порозкидати, але, на диво, все було впорядковане. Я запалив свічку, помолився і попрощався з нею навіки.

У Кракові на мене чекала Ірма. Кулюс вирішив ще залишитися в Сяноку, бо закрутив роман з учителькою малювання. Він тепер бавився не в батяра, а в поважного інтелігента. Я ще два тижні позаймався дітьми й на початку червня поїхав до Кракова. Ірма, виїжджаючи, залишила мені координати своєї колєжанки, яка зможе мені підказати, як її знайти. Однак у Кракові її не було, вона залишила мені звістку, що батьків її несподівано обіцяли випустити, вони мають прилетіти до Варшави, і вона вирушила туди, знову залишивши адресу своєї знайомої. В готелях вона зупинятися не могла. Знічев’я я подався до редакції «Краківських Вістей» і навіть не здивувався, коли зустрів там Ліщинського. Працював секретарем. Я відразу потягнув його до ресторації і пригостив обідом. Потім, коли ми пили вино, він раптом усміхнувся до мене і сказав:

— А ви не зле розвели тих цваняків.

— Кого ви маєте на увазі? — вдав я, хоч і здогадався, про кого він.

— Знаєте, що, Стефане, я до вас ставлюся по-дружньому, але ви граєте з вогнем.

— Я все ж таки не розумію, про що ви.

— Ні-ні, ви все чудово розумієте. Те, за чим полювали совета, полюють і німці. Совєтів ви обдурили, вони повірили, що Ірма загинула, а книга невідомо де. І батьків відпустили завдяки втручанню німецького посольства. Але тепер Ґредлями будуть займатися німецькі служби, щойно вони прилетять до Варшави. Вам вдалося обдурити совєтів і Кисіля, але з німцями так легко не піде.

— І на кого ви працюєте?

— Я працюю на абвер. З Кисілем у мене колєжанські стосунки, я йому нічого особливого не обіцяв. Ото й усе, що контролював пошту.

— Тобто ви теж вистежуєте Ірму?

— Не Ірму, а те, що є в неї. Ви хитрий і мудрий. Але я хочу вам порадити одну річ. Переконайте її віддати ту книгу, і я гарантую, що всі Ґредлі матимуть спокій. Та й ви, зрештою.

— А якщо ні?

— Вони у Варшаві будуть під таким пильним наглядом, що не зроблять і кроку без відома влади. І це полапка для Ірми. Щойно вона захоче з ними зустрітися — її схоплять. До Ґредлів у них теж є свій інтерес. Звичайно, їм дадуть змогу викупитися. Але вони вчасно перестрахувалися. Тому їхнім викупом є лише та книга.

— Яка ваша роль у цьому всьому?

— Моя роль сидіти ціхо і спостерігати, акумулюючи все, що може зацікавити моїх роботодавців.

— Як ви дізналися, що я обдурив тих нишпорок?

— Як? Дуже просто. Щойно я довідався від Кисіля про могилку, відразу узяв авто і поїхав у те село. Я не провідував могилу, бо відразу ця історія мені виглядала підозріло. Я просто походив по селу, посидів у корчмі, порозпитував, поставив цьмаги одному, другому і дещо довідався. А саме про білявку, яка тут жила цілий тиждень. А потім спокійно собі переїхала до Сянока.

— І що ви збираєтеся робити?

— Чекати.

На прощання він додав:

— Коли переконаєте її віддати книгу, дайтеся чути. Я все полагоджу так, аби не було проблем.

2

Ірма оселилася на околиці Варшави у Пруткові, зустріла мене дуже тепло, обняла і поцілувала в щоку. Потім потягнула в сад, де я детально переповів усю розмову з Ліщинським. Вона вислухала з усмішкою і не зраджувала жодних ознак хвилювання. Коли я запитав, що означає цей її оптимізм, вона пояснила, що готова віддати книгу німцям.

— Як? — здивувався я. — А чому ж тоді не советам?

— Бо книга лише одна. Я могла її віддати або одним, або другим. Совєтів німцям вдалося переконати. Але я знаю, що доки книга в мене, батьки залишаться під загрозою.

— І тепер отак легко з нею розпрощаєшся?

— Стефчику, ти будеш здивований, але те, що маю я — не оригінал. Оригінал зостався у Львові, і я навіть не знаю, в кого він. А це копія, яку зладив мій чоловік.

— То й що, що копія? Ти ж казала, що там такі важливі наукові відкриття!

— Усі важливі наукові відкриття при копіюванні були злегка змінені. Тобто вони не точні. Моя мета була відволікти усі спецслужби й у вирішальний час віддати їм цю безвартісну копію.

— А що буде, коли вони виявлять, що їх одурено?

— Не так просто. Не забувай, що над цією книгою працювали найкращі математичні уми. Щоб розібратися у ній, треба праці цілого інституту. А щоб виявити підробку, необхідно буде провести експерименти, тривалі досліди... одне слово, на це потрібен час.

— То що ж? Скористаємося послугами Ліщинського, чи будеш сама шукати вихід на абвер?

— Ліщинський мені цілком підходить.

Того ж дня я відіслав Ліщинському телеграму. Ми провели з Ірмою чудовий день і вечір. Уночі вона прийшла до мене і сіла на край ліжка. Я лежав непорушно. Мені не хотілося сполохати її. Я ще не спав, але бачив перед собою сон. Вона дивилася на мене й усміхалася. Нарешті я простягнув до неї руки, і вона притулила їх до грудей.

XI. Андреас

1

Генерал не був задоволений нашою роботою, кричав, що ми все просрали, й вигнав. Полковник Скворцов зустрів нас, потираючи руки від задоволення, що дісталося нам на горіхи. Але через пів року генерал нас знову викликав і сказав, що переправлять нас до німців у Сянок шукати ту дівчину, якій вдалося втекти, а також певну даму і фацета, які, можливо, перебувають у контактах з нею. Нам дали їхні фото, ми повинні були вдавати втікачів. Мені ця забава набридла, ми й самі б уже втекли до німців, але все нагоди не було, а тут випала. Ми відразу погодилися, і нас справді провели через кордон, який охороняли тільки рускі, а німці стояли хіба на дорогах. У Сяноку нам неймовірно пофортунило, бо швидко знайшли того фацета, а він нам розповів про могилу, яка власне з’явилася саме в той час, як дівчина переходила кордон. Він нам ще намалював те місце, де вона похована, і яке йому описали його аґенти. Ми, не гаючи часу, рвонули туди, могилку знайшли, розпорпали пісок і виявили наплічника з її ініціалами. То була неймовірна знахідка, бо там ще були й зужиті квитки на потяг. Я ще сфоткав труп, хоча там крім пишного білого волосся нічого вартого уваги не було. Потім акуратно все вирівняли й повернулися тим самим шляхом додому. І знову замість подяки ми чули самі матюки. Однак ними Скворцов не обмежився, а повідомив, що відтепер я буду барменом у «Жоржі», а Левко швайцаром. Його цікавлять усі, хто поселяється в готелі, а особливо письменники, які приїжджали з Совєтської України піднімати літературу на Західній Україні. Довоєнних літераторів зосталося як кіт наплакав, більшість втекла, і якраз найталановитіші. «Дивись же мені, — махав пальцем перед моїм носом Скворцов, — все фіксуй, що побачиш і почуєш. Особенно серед тих... писак, єдрі його вош». Хоча так по правді там не було що фіксувати, всі були дуже обережні, навіть напившись.

Директором «Жоржа» на ту пору став товариш Клієнко, колишній директор партійного готелю в Житомирі. Він зібрав у вестибюлі весь персонал готелю і виголосив промову: «Дорогі товариші! Тепер, коли совєтська влада звільнила вас, можете почати працювати дружно, по-совєтськи. А я, зі свого боку, буду требувати від вас залізної дисципліни. Ось ви, товаришу, — звернувся він до сивого ліфтера в лівреї. — Якщо під час вашого дижурства несподівано зупиниться ліфт, я буду питати і вас. То вже вибачайте».

Закінчивши, він поцікавився, чи є питання. Тоді встав ліфтер, який працював у «Жоржі» добрих сорок років, і несміливо звернувся до оратора: «Пане директор! Маю до вас питання». — «Давай, товаришу, говори». — «Ясновельможний пане директор! Я не розумію: а чому ліфт повинен зупинитися?»

На це питання товариш директор відповісти не зміг, шморгнув носом І пішов до свого кабінету.

Я чемно прислухався до розмов літераторів, але нічого путнього мені не вдалося занотувати з вуст українських письменників, зате російські письменники поживу давали щедру, вони поводили себе вільніше і часом таке верзли, що хоч зараз їх пакуй до Сибіру. Я все це записував і справно подавав Скворцову, але він обурено кидав те все до смітника.

— Ти, блядь, шо мені підсовуєш? Нахєра мені всі ті таваріщі з центра? Ти мені націоналістів подавай!

— Так от же ж — перший націоналіст граф Алексей Талстой. Вихваляв буржуазний лад, співав бєлогвардєйські пісні й кричав «За родіну, за царя!» Я все написав, а ви — у смітник.

Скворцов не витримав, піднявся, підійшов до мене і дивлячись мені в очі запитав:

— Ти, блядь, знаєш, моська, на кого хвіст підняв? Да той сраний граф, як захоче, і тебе, і мене в кузькіну мать скрутить. Отако! — і він мені дулю під ніс тицьнув. Потім сів у своє крісло, посопів і сказав: — А шо там твої писаки? Шо вони стрілецьких пісень не співають? Про Україну ні хєра не говорять?

— Ні, не співають. Обережні вони. Налякані. Там же ж їх добряче потрусили, — кивнув я за спину, — в Союзі. Розстріляли щось більше, як пів тисячі.

— А ти звідки знаєш? — надженджурився він.

— Німецька преса писала.

— А ти читав?

— А шо ж було робити? Інших газету Сяноку не було. А мені ж треба було знати, чим ворог дихає.

Він знову посопів. Тоді вдарив по столу рукою.

— Значить так. Сам заспіваєш стрілецькі пісні. І навіть оунівські.

— Що? А це які? Оунівські...

— Ти шо з мене ідіота робиш? Не чув про ОУН?

Не, я, звісно ж, чув, але не треба мені ще й оунівських пісень. Я що — Козловський? Я, може, взагалі співати не вмію. Я так і сказав:

— Та я співати не вмію.

— І не треба. На ось тобі стрілецький співаник і щоб вивчив три-чотири пісні. Не може бути, щоб по п’яні ніхто тебе не підтримав.

— Та ж по п’яні! Хіба це рахується?

— У нас все рахується. Іди працюй.

Оце вляпався! А граф Толстой у готелі поводився, як господар. Всюди його супроводжувала його коханка полька Малиновська, яку до нього приставив сам Сталін, аби граф чувся у відповідній формі. Він тільки й займався за дня тим, що ходив по кам’яницях і збирав усе, що йому припало до вподоби, а під кінець вивіз зі Львова в окремому вантажному вагоні колекцію картин, одягу, дорогого посуду і порцеляни. А пив граф так, що перепити не міг його ніхто, грошима сіяв на всі боки та ще й знущався з місцевих письменників, що ті не вміють пити, як він, і ніхто з них його не переп’є. Тоді-то підійшов до мене Петро Козланюк[91], письменник слабенький, зате пияцюра добрий і компанійський, та й запитав, чи є такий трунок, який би надавався легко пити, але валив з ніг. У принципі він той трунок і сам знав, бо то була медівка, але граф не любив солодких напоїв. Тоді я запропонував свій власний рецепт. Він готувався на основі медівки, але я до неї додавав сік аґресту, румбарбару[92] і червоних порічок, які медівку закислювали, а також доливав настій з акації, лілії і настурції. Такий букет за смаком не був уже пересолодженим, пився він легко і створював помилкове враження, що голова працює, як треба. І справді — голова працювала, але вся атака трунку припадала на ноги — вони не тримали.

Відтак письменники заклалися з графом, що його таки переп’ють, але вибір напою буде за ними. Граф, який ще не зазнав жодної поразки, погодився. Вони пили, я їм посилав карафку за карафкою, а за кілька годин граф почав кепкувати, що львів’яни обіцяли його споїти, а він лише трохи захмелів. Обіцяли йому, що він не дійде власними ногами до «Жоржа», а він ось зараз встане і піде.

— А ми свого слова дотримали, — заперечив Козланюк, — ідіть, якщо зможете йти.

Граф шарпнувся підвестися — але де там, бухнувся знову в крісло: ноги були наче свинцем налиті. Він нічого не розумів, бо голова ж була світла, він знову і знову поривався встати й щоразу падав, крив матом, кричав, що його отруїли, врешті його підхопили попід руки й повели до покою. Ото був цирк! І що? Пан граф замовив собі цілий ящик медівки!

Ну, добре, вивчив я пару стрілецьких пісень, точніше відновив у пам’яті, бо в дитинстві їх наслухався, і одного разу, коли обслуговував письменників, затягнув «Червону калину». Не встиг я ще й першого куплета доспівати, як письменників наче вітром здуло. Товариш Клієнко відразу до мене підскочив з виряченими очима і зашипів: «Ти що — ідіот? Ще раз — і я тебе вижену!» О, та цього я тільки й чекав, і заспівав йому «Не пора, не пора, не пора нам ляху, москалеві служить!» Тоді він ухопив мене за комір і виштовхав з ресторації, ще й копняка дав на прощання. І коли я опинився на вулиці, то побачив через дорогу цілий гурт письменників, які чемно чекали, коли можна буде повернутися до столу. Вони провели мене суворими поглядами, мабуть, дивуючись, чого це мене «воронок» не забрав. Але наступного дня товариш Клієнко примчав на крилах пісні до мене додому, перепросився і сказав, щоб я повертався, бо він же ж не знав, що я аґент під прикриттям. І що я можу й далі, коли маю таке завдання, виспівувати провокаційних пісень, бо лише таким чином можна виявити ворога. Та він і сам уже давно з органами співпрацює і тримає носа за вітром. Але ворог не був дурним. Щоразу, як тільки я починав щось співати, письменники зникали, до того ж не чекаючи, доки розпізнають пісню, бо навіть дали дьору, коли я заспівав «Стоїть гора високая». А співав я звісно ж, далеко не фахово, співав я жахливо. Я мав чудовий голос, але не мав слуху, тобто я мав слух, але внутрішній, і добре чув усю фальш, але нічого не міг з тим зробити. Врешті Толстой, побачивши, як реагують українські колеги на ці невинні пісеньки, заявив Клієнкові: «Єслі ти єво не заткньош, то заткну я, но уже пасмєртна».

Бідний Клієнко пішов до Скворцова і вблагав, щоб той припинив вимагати від мене співів, і Скворцов дав мені спокій з піснями, але вручив цілу паку довоєнних львівських часописів, і сказав, аби я той скарб тримав на барній стійці та стежив, кого він зацікавить. Але й тут Скворцов прорахувався, жодна душа навіть не глянула в той бік, не те, щоб забажала погортати, так ті часописи й припадали пилюкою, на них летіли бризки пива, сідали мухи, і навіть прибиральниця, акуратно протерши все довкола на стійці, намагалася не торкнутися їх пальцем. Скворцов кричав, що з мене нема жодної користі, що я симулянт і наказав, аби я написав донос на самого себе. Тобто я, Кубусь Пухатек, маю написати донос на Андрія Попеля.

— Та ж мене тоді посадять!

— Не бійся. Мені треба для звітності. Попеля не посадять, посадять Кубуся за брехливий наклеп.

— Тобто мене?

— Ні, ідіот! На папері посадять! Не насправді.

Довго мені в «Жоржі» попрацювати не довелося, бо Скворцов раптом вирішив знову нас із Левком перекинути на той бік. Тепер його цікавив той тип, що чкурнув на літаку зі Львова. Про нього тут снували цілі легенди, про той його переліт, через який позлітали голови, причому буквально, у високого начальства. Нам треба було його знайти й ліквідувати. Я ще нікого не вбивав, Левко теж. Але завжди щось робиться вперше, пояснив нам Скворцов.

— Стефан Шуберт — це наша ганьба, це пляма на наших героїчних органах. Ми йому довірили важливу місію, а він нас зрадив. Таке не прощається. Зброю отримаєте в Сяноку від нашого аґента.

Але в Сяноку ми Стефана не застали, з неабиякими труднощами довідалися, що той виїхав до Кракова. У Кракові ми його вистежили й тривалий час спостерігали, аби знайти найвідповідніший момент для ліквідації. Цю місію я поклав на Левка. Його руки й без того були по лікоть у крові — стільки, як він заколов свиней, рідко якому різникові довелося. Правда, він трохи впирався, переконуючи мене, що для вбивства йому треба почуття ненависті.

— Невже ти ненавидів тих свиней і кнурів, яких колов? — здивувався я.

— Аякже! Я роз’ятрював у собі ненависть. Я уявляв собі на їхньому місці якогось негідника, когось із сусідів, наприклад. Або якогось державного чиновника.

— Ну, якщо твоя фантазія дозволяла дивитися на свиню, як на чиновника, куди простіше прикласти цю ж фантазію до живої людини.

Одного разу ми підстерегли таки об’єкт на березі Вісли, він чекав когось і походжав собі туди й сюди, місце було майже безлюдне. Перед тим ми з Левком не раз вправлялися в стрільбі по пляшках. Але людина не пляшка, а рухомий об’єкт. Левко ніяк не міг зосередитися, бо той весь час ходив, і то доволі швидко. А коли до нього наблизився чоловік, якого він чекав і якого ми пізніше ідентифікували, як колишнього львів’янина Ліщинського, акція провалилася. Відтак він виїхав до Варшави, але у нас закінчилися гроші. Ми звернулися до агента в Сяноку, що потребуємо коштів, а той нас вилаяв, обізвав ледарями й симулянтами. Ми образилися. Особливо Левко. Він хотів того агента застрелити, але я переконав його не витрачати патронів. Натомість я завітав у гестапо і розповів, який ворог причаївся у них під боком, назвавши його справжнє ім’я і звання. Того ж дня та невдячна скотина була сама ліквідована. А ми вирішили не повертатися до руских.

Решта часу, що ми пробули на німецькій території, проминула нам хутко. Правда, довелося попрацювати на фармі в одного прусака на Мазурах. Коли німці рушили на Схід, ми, довго не роздумуючи, підважили дошки в його хаті на підлозі, витягли скриньку, в якій господар тримав гроші, вичистили її, написали йому на клаптикові паперу подяку і дали драла. Повернулися ми до Львова разом з німцями, і не просто так, а верхи на танкові, бо ми ще на в’їзді до Львова купили кілька кілець доброї ковбаси. Всі люди вітали визволителів квітами, а ми ковбасою, бо нам дозволили вилізти на танк, і ми отак на тому танку їхали по Городоцькій та махали руками народу, мовби і ми такі самі визволителі. Людей на вулиці вивалило безліч, цілі тлуми стояли на хідниках, одні усміхалися, інші супилися, але у всіх в очах світилася надія, що так, як було за руских, вже не повториться.

Але коли я дістався дому, мене чекала велика несподіванка — маму москалі вивезли на Сибір, бо німкеня, а в нашій хаті поселилися совєти. Довелося винаймати помешкання в одних старих пердунів, властиво, я там лише ночував, бо за дня перебувати в тій хаті було неможливо, старі весь час сварилися, випоминаючи одне одному гріхи бурхливої молодості.

Ми з Левком відкопали наш самогон, попивали й думали, як далі жити. І тут йому свінула спасенна ідея. Він за Польщі працював на продуктовій базі, яка належала залізниці й постачала продукти у всі буфети, їдальні та ресторани на шляху від Чернівців до Львова. А що як навідатися туди й потягти, що вдасться? Ми взяли два візки й поплуганилися на ту базу. В місті була розруха, народ всюди намагався щось урвати, борошно так і літало в повітрі з розпоротих лантухів. Але база знаходилася далеко, аж за двірцем, гуди тлуми ще не могли так раз-два добратися. Коли ми прийшли, то побачили самотнього сторожа. Ми його чесно попросили відчинити двері, він відмовився, ми йому запропонували гроші, справжні німецькі марки, він відмовився, вхопив дубельтівку і стрелив. Куля чиркнула мені з лівого боку, тоді Левко дав йому по голові. Потім ми його скрутили, заткали пельку і зачинили в комірці. Рана моя була не поважна, куля не зачепила внутрішніх органів і вилетіла. Я знайшов шматки полотна і запоясався. За одну ніч з 29 на ЗО червня нам вдалося перетягнути з бази цілу купу продуктів, везли ми їх, минаючи найлюдяніші вулиці, брали лише те, що могло зберігатися довший час — борошно, крупи, цукор, чай, консерви, цукерки, горілку, цигарки. Над ранок ми були просто мертві від утоми. Усе награбоване ми поховали в Левка у пивниці.

А тим часом мого господаря трафив шляк, і він завершував свій земний шлях у ліжку, а стара не переставала ґдирати, що мусить ним опікуватися. У хаті запанував стійкий запах випорожнень, і я почав шукати, куди мені переселитися.

Стара викликала лікаря. Заросле тлусте обличчя господаря щоразу надималося й опадало, випускаючи зі свистом повітря. Лікар його послухав, збадав і вийшов на кухню. Я смажив яєчню. Стара запитала тихо, так, аби старий не почув:

— Йому тяжко дихати, так?

— Так, — відказав лікар. — У нього крім інсульту ще й запалення легенів. Готуйтеся до найгіршого.

— А кіко... кіко ше...

— Ну, днів два... три...

— Пане дохтір, у нього вставні щелепи. Як ви гадаєте, без них йому легше було б дихати?

— Напевно.

— А чи ви не могли б вмовити його зняти їх?

Але доктор не мав на те часу, коли він пішов, стара з надією подивилася на мене.

— Ото клопіт... — журилася вона. — задушиться... щоб я скисла, коли не задушиться.

Я зняв пательню з плити і зайшов до покою.

— Пан дохтір сказав, аби вийняти щелепи, тоді легше буде дихати. — Господар люто зблиснув очима і щось нерозбірливе прохрипів. — Він сказав, що ви ще можете виборсатися. Вам треба дихати на повні груди. — Його погляд дещо злагіднів. — Завтра він прийде і буде нас сварити, що ми його не послухали.

Старий роззявив рота і почав пальцем показувати, в який бік треба тягнути щелепу. Я висмикнув одну й другу, половина зубів були золотими, видно, задля фасону. Щелепи були слизькі й мокрі з бульбашками слини. На кухні мене чекала стара і, ледве я встиг зачинити за собою двері, як вона вихопила з моїх рук щелепи і, підступивши з ними до вікна, обстежила свій скарб.

— Дванайцять! — здивовано підвела голову з таким виглядом, ніби це я за ледь помітну секунду виколупав забраклі коронки.

— А скільки мало бути? — запитав я.

— Штирнайцять! Я добре памнітаю. То мені коштувало ого-го! Продала-м свої кульчики. Бо йому захтілося, жиби в писку блискало золото. Де ся поділо дві коронки? Певно, той скурвий син сам їх виколупав і пропив.

— Або з самого початку замовив дванадцять, а вам сказав, що чотирнадцять.

— Нє-е, це неможливе. Я відразу всьо порахувала. Та ж він тоті щелепи на ніч клав до склянки з водою.

Інколи я уявляв собі, як убиваю когось, це доволі захоплюючі фантазії, бо тоді настає підстава для втечі й переслідування, для пошуків схрону і мімікрії, перетворення на людину-невидимку. Стара стала першою жертвою мого уявного вбивства: я розвалив їй голову ослоном, а потім затягнув до покою і кинув під ноги старому. Вся історія мого злочину пролетіла перед моїми очима за лічені секунди. Вкінці я з’їв яєчню, встав з-за столу, зібрав свої речі й кинув старій на прощання:

— По смерті він ще не раз до вас прийде за своїми зубами.

І вийшов. А за спиною лунав розпачливий істеричний крик, у якому вгадувалися ноти розпачу й ненависті, але також і страху, звіриного, а може, й потойбічного.

Довелося проситися до Левка, хоч у нього й не було для мене окремого покою. Та не пробув я там довго, як в середині листопада 1941 року з’явилося офіційне розпорядження губернатора Ляша про створення ґетто, для якого виділили невеликий простір у північній частині міста. Українці й поляки повинні були залишити свої хати та переселитися в центральну частину міста, а на їхнє місце мали заселитися євреї. І все це мусило закінчитися до 14 грудня. Левкова хата якраз підпала під виселення. Більшість сусідів журилися і бідкалися, бо звикли жити на своєму місці, ходити до однієї церкви, але Левко тільки тішився, бо замість старої халабуди був шанс отримати помешкання в камениці. А тим часом зчинився рейвах, усі три комітети — польський, український і жидівський склали спільний меморіял, прохаючи губернатора відмінити це розпорядження. Адже простір, на якому жило досі сорок тисяч осіб, мало заселити сто десять тисяч! Новим розпорядженням губернатор відклав переселення аж до кінця лютого 1942 року і поширив територію ґетто. Але допоміг тут не меморіял, а те, що євреї вручили губернаторові й гестапо викуп в золоті й коштовностях. При поділі того скарбу не обійшлося без скандалу, хтось доніс на губернатора, що він загарбав собі частину викупу. В перших днях грудня він зник зі Львова. Як я згодом довідався, губернатора арештували.

За нового губернатора Вехтера євреїв з ґетто почали пакувати в потяги й кудись вивозити, а на їхнє місце зганяти тих, що жили поза межами ґетто. Левка таки переселили, і він отримав помешкання на Галицькій — в сутерині з віконцем, з якого можна було побачити тільки ноги перехожих і колеса роверів. Левко лютився і тужив за своєю старою халабудою, вікна якої виходили в садок. Якогось дня він запропонував мені піти подивитися, хто там мою хату заіванив. Може, які комуняки, то ми їх раз-два накопаємо. Пішли ми. На подвір’ї бавився чорнявий малюк, у руках він тримав голову дерев’яного коника, мого коника, на якому я так любив гойдатися, а він його поламав і тепер тією головою товк пісок. Навіщо він це робить? Мені захотілося підійти й відібрати у нього голову мого бідного коника, але в цей мент з хати вийшов старий і спитав, кого ми шукаємо. Я сказав: «Нікого, а це моя хата». Старий похитав головою, авжеж, він мені співчуває, але помогти нічим не може, бо їм цю хату виділили... Його син працював у тресті, тепер він без роботи, бо німці всіх позвільняли, а тоді він був поважним чоловіком, дуже поважним, ходив із течкою під пахвою і мав напуцовані мешти, а зараз копає торф десь там за Голоском.

— Мені насрати, — сказав я, — де він копає торф. Але це моя хата. Ви ж євреї, так?

Старий смикнувся і з тривогою глянув на мене.

— Якщо не хочете, аби я на вас доніс, вимітайтеся. Вже!

— Ми не можемо... — бурмотів старий... — і його жилаві руки трусилися. — Куди ми подінемося? Ми хотіли виїхати, але офіцери й совєтські служаці забили всі вагони меблями й усіляким добром.

— А хіба ваш син не був совєтський служащий?

— Був. Але євреям казали не панікувати, мовляв, їм нічого не загрожує, і ми не влізли до вагону.

— Вас все одно виселять у ґетто, — сказав Левко. — Не вірите?

Ми ж бо знали, як чинили з євреями у Польщі, але старий не повірив. Я б міг, звичайно, зачекати поки їх виселять, але ж де була певність, що отримаю свою хату назад саме я? Така можливість була надто примарною. На самім початку Академічної навпроти «Жоржа» розмістилося Kripo чи то пак Kriminalpolizei, Sonderdienst та ще кілька різних поважних установ, хоча раніше там був Іпотечний банк. Я без вагань поперся туди й вишуканою мовою ґеноссе Шіллера розповів про підлих грабіжників, які захопили мою хату. Моя мама німкеня, гордо повідомив я, її вивезли на Сибір, а я жертва більшовицького режиму. Чи не можна мені отримати посвідку фольксдойче і виселити з моєї хати червоних пришельців? Оберштурмфюрер чи то пак кримінальний комісар Герхард Краух наказав вислати вантажівку, мене посадили біля водія, аби я вказував дорогу. Сам він з двома аскарами сіли до авта і їхали за нами. Ті аскари — то поліцаї, набрані з совєтських військовополонених, усі вони не місцеві, бо місцевим німці не довіряли, підозрюючи, що можуть увійти в контакт з євреями.

На самім початку Академічної навпроти «Жоржа» розмістилося Kripo чи то пак Kriminalpolizei, хоча раніше там був Іпотечний банк

Коли ми прибули на місце, син старого саме припхався з тачкою торфу. Він уже не виглядав поважною людиною, яка носить течку і напуцовані мешти, був зарослий і переляканий, очі його часто мруґали й сіпалися, він, мабуть, відразу здогадався, що приїхали по їхню душу і стояв з опущеними руками. Кримінальний комісар швидко пояснив, що до чого, і наказав пакувати речі та кидати на вантажівку. Я уважно стежив за тим, що вони виносять з хати і, коли побачив у руках хлопчика ту саму голову мого розмальованого дерев’яного коника, миттю шарпнувся і відібрав, хоч він пручався і верещав.

— Ей, ти чьо! — гаркнув на мене аскар. — Атдай назад!

— Це моє! — помахав я головою коника у повітрі. — Це моя хата!

— А-а, — махнув рукою поліцай. — Ну, тада...

— Твоя? — засміявся комісар. — Іди ще знайди п’ять жидівських сімей, і хата буде твоя.

— А ви точно не здурите?

— Слово офіцера, — сміявся він далі й гукав до жидів: — Шнель! Шнель! — А потім обернувся до мене й додав: — Тільки умова: мусять бути з-поза їхньої дільниці. Розумієш? Тих ми й самі маємо в руках.

2

Ну, добре, за рідну хату я готовий на все. Як я можу її зректися, коли вона мені сниться? А може, колись і мама повернеться, то де мене буде шукати? І там у хаті під підлогою захований мій скарб — ґудзики, а до кожного ґудзика причеплено смужку паперу з прізвищем власника. Тако лише поглянути — якийсь нещасний ґудзик! А то насправді ціле людське життя. Я не міг дочекатися, коли нарешті витягну свій скарб, розкладу на підлозі й буду роздивлятися та згадувати, що про їх власників знаю. Тому з завданням пана комісара я не став зволікати й подався на оболонь. Там були мої кумплі, з якими ми не одну шибу розбили, файні батяри. Вони сиділи біля будки, в якій продавали пиво, але будка була замкнена. Властиво то не була будка, а старий австрійський вагон, якого переробили на будку з пивом. Але пива ще не підвезли, а коли підвезуть, довкола будки відразу закипить життя, бо потягнуться до неї з усіх довколишніх вулиць, а дехто навіть прийде зі своєю банькою. Я сів біля них. З батярами не можна так просто з мосту зачинати розмову з ділової пропозиції. Мусить бути спеціальний етикет.

Додьо длубався в носі, Сериль цьвохкав лозиною в повітрі, аж та посвистувала, а Філюсь курив. Вони чекали пива, як на манни небесної, бо коли воно приїде, вони вивантажать бочки, закотять їх у вагон, припасують до однієї з них піпу і будуть помагати панові Цепі. Один із них буде полокати кухлі, другий — збирати порожні, залишені на траві, а третій — краяти кінську ковбасу і накладати на канапки, а за ту свою жертовну працю дістануть по кілька кухлів пива.

— Звар’йоване літо, нє? — звернувся Додьо до мене.

— Йо, — погодився я.

Довкола панувала пекельна спека, але навіть якби моросив дощ, то й тоді б Додьо длубався в носі й бурчав. Колись, як ми закінчували навчання у школі, і я помагав Додьові блювати, обхопивши його обвисле на моїх руках тіло, ми заприятелювали. Виплюнувши рештки салати з бурячками, Додьо випростався і чмокнув мене в губи, від чого мене вмить знудило, і тоді ми помінялися ролями. В цей час Сериль розкорковував шосту пляшку яблуневого вина і белькотів: «Всьо на ґлянц, хлупаки, курди фляки... Додьо, твоя черга... бери фляшку», — і сам її дудлив. А на другий день Сериль казав: «Але ви й нахлялися вчора». — «А ти хіба ні?» — «Йо, але я не ригав». — «Ну, й труп, — цвиркав крізь зуби Додьо, — рига — в тій справі, як бальзам. Я навмисне завше їду до риги. Навіть кули не ригається. Два пальці до писка — і пішло, як з фунтану на Ринку. А путому чуєшсі, як вогирок шоно з грядки». — «Квашений, ги-ги! А все через те, жи намішали всякуго гівна». — «Так, — погоджувався я. — Вино й гурілка — нездала спілка». Зате ніщо так не зближує людей, як колективне блювання.

Василь-Сериль відзначався неймовірною худизною, судячи з його вигляду можна подумати, що його батьки працювали не в кнайпі, а в морзі. «Ще трохи й пубачиш свої яйка без дзеркала», — сміявся з нього Додьо. Вони сиділи й чекали на пиво, я чекав з ними. Біля їхніх ніг у поросі розлігся кудлатий пес, над яким кружляли мухи.

— Де вуни з тов баюров[93] прупали, — зітхав Філюсь, пробуючи цвиркнути слиною так, аби попасти в песика.

— А хтось телєфунував їм? — запитав я.

— Телєфунували. Казали, шо їдуть.

— Така спека... і шо вуни там субі думають... — хитав головою Додьо. — Пів дня во такво сидіти без діла, знаїш... Бігме махну рукою, піду різником.

— Гадаєш, там з медом? — спитав я.

— А я, з медом, — хихотів Сериль. — Там його мухи заїдят. — Він прутиком погладжував пса. — Такому то не зле. Розвалився в порусі й має все в дупі. — Потім пошпортався за пазухою і витягнув згорток. — Хоче хтось шницля?

Його питання зависає в повітрі, реагує на нього тільки пес — піднімає голову і тріпоче довгим язиком. Сериль кидає йому шматочок шницля, пес його обнюхує і відвертається.

— Такого тубі смаколика мамця зліпила, шо й пес не хоче, — сміявся Додьо.

— Бо навіть пес знає, з якого мнєса той шницель, — підхоплює Філюсь.

— А з якого, з якого? — нервує Сериль.

— У їдного була така свиня, знаїш, — каже Додьо, — ночами на цвинтар бігала. Бувало забіжить, знайде свіжу мугилу та й ну порпати. А як випурпає, знаїш, то за пукійника бересі й чавк-чавк-чавк... (Сериль зеленіє, рука зі шницлем тремтить.) Ласує собі, як наш Сериль на весіллі в пані Пуцілуйко.

— До чого тут та свиня? — гороїжиться Сериль.

— Ади, як вуно буває, — скрушно хитає головою Філюсь, — купи такво мнєсо... а вуно бач...

— А до чого ту мій шницель? Шукаєш шпарґи?

— Тому завше тре питати, знаїш, де жиє гусподар свині, — робить висновок Додьо. — Бо як живе коло цвинтаря...

— Ну і шо, шо я жию коло цвинтаря? — непокоїться Сериль. — До чого ту мій шницель?

— Кажуть, жи до того дядька, жи його свиня була, знаїш, духи померлих з’являлися... чиї тіла та свиня зжерла...

— Та курва маць засрана! — скипав Сериль. — Наша свиня сидит у хліві.

— Ага... — тяг своєї Додьо. — Приходили нучами й вили так страшно, аж муроз поза шкіру, знаїш. Кричали: зарий мугилу! Віддай мнєсо!

Я душився зі сміху, але Сериль не міг то все спокійно слухати і весь час сіпався та намагався якнайхутше дожвакуляти свого шницля.

— Є справа кулійова, — нарешті видушив я. — Мені треба п’ять жидівських рудин.

— Ади-во! Нашо? — спитав Філюсь.

— Їм вручать квитки на паруплав з Ґданська до Палестини.

— А тубі шо з того?

— Пулувина з того, — засміявся я. — Просто мене пупрусили зрушити добру справу. А хто мене знає, завше може підтвердити, жи я ніц гак не люблю, як добрі справи рубити.

— Е, я тебе знаю, — покивав пальцем Додьо, — ти іно вмієш рубити, шо біґус-кумпоти зі сливками[94].

— Бреше, курва, — сказав Сериль. — Жиб я скис, коли не бреше. Не заливай нам ту гулодні кавали[95], а гуляй си купати на Жилізну Воду[96], во.

— Чого б я мав брехати?

— Бо ти, курва, завше, курва, брехав. Маєш інтерес? Ну-ну...

— Дам кожнуму по дві бляшанки вуселедців.

— То єнша справа, знаїш, — кивнув Додьо, почухавши каляпітру. — Але шо то дві бляшанки вуселедців, кули їх чекає таке щастя? Білет на паруплав, знаїш! Ого! Та то варта го-го! — він навіть задер голову догори й став обдумувати.

— Як субі хочете, — сказав я, — по дві й фертик. Ну, і ше цьмаги хильнемо.

— Но йо, знаїш, — кивнув Додьо, — най буде. Є тутка дві рудини на Гурудничій, знаїш. Приїхали з Росії. Тамка жили наші люди, їх забрали на Сибір, а цих вселили, знаїш. То мені не шкода, нє, Серильку?

— А вуни шо, курва, винні? — бичився Сериль. — Тих би так і так, курва, виселили. То ж були паньствові працьовники. Може, навіть уже, курва, й не жиють.

— Ходімо, пукажеш, — сказав я Додьові.

Пішли ми всі разом. Додьо не збрехав, бо я до кожної хати застукав, питаючи пана Квяцінського, а з хати виходили люди, вигляд яких безпомильно свідчив, хто вони. Філюсь показав ще одну родину на Панєнській, разом вийшло три.

— Худімо ше до Франя, — сказав Додьо. — Він ту всіх знає, бо склив вікна.

— Тоті, шо ми розбивали! — засміявся я.

— Йо! Файний був час, не? Але треба купити цьмагу, інакше з него ніц не дубудеш.

Я купив фляшку, і ми пішли до Франя. Франьо лежав у садку і грів пузо. З розчахнутих вікон долинала музика з радіоли, пахло гороховою зупою і смаженою цибулею.

— Сервус, хлупаки! Як ся маєте? — Побачивши горілку, неабияк втішився. — А шо то нині за празник?

— Та маємо троха руботи, знаїш. Тре нам ше дві жидівських рудини, Мают їх відправити ду Палестини, знаїш.

— А-а, нема прублєм.

Ми випили, і він нам повідомив ще дві адреси на Ткацькій і на короля Яна, а на прощання сказав:

— Та ви, хлупаки, не патичкуйтесі. Як тре буде ше, приходьте. Як мают змогу їхати, най їдут, бо ту їм житє не буде.

Я спорядив каліграфічним почерком список жидівських адрес, ще й намалював, як на ту чи іншу вулицю попасти, і приніс до комісаріату. Вартовий спитав, якого дідька я тут швендяю, я пояснив, що до пана Крауха. Вартовий когось там перепитав, і нарешті мене впустили досередини. Пан Краух сидів за бюрком і проглядав папери.

— Я приніс вам адреси, — сказав я.

— П’ять?

— П’ять.

— О-о, та ти зух! — похвалив він мене, хитаючи головою. — Ану давай сюди. — Він глянув на список і запитав: — А тут помилки нема? То все справді жиди?

— Щоб мені кишка урвалася, коли брешу. Я до кожної хати застукай і переконався особисто.

— Добре. Можеш поселятися в своїй хаті.

— Але просив би-м якогось папірчика. Ну... документа.

— А ти шельма! Тобі мого слова мало? Та моє слово міцніше за печатку.

— А ще, перепрошую, хотів би папір, що я не хвіст собачий, а справжнісінький фольксдойче.

— То це я з твоїх слів маю засвідчити?

Краух уже хотів мене виштовхати, але я витяг з кишені свої папери, і він переконався, що такечки так — моя матуся чистої води німкеня Лізелотта Аглая фон Кленце, яка вийшла заміж за Марка Попеля і народила мене.

— Прошу зауважити, що моя матуся ніколи мене не кликала Андрієм, а тільки Андреасом, що можуть засвідчити й сусіди, коли треба. Тому просив би, щоб і документи ви мені видали саме на ім’я Андреаса Попеля фон Кленце.

Краух витріщився на мене, як на кота, який раптом заговорив людською мовою. Але витяг бланк, вписав там щось і припечатав, потім на іншому бланку чиркнув зо два рядки, хляпнув печаткою і, плескаючи мене по рамені, сказав:

— Такі, як ти, нам будуть ще потрібні. Не пропадай. А на «фон Кленце» ще заслужити треба. Однак можу зробити деяку поблажку і подарувати ще одне «п».

Дав мені круглу алюмінієву накладку, яку видають фольксдойчам, аби я собі почепив на пряжку

Так ото і записав він мене «Андреасом Поппелем». Ну, і дав мені круглу алюмінієву накладку, яку видають фольксдойчам, аби я собі почепив на пряжку. Тепер я міг сідати до тієї половини трамваю, що була відгороджена для німців і мала більше вільного простору. У другій половині, яка називалася «стодолою» і не мала лавок, купчилися усі інші, пильно стежачи за реакцією моторового і кондуктора. Від якогось часу відбувалися лапанки, німці оточували певну територію і хапали всіх підряд. Звістки про те, що там а там почалася лапанка, розповсюджували водії та кондуктори трамваїв, вони завше пильнували за всім, що відбувалося у них дорогою і передавали звістки іншим водіям та кондукторам, а ті полегшували пасажирам втечу.

XII. Стефан

1

Ліщинський прибув уранці й повів нас до регіонального відділення абверу у Варшаві, де нас прийняв оберстлейтенант Йоган Горачек[97], повновидий присадкуватий функціонер з неквапливими рухами. Ліщинський висвітлив йому всю справу і поклав на стіл грубий зошит з математичними формулами. Горачек зацікавлено погортав його, ледве чи усвідомлюючи вагу всіх тих цифр, покивав і похвалив нас за розумне рішення. На прощання потиснув нам руки й обіцяв, що більше жодних проблем у Ірми і її батьків не буде. Так завершилася ця епопея з «Псевдошкоцькою книгою». Але не завершилася з Ірминими батьками. Вони у жовтні 1940-го приїхали до Варшави, обоє сильно змарніли, але почуття гумору їм не відмовляло, хоча для радощів було не так багато підстав, адже до Швайцарії нім ці їх не пускали. Тобто відверто ніхто не заперечував, але завше знаходилися бюрократичні відмовки.

Нас прийняв оберстлейтенант Йоган Горачек

Ґредлі пильно стежили за нашими з Ірмою стосунками і, мабуть, щось підозрювали, але не подавали знаку. Відкрито ми не зраджували себе. Я не хоті» користати з їхнього непевного становища і форсувати події. Слова пана Ґредля про певне коло, до якого належав він, не вивітрилися з моєї пам’яті. Ірма зі свого боку теж не квапилася увиразнити наші стосунки.

Був ранок, за вікнами хлюпотів дощ. Ми лежали в ліжку, і ліньки було вставати. І тут я нарешті бовкнув те, що жевріло в мені від якогось часу.

— А що було б, якби я попросив у твоїх батьків твоєї руки ще у Львові? За умови, звісно, що не встиг би ще потрапити до цюпи?

Вона здивовано подивилася на мене і з усмішкою відповіла якомога лагідніше:

— Відповідь була б: ні.

— А тепер?

— Спробуй.

Вона далі підступно усміхалася і тулилася до мене.

— А чи варто?

— Якщо не варто — не пробуй. Нам і так добре. Хіба ні? Чи тобі конче хочеться при повній параді приходити на наші родинні прийняття?

— Не дуже.

— Чекай... — надулася вона. — То ти не збираєшся на мені одружуватися?

— Ти ж сама не знаєш, чи вони не відмовлять.

— І що з того? Як кидатися парцелювати чоловіка своєї коханки, ти мастак? А як до моїх батьків прийти за благословенням, вже душа в п’ятки?

— Ах, так? Добре. Сьогодні ж підемо до них.

— Ні-ні, коханий. Підеш сам. А я буду тримати за тебе кулаки.

Вона знущалася з мене, а я справді відчував острах. Досі я зустрічався з ними, як друг родини, але коли вони відмовлять, я перестану бути ним, перейшовши дозволену межу. Врешті Ірма змилосердилася, і ми пішли разом. Перш ніж перейти до справи, ми з годину гомоніли про все на світі за обіднім столом, а я все не зважувався сказати ту фразу, яку тримав на язиці, аж поки мене Ірма не копнула під столом. І тоді я випалив. На диво, не затинаючись. На мить зависла мовчанка. Батьки допитливо подивилися на Ірму, я не помітив на їхніх обличчях особливого здивування. Батько навіть усміхнувся.

— Я так розумію, — озвався він, — що між вами все вже давно вирішено... Так, Ірмо? — Вона кивнула. — То не будемо розводити цериґелів[98]. Ми здогадувалися, до чого все йде. І ми, Стефане, завше до вас ставилися з повагою. Тому не маємо нічого проти.

Я ніколи не думав, що буде так просто стати зятем барона, але війна, очевидно, вносить свої корективи. Весілля ми влаштували скромне — для вузького кола. У травні 1941-го я вирішив поїхати до Кракова і перебалакати з Ліщинським, щоб довідатися, що все це означає стосовно Ґредлів і їхнього виїзду до Швейцарії. Він мене заспокоїв і обіцяв, що все владнається, тільки треба трішки зачекати.

— Скільки? — не розумів я.

— Кажу ж — недовго. Залишилася деяка формальність. Треба, щоб барон пішов до Горачека і підписав деякі папери.

— Що за папери?

— Про відмову від усього свого майна на совєтських теренах.

— Не розумію, чому цього не можна було владнати відразу? Він і так це майно втратив. І що з нього німцям?

— Скоро переконаєшся.

Він при мені зателефонував до Горачека і домовився про його зустріч з бароном. З тим я і повернувся до Варшави. Барон без жодних зволікань підписав відмову від своїх маетностей, змирившись із втратою, і знову ми стали чекати. А за місяць уже всім стало зрозуміло, що означала та відмова — німці напали на Совєтський Союз, і за лічені дні всі маєтки Ґредлів опинилися у їхніх руках.

Ліщинський з Кракова зник. Я не мав до кого апелювати. Барон пробував застати Горачека, але щоразу отримував негативну відповідь. Увесь цей час ми жили в готелі. Барон регулярно отримував відсотки з банків, цього вистачало на цілком заможне проживання, але я все ж найнявся інструктором до аероклубу.

Одного вечора на початку липня, повернувшись із роботи, я побачив наляканого портьє. Цей літнього віку чоловік завше любив зі мною перекинутися кількома словами, зараз він нервово роззирнувся і відкликав мене набік.

— їх усіх забрали, — повідомив пошепки.

Я отерп.

— Хто забрав?

— Гестапо.

— А за мною питали?

— Ні.

Я нічого не розумів.

— Чи щось пояснили?

— Ніхто нічого не пояснював. Можливо, їх забрали в ґетто. Вони жиди? А надто, якщо багаті. Тепер їх будуть доїти.

Я не знав, що маю діяти. В ґетто? В яке? Варшавське? Мені б зараз дуже придався Ліщинський, але він, як я з’ясував, уже опинився у Львові. Що робити і до кого стукати? Я взяв ключі в портьє від обох покоїв. У кімнаті батьків було все поперекидуване, але особисті речі їм, вочевидь, дозволили спакувати й забрати з собою. В нашому покої був менш-більш порядок. Гестапівці шпирали тільки по шухлядах і в шафі, але нічого не скидали на підлогу.

Зранку я подався до абверу. Черговий записав моє прізвище, зателефонував і повідомив, що Горачек може мене прийняти. Коли я увійшов до його кабінету, він встав з-за столу і вийшов мені назустріч, по-дружньому усміхаючись і простягаючи руку для привітання. Я не розумів, що має означати ця гостинність. Він запропонував мені сісти й почав розмову сам.

— Ви, мабуть, хвилюєтеся про своїх родичів, але насправді хвилюватися не варто. Просто після того, як майно барона перейшло у власність Райху, виникла потреба в інвентаризації. Адже достеменно невідомо, що встигли пограбувати рускі. Рано чи пізно ми завоюємо всю Росію, і все, що було забрано з палацу баронів, повернеться назад. А для цього нам потрібен детальний облік майна.

— Тоді навіщо було забирати всіх трьох? Не досить було самого барона?

— Наскільки мені відомо, то було їхнє добровільне бажання супроводжувати барона. І знаєте... гестапо... у них свої методи. Вони з нами своїми намірами рідко діляться.

Він нахабно брехав, бо якби Ірма з матір’ю приєдналися добровільно, то бодай залишили б записку. Але я не заперечував, лише хитав головою.

— Отже вони зараз дорогою у Сколе?

— Очевидно. Можете не хвилюватися.

— А потім де їх шукати?

— Ну, ви ж знаєте, що ми євреям пропонуємо оселятися в ґетто. Для їхньої ж безпеки.

— Барон вихрестився, його дружина австрійка, а Ірма, виходить, лише наполовину єврейської крові.

— Як ви чудово все підрахували! — він розсміявся, потім встав, відчинив шафку і запропонував випити рому. Я не відмовився, мені хотілося витягнути з нього якнайбільше. Коли ми випили, він сказав:

— Знаєте, мені Ліщинський розповідав про вас, і про ваші значні заслуги перед Райхом. Адже завдяки вам ми отримали ту книгу. Тому я з вами буду відвертим. Баронеса Валерія не буде поселена в ґетто і зможе собі вибрати будь-яке місце проживання. Баронеса Ірма, мабуть, теж, але тут я не можу давати жодних гарантій. Цілком можливо, що у цьому випадку буде зважено власне на ваші заслуги. Отже я б вам цілком дружньо порадив співпрацювати з...

Він не докінчив, бо в цей час двері прочинилися, і хтось увійшов.

— А ось і ваш янгол-охоронець, — засміявся Горачек.

Я озирнувся. Переді мною стояв Краух. Він радісно усміхався й тягнув руку. Я потиснув.

— Власне, наш любий Краух рекомендував мені вас, як дуже надійну людину. І це саме його заслуга в тому, що я оце з вами розмовляю, як з другом. Сідайте, Герхарде. Рому?

Краух підсунув крісло, сів і промовив:

— Я передбачав після останніх подій, що ти завітаєш сюди, тому попрохав Ганса повідомити про твій візит. Ти колись для нас виконав дуже важливу послугу. Але не в ній справа. А справа в тому, що ти, розкривши для себе справжню мету своєї мандрівки, тримав язика за зубами. Такі речі в нас у Райху дуже ціняться. Я, між іншим, за тиждень їду до Львова. Якщо маєш бажання, можу прихопити й тебе. — Я, звісно, погодився. — Мене призначено начальником кримінальної поліції, — продовжив він. — Можливо, я в чомусь зможу бути корисним.

— У нас є до вас певний інтерес, — сказав мені Ганс. — Якщо ви погодитеся виконати для нас деякі доручення, цим самим дуже полегшите долю своєї родини.

— А доручення ті самі, що я виконував в Англії?

— Так. Тільки цього разу в іншому напрямку. І це буде інший товар.

— Не розумію, чому вибір упав саме на мене. У вас нема своїх летунів?

— Є. Але справа не державна, а приватна, — пояснив Краух. — Дуже приватна. До неї причетна певна група людей. Треба доставити товар на один грецький острів. Це не буде часто. Раз у три-чотири місяці.

— А назад?

— Назад летиш порожняком, хіба що привезеш грецького сиру й вина, — сказав Краух. — То як? Погоджуєшся?

— А в мене є вибір?

— Нема. І знаєш чому? — він поглянув на мене з усмішкою. — У Ґданську ти мав звання лейтенанта. Коли почалась війна, воював на боці Польщі й бомбардував німецькі війська. Звідки у тебе німецьке прізвище?

— Мій тато був австрійським чиновником, але мама українка.

— Ми можемо потрактувати тебе, як зрадника, дезертира або як польського військовополоненого. І ти опинишся у концентраку. І на твоїх грудях буде красуватися літера «Р» — Польща. А можемо тебе визнати за німця, відновити у званні лейтенанта військово-повітряних сил і кинути на фронт. Спокутувати провину. Однак є інший варіант. Ти у званні лейтенанта будеш виконувати надзвичайні завдання в тилу і ніколи не потрапиш на фронт. Будеш працювати інструктором у Львові в летунській школі, навчати молоде покоління. А час від часу виконувати наші розпорядження. То як?

— А що з Ірмою і її батьком?

— Ми вам облаштуємо цілком комфортний побут. Як тільки переконаємося у твоїй відданості. А зараз ти підеш на склад і підбереш собі уніформу. Відтак сфотографуєшся на документи, оберлейтенанте Шуберт.

Тиждень проминув, наче на голках. Хоч ми й виїхали з самого ранку, але дороги були запруджені настільки, що до вечора добралися щойно до Ряшева, тому змушені були зостатися на ніч у готелі. Краух запросив мене до ресторації. Ми випили й, коли побалакали про різні несуттєві речі, я запитав, що то має бути за товар, який повинен доставити в Грецію.

— Не спіши. З часом довідаєшся. Як довідався й про кокаїн. Єдине можу сказати, що це товар, на якому залежить дуже високим персонам. Тому матимеш у всьому карт-бланш. Таку справу будь-кому не могли доручити. І я ризикую своєю репутацію, а може, і життям. Я за тебе дав заруку. Ти не можеш мене підвести. Тому будеш під моїм постійним наглядом. Тут уже не гнівайся.

— Коли я побачуся з родиною?

— Скоро. Займуся цим. Але про те, які завдання будеш виконувати, що перевозити й куди — нікому ані слова. В тому числі й дружині.

У Львові я, перш ніж провідати тата, перевдягнувся у цивільне. Старий тримався бадьоро, але війна його пригнітила. За совєтів йому навіть довелося побувати у в’язниці, хоч і не довго, бо ті, що зазіхали на його хату і саме задля цієї світлої мети запроторили за ґрати, раптом з’ясували, що хата має грибок і потребує надто коштовного ремонту. Тоді старого випустили. Я розповів йому про Ріту й Ірму, тато слухав без жодних емоцій, не перепитував, беріг свої нерви.

— Чим ти займешся? — поцікавився.

— Мені запропонували бути інструктором в аероклубі.

— Будеш вчити їх, як скидати бомби?

— Ні, тільки, як маневрувати.

Він подивився на мене з підозрою і похитав головою.

XIII. Андреас

1

Я летів до своєї хати на крилах. Нові господарі не рушили меблів, зате понавозили власного шмельцу — совєтських книжок, лахів, знимків — я то все спалив на городі. По них залишилося ще трохи їжі, в печі тлів торф, на бляті стояв баняк з квасолевою зупою, вона була ще гаряча. Я пошукав хліб, але знайшов лише трохи сухарів у креденсі. Там, певно, завелася миша, бо окремі сухарі були погризені. Я підкинув до печі торфу, скропив сухарі водою і поклав на блят. Коли вони розм’якли, я намастив їх смальцем і з’їв разом із зупою. Отак я пообідав у своїй рідній хаті нерідними харчами. Але то нічого, бо коли мою маму виселяли, то теж після неї могло їдження лишитися. Потім я нагрів води й налив її у слоїк з рештками присохлого маминого варення з рожі, добряче закалатав і випив. Починало вечоріти, я відчував утому. Хата була стара, з метровими стінами, і панувала у ній прохолода. За вікнами моросив дощ. Не роздягаючись, я заліз у ліжко і накрився периною. Піч гуде, тепло розливається по кімнаті, мені затишно і світло на душі.

Скориставшись прихильністю Крауха, я побігав по впливових людях, знайшов, кому дати в лапу у Тресті їдалень і отримав дозвіл на відкриття маленької кнайпочки. Та не де-небудь, а таки в своїй хаті на Короткій. Над дверима я прицвяхував табличку «Під липою», бо стара гілляста липа росла якраз поруч. Ціни ледь не щодня зростали, прибутки теж, і я найняв помічником Левка. Продукти, які ми перевезли з бази, стали нам у неабиякій пригоді.

До стрибка цін частково спричинилися самі німці, які, не орієнтуючись, платили стільки ж, як і в себе вдома чи в Польщі. І хоч влада суворо заборонила зріст цін, але це не мало жодного впливу, люди воліли ризикувати, приказуючи «раз зиск, а раз у писк». Італійські солдати гендлювали вином і панчохами, а також сріблом, платиною і золотом, продавали все, що мали при собі, навіть зброю. Мадяри так само торгували панчохами, горілкою і вином, купуючи натомість срібло. Німці вирішили навести порядок і постановили, аби не було черг, видавати товари тільки голові родини або його заступникові. Хліб можна було купити що другий день, м’ясо раз на три дні, тлущ і цукор раз на місяць, борошно і крупи що десять днів, а інші споживчі товари раз на тиждень.

Отут наша з Левком фантазія дала свої плоди. Ми вирішили, що буде гріхом перепродувати такі дефіцитні продукти в чистому вигляді, й до борошна сипали перемелену крейду, до олії доливали рідкий парафін, до молока — воду з борошном або крохмалем, сметану приправляли мішанкою з молока, соди й води з крохмалем, злегка забарвлюючи соком з моркви, під тонким шаром масла нерідко крилася брила сиру, до масла теж додавали лій, крохмаль або терту бульбу. Незабаром ми стали справжніми асами фальшування, бо навчилися підробляти не лише м’ясо, смалець, мармуляду, рибу, мед, оцет, дріжджі, цукор, крупи, а навіть яйця, з яких тоненьким шприциком витягували вміст, а натомість впускали воду з парафіном. Але як нас можна осуджувати, коли влада й сама вдавалася до фальшування, бо хіба продаж розмаїтих сурогатів на зразок «цитролю», «гербатолю» і «чоколядолю» та смакових есенцій — не те саме?

Треба сказати, що мати свою кнайпу, а краще — цілий ресторан, було моєю найбільшою мрією, в голові кружеляло сотні найрозмаїтіших страв, і я знав, як вони повинні виглядати і як вони повинні подаватися. Я формував у своїй уяві їхній запах і смак, хоча більшості з цих страв ніколи не куштував та й не бачив. А натомість здобув маленьку кнайпочку з такими скромними наїдками, де не було місця тим стравам, які собі вимріював. Але я мав одну добру рису, яка ніколи мене не зраджувала, — терплячість. Я вірив у те, що коли-небудь доля мені усміхнеться, бо не могла не усміхнутися, якщо я прагнув цього всім своїм серцем.

Моя хатина стояла на затишній вуличці, яка більше нагадувала сільську, ніж міську, та й люди тут жили, мов на селі, вони звикли виходити на вулицю в піжамах, халатах, хатніх капцях і з папільотками на голові, у такому свійському вигляді вони приходили й до мене у кнайпу не тільки на пиво, а й щоб купити хліба чи оселедців. Тут усі всіх знали, і кнайпа роїлася їхніми голосами, в такій атмосфері працювалося легко й невимушено, а оплатою за пиво могли бути не гроші, а, скажімо, торба бульби чи моркви, або яка-небудь послуга — понаносити води, наколоти дрівець чи скопати городчик за хатою.

Пані Помазан, середнього віку огрядна жінка, завше мала на голові неймовірну зачіску, що скидалася на стіг сіна, увінчаний великим червоним кістяним гребенем, який стирчав, як у півня, хоча пані Помазан — чиста курка з великим волом, яке щоразу трясеться, коли вона балакає так, наче квокче, інколи вона зав’язувала на голові строкату чалму і в своїх світло-зелених шовкових шароварах скидалася на султанку, несучи всі свої двісті кіля зі шляхетною повагою і пихою. Від пані Помазан я міг довідатися всі найсвіжіші плітки, все, чим жила вуличка, — це така маленька вигода, якою обдаровує своїх мешканців львівська околиця. А ще пані Помазан славилася куховарським талантом і не раз частувала мене чудовими смаколиками, я ж віддячував їй продуктами з наших запасів. Пан Помазан, якого дружина кликала Дусько, працював колись на колії, але з приходом руских лишився без роботи, а за німців не відновився, зайнявся тим, що точив ножі й ножиці для всієї околиці, вищання точильного каменя з самого ранку угвинчувалося в мій заспаний мозок і виволікувало зі сну, аж поки я нарешті не звик до нього, як звикають до щебету птахів. Другим його бізнесом було пошиття пантофлів зі старих капелюхів. Окрім того Дусько мені став у пригоді, бо знався з різниками й міг приволокти сала на шкварки, приносив те сало у своїх штанах, великі пласти оперізуючи довкола пояса. «Знаєте, — казав задоволеним голосом, — як ото почав я тоте сало носити на собі, крижі перестали боліти. Бо ж воно ще тепле, парує. Хто б подумав, що воно таке помічне. Чи ти не проти, як я ще з годинку поношу його?» Я не мав нічого проти. Мені не шкода.

Мені було тільки шкода, що не можу розширити свою кнайпу. Уміщалося в ній у двох покоях всього вісім столиків і шинквас, а в мене ж завше було людно. Ніби ми там нічого особливого й не готували, була випивка і невибаглива закуска — шкварки зі смальцем, квашені огірки, оселедці, а з гарячого тільки флячки і джур. Мені вдалося придбати в Інституті спирту вживаний спирт, який, правда, був забарвлений на блакитно, але нам вдалося його передистелювати. По шинках ми зібрали порожні пляшки від горілки й наповнили їх розведеним спиртом. Кожну з них я штемпелював орлом з пфеніга. Для своїх ми мали горілку ще польську, для всіх інших — те, що дозволяли випускати німці й наш приватний виріб. Але не минали моєї кнайпи навіть поважні німецькі чини, сам пан кримінальний комісар Краух, який разом зі своїм ординарцем оселився неподалік на спорожнілій віллі, йдучи додому з роботи, навідувався, щоб поласувати нашими флячками, деколи приводячи й фацетів з гестапо. То вже зрозуміло, що пили і їли вони забездурно.

2

З часом моєю підприємливою головою почала заволодівати пані Ружанська, що мешкала в сусідній хаті, притуленій до моєї стіна в стіну. Ця пишна краля любила красуватися в рожевому шляфроку, який на вітрі прилипав до її повних стегон і персів, а інколи й розхилявся там, де треба, щоби блимнути чимось таємним і безсоромним. Ружанська була ще молодою, її чоловік добував нафту далеко в горах і приїжджав лише раз на місяць, аби засвідчити своє право власності до нудьгуючої свердловини. Як вправний нафтовик, робив це так шпарко, що зойки його дружини розліталися по всенькій вулиці. Тоді сусіди усміхнено перезиркувалися і кивали головами. Мене ці зойки неймовірно дратували. Можливо, тому, що Ружанська мені подобалася, і мені самому хотілося б припасти до її щедрих форм, але я чомусь ніколи не наважувався зачепити її. Ото тільки, що чемно вітався, а одного разу навіть поцілував ручку. Пальчики її пахнули вербеною і мали витончені рожеві нігтики.

— О, сажотрус наш приїхав, — кивала мені пані Помазан, натякаючи на пана Ружанського. — Нє-е, такого життя нехай Бог мені милує. Жиби жінки стільки часу не видіти. Але знаєте, що я си думаю? А я си думаю, що він мусит там когось мати. Хлоп при грошах, то чо би не мав? Тоті жиди вміют і заробити, і файно пожити.

— А він жид? — здивувався я.

— Ясно! Поміняв си фамілію. Був Рожанц, перейшов на католицьку віру і маєш тобі: вже він пан Ружанський.

— А його жінка?

— Меля? Полька. Ходить на службу Божу, всі свята справно святкує. Пурєдна християнка. Але поласилася на гроші. Шо тут ся дивувати.

Меля... я про неї думав ледь не щодня. У сонячні дні вона виносила у садок розкладачку, застеляла її коцом, тоді скидала шляфрок, акуратно вішала його на гілку, а сама лягала в купальнику і опалювалася. Сад містився за хатою, з вулиці його видно не було, але я її чудово бачив зі свого саду, бо нас відділяла лише металева сітка, я бачив її пишне тіло з усіма його вигинистими формами, і очі мої пестили її, гладили, намагаючись пірнути у потаємні закамарки. Вона часто лежала з книжкою в руці. Завше то були кримінали — такі маленькі книжечки за кілька грошів, що будь-яку з них можна прочитати раптом за годину, але Меля читала довше, мабуть, промовляючи подумки кожне слово, а я інколи стежив за тим, як залежно від змісту міняється її вираз обличчя, як вона несподівано перестає читати й замріяно марить про щось, примруживши очі. А при цьому перса її здіймаються, наче хвилі морські й манять, манять... Я її кохав і водночас ненавидів, бо вона на мене не звертала ніякісінької уваги, лише віталася, а віталася вона переважно помахом руки, коли була у саду, на вулиці ж просто кивала голівкою, і все, а усмішка на її вустах при цьому жила лічені секунди. А ще вона грала на арфі й теж у садку, а я милувався її пальчиками й готовий був кожного з них обсмоктати, наче курячу кісточку. Не знаю, з якого часу я утовкмачив собі в голову, що вона мусить бути моєю. Мене тягнуло до неї магнітом, до жодної іншої жінки я не відчував такого нестримного потягу. Що й казати, лише одна-єдина мука викликає в нас насолоду — бути закоханим.

За будиночком Ружанських розташувалася оселя сестер Колібрі, їх звали Ока і Рока, але всі їх поза очі звали сестрами Колібрі, бо мали вони короткі ніжки, короткі ручки і дріботіли тими ніжками та вимахували при ході тими ручками дуже хутко, скидалося, що вони не знати куди поспішали, а насправді інакше й не вміли ходити. Кожен Новий рік для сестер починався однаково, щойно забаламкає дзиґар дванадцяту, вони наливають у келихи шампана і бажають одна одній: «Дай нам Боже віддатися цього року за порядних чоловіків!» І так років десять, бо порядні чоловіки не люблять колібрі, вони люблять цесарок, куріпок, лебідок, дурних гусок, ба навіть сорок і сойок, але колібрі їх не приваблюють. І сестри сохли від нерозділеного кохання та поволі перетворювалися на стервочок. їм було під тридцять, але виглядали молодшими. Одного вечора у їхніх вікнах світилося, фіранки прилягали не щільно, і я побачив, як вони лаштувалися кудись на гостину. Обидві стояли посеред кімнати у майтках і приміряли станики, але що перса були доволі скромні, то підбивали їх ватою, запихаючи то тут, то там, аби ті випиналися. Я терпляче стежив за цими маніпуляціями, уявляючи собі тих, кого вони збиралися пошити в дурні. Відтак, коли вони почали натягати на себе по кілька майток, аби сідниці їхні стали опуклішими, я не стримався і реготнув. Одна з них кинулася до вікна, але я швидко зник у темряві. Звідтоді вони на всіх чоловіків нашої вулиці дивилися вовком, підозрюючи, що хтось із них став свідком їхньої найбільшої таємниці.

Вони приходили до мене в кнайпу, коли там ставало людно, і роззиралися, де б то сісти, але не за стіл, де були жінки, а лише самі чоловіки. І коли їм вдавалося такий стіл застати, підсідали, замовляли чай і, манірно тримаючи горнятка за вушка двома мацюпусінькими пальчиками, робили свої мацюпусінькі ковточки, мружачи від задоволення мацюпусінькі очка. А якщо такого стола не було, виходили і приходили за годину знову. Однак їм ніколи не фортунило когось у мене підчепити, бо якщо хтось і клеївся, то лише на один чух, а їм хотілося чогось статечного і тривалого.

Незабаром я для нашої тихої вулички став чимось на зразок старости, хоч і був молодий, але до мене приходили радитися і вирішувати складні проблеми, а деколи я навіть мусив грати ролю Шерльока Гольмса, бо віднедавна стали пропадати випрані речі, розвішані на горищах. І ото прийшов до мене Дусько Помазан і бідкається, що вкрали в нього два простирадла, хоч і старі, але все одно шкода. Я попитав по своїх кумплях-батярах, і вони розповіли мені про одного старого злодюжку, який часом пропонує на продаж крадену постіль. Злодюжка жив на сусідній вулиці. Я прийшов до нього ще за дня, але не застав удома. Була тільки жінка. Я їй розказав, чого прийшов, а вона й не віднєкувалася.

— Знаєте шо, прошу пана? Я не буду казала «нє». Бо шо вже клопоту з ним маю! Гадаєте, він з того має великий зиск? Та де! Він каже, шо просто мусит тримати фасон, бо він в нашій околиці лишився іно їден, хто ше «павутину» збирає, відколи Місько Ґава перейшов на небесний харч. А мій старий ледве ноги пересуває, а суне до чорта на баль і приносит мені пару жовтих калісонів і залатані майтки пані Філіпської. Ну, і шо я маю з тим добром робити? Адіт-во — повна скриня того скарбу. І ні його назад нести, бо де така пані Філіпська признається до залатаних майток? І ні викинути, бо ану ж хто прийде ся правувати. А нині надраня приходе і приносе два піжмакані простирадла, такі зуживані, шо хіба ними просо пересівати.

Я ті простирадла забрав, але пані Помазан заявила, що то не її простирадла і що взагалі у них нічого не пропадало, а пан Помазан тупцяв з ноги на ногу і робив такі міни, ніби вперше чує про запропалі простирадла. Ага, подумалося мені, то капка в капку, як історія з залатаними майтками. Понад усе — гонор. Ну, що ж — я простирадла викинув до смітника. А вночі вони зі смітника зникли.

3

Одного разу пан Краух, сидячи в нашій кнайпі, покликав мене до свого столика, налив чарку і запитав:

— Пане Поппель, — відколи він вручив мені папери фольксдойча, звертався до мене на «ви», і то мене дуже піднімало на духу, — а чи вам нічого не доводилося чути про так званих місцевих патріотів, які зазіхають на спокій Райху?

— На жаль, ні, — розвів я руками.

— Чому ж, на жаль?

— Бо тоді б я став вам у пригоді. А я ж знаю, що ви умієте цінувати відданих людей.

— Так, це правда, — він усміхнувся і, примруживши очі, продовжив: — У вас тут різний люд збирається і, якщо ви не закладатимете вуха ватою, то, мабуть, почуєте щось цікаве. А тоді не забудьте про мене.

— Ой, та що ви! Завжди радий послужитися. Але досі мені не доводилося нічого подібного чути. Люди тепер, самі знаєте, більше мовчать.

— А хіба не можна самому завести розмову на потрібну тему? Ви мене розумієте? Ну і пам’ятайте про нашу спеціальну зацікавленість у жидах. Якщо почуєте, що хтось ще перебуває поза Гетто, пам’ятайте, що чекає його Земля обітована.

Я кивнув, з такими, як пан Краух треба бути обережним. Час був непевний, німці перли на Схід, але все повільнішими темпами, загрузали в болотах і снігах, потяги везли їхніх поранених назад, і обличчя їхні були далеко не такі бадьорі, як на початках. Хтозна чим усе це закінчиться. Звісно, якби я дуже хотів, міг би розповісти дещо панові Крауху. Наприклад, про одного полоненого, який утік з Янівського концтабору і переховувався в Брюховичах у того господаря, який був моїм постійним постачальником хмелю. А без хмелю, самі знаєте, пива не звариш. Ще міг би розповісти про єврея, який дістав фальшиві документи, що він українець. Але він був доктором, жив на нашій вулиці, я до нього не раз звертався. Якщо його досі ніхто не видав, то чого б я мав зараз видавати? Ні, таку людину втрачати було б шкода. І я мовчав. Але пан Краух був дуже хитрим чоловіком. Він свердлив очима наскрізь, і кожен такий його погляд змушував мене тремтіти. Я боявся, що не втримаюся і бовкну: «Пане Краух, я маю для вас дуже важливу...» Ні-ні, я цього не скажу. Я буду мовчати. Ночами сняться мені очі пана Крауха. Пекельні очі.

Пізно ввечері я почув стукіт у двері, відчинив і побачив пана доктора з великою дерев’яною валізою. Він переступив поріг і тихим голосом промовив:

— Пане Поппель. Я знаю вас як порядну людину. Тому вирішив звернутися до вас. Чи не міг би я переховати у вас деякі речі?

— Та чому ж! Звісно могли б.

— На випадок, якщо... знаєте... днями забрали пана Корецького, хоч він і мав добрі документи... Якщо ми опинимося в Гетто і будемо щось зі цих речей потребувати, я передам вам вістку. Добре?

— Звичайно. Обов’язково. Можете на мене покластися.

— Я так і думав.

Він поставив валізу на підлогу і потиснув мені руку. Я запропонував йому випити, але він відмовився, був дуже знервований. За кілька днів серед ночі я прокинувся від гуркоту моторів, світло фар шмагонуло по шибах. Я затремтів, відчуваючи, як охоплює мене неймовірний холод, кутаючись у ковдру, я підскочив до вікна, відгорнув фіранку і побачив авто, що стояло біля будинку пана доктора. У його вікнах яскраво світилося, нервово миготіли тіні. У вікнах сусідів можна було теж помітити рух, усім було цікаво, що сталося. За кілька хвилин доктора разом з дружиною, дітьми й старенькими батьками запакували на вантажівку, всі вони несли щось у руках — хто валізу, хто торбу чи клунок. Цікаво, чи й золото він прихопив із собою. У нього ж мусило бути золото. Який нині пан доктор без золота? І тут я згадав про ту валізу, що він залишив. Мене залив холодний піт — ото халепа! Що як у мене її знайдуть? Я до ранку не міг заснути, прокинувся весь зіпрілий. Врешті-таки провалився у такий кам’яний сон, що Левко мене ледве добудився. І добре, що добудився, бо за хвилю ввалився пан Краух. У кнайпі відвідувачів ще не було, а Левко, побачивши комісара, відразу чкурнув до льоху. Пан Краух сів до столика і попрохав гальбу пива. Я наточив і подав окрім гальби ще й горілку та оселедці. Він кивнув, аби я сів поруч, надпив пиво, облизав з вуст піну, неквапно запалив цигарку і запитав:

— Чи ви чули, пане Поппель, що сталося з доктором Ерліхом?

І знову його очі пронизали мене, як виделка шпроту. Я відчув, як щось усередині в мені провалюється, опадає і розбивається на друзки.

— З яким доктором? — ледве видушив я, граючи дурника.

— Та з вашим сусідом по вулиці. З тим, що вдавав з себе Климковича.

— То ви хочете сказати, що він жид?

— Аякже! Дивно, що ви про це не знали.

— Але як ми могли знати, якщо він поселився тут недавно. Власне в жовтні тридцять дев’ятого. Тобто за совєтів. Тут усі його знали як Климковича.

Пан Краух взяв мене за комір, притягнув до себе і процідив крізь зуби:

— Не треба з тата робити вар’ята! Ясно? Вам прочитати лекцію, за якими ознаками можна відрізнити жида від будь-кого іншого? — Він говорив повільно, кожне слово, наче табличку, прицвяховував до мого обличчя, робив павзу, перевіряючи чи гаразд теє слово-табличка причеплене, і продовжував: — Вам розповісти про його носяру і клапаті гострі вуха? Мішки під очима? Товсті губи? Згорблену постать? А руду кучеряву пані докторову з горбатим носом бачили? Бачили, я вас питаю?

— Ба... ба... бачив, — закивав я.

Він відпустив мого коміра і затягнувся димом, потім видихнув його мені просто в писок. Я закашлявся. Він засміявся. Я мовчав і тремтів усім тілом. Пан Краух налив чарку, перехилив, закусив, навіть не дивлячись на мене, але я відчував, як він мене приковує до себе, як тримає міцно своїми мацаками, що я з місця не годен зрушити, а коліна мої тремтять.

— Пане Поппель, — продовжив уже м’якшим тоном, — лише моє гарне ставлення до вас не дозволяє повести розмову з вами не тут, а — там. Розумієте? Ви приховали від нас жида, цього свинського пса. Ви знаєте, чим це пахне? Я можу завиграшки розстріляти всю вашу засрану вулицю. Разом з псами, котами й курми.

— Змилуйтеся! — заламав я руки. — Ви не можете в мені сумніватися. Я... я вірний слуга Райху. Все, що завгодно. На все я здатен задля його процвітання. Але зрозумійте і ви нас. Доктор поселився тут під новим прізвищем, до нього ходила вся вулиця, і сусідні вулиці. І він лікував часто за «дякую». То, знаєте, нікому і на думку не спадало якось уважніше придивитися... до його вух, до носа... носяри...

Він підвів голову й глянув на мене з презирливою усмішкою. Він мені ані краплі не вірив, він читав мене, як плакат на паркані, рядок за рядком, і навіть те, що між рядками, мені здавалося, що я сиджу перед ним голий.

— І ще одна цікава річ, — похитав він головою. — Дуже цікава. Можна навіть сказати, феноменальна річ. Ми у нього в хаті не знайшли і нічого цінного. Жодного тобі кульчика, ланцюжка, перстеника, золотого зуба чи бодай срібної ложки. Ви бачили коли-небудь доктора, в якого не було б ані грама золота?

— Н-не знаю. Я з докторами не часто спілкувався.

— А я часто. І скажу вам, що це мені не вкладається в голову. І знаєте, що я думаю? Я думаю, що він мусив комусь те золото дати переховати. Логічно?

Я кивнув і відчув, як ще дужче калатає моє серце, чоло пітніє, а тіло втискається в крісло, прагнучи злитися з ним і стати невидимим. Я заковтнув повітря, до обличчя мені прилила кров.

— Жарко, — сказав я, — наллю пива.

Коли я повернувся з двома гальбами, комісар промовив:

— Спробуйте довідатися, чи не переховує хтось на вашій вулиці його речей.

— Чого б він давав їх чужим людям? У нього, може, родина є.

— Нема. Тут нема. Він приїхав з Кракова.

І він знову подивився на мене, примруживши очі, а мені знову забракло повітря, я дихав роззявленим ротом і вже не мав сумніву, що Краух помітив мій страх і тільки чекає, як хорт, що я нарешті себе чимось зраджу. Він умів чекати, пихкаючи димом і не зводячи з мене уважного погляду, умів бачите те, що було невидимим для інших. Мене пойняв такий страх, що я не знайшов іншого виходу, як розповісти йому про пана Ружанського. З усіх сил я з цим боровся, стримував себе і зціплював зуби, але їх розімкнув страх. Я мусив за будь-якої ціни повернути до себе довіру пана Крауха, він ще не раз мені стане у пригоді, а що мені Ружанський, якого я бачив лише раз на місяць? Нехай собі їде здоровий до Палестини. Краух уважно слухав. З його вигляду неможливо було здогадатися, наскільки він задоволений цією новиною.

— А чому ж ви досі мені про це не повідомили? — запитав він.

— Я не знав, — сказав я і почав брехати, як накручений. — Не далі як учора завітав до кнайпи один гість і питає: а чи не сусідите ви з таким собі паном Рожанцем? Яким Рожанцем? — дивуюся. — Ми тут жодного Рожанца не знаємо. Ну, добре, каже він, а як пишеться ваш сусід? Ружанський, — я йому. А він: виглядає так і так? Так. Має стілько а стілько літ? Так. Приїжджає з двірця на ровері? Так. Ну, то він. Поміняв собі прізвище, щоб дістати державну роботу. Я знав його колись з Дрогобича. Більше, пане Краух, того чоловіка я не бачив. Та й не знаю його. А ото згадав, що завтра буде якраз субота, коли той Ружанський знову приїде. То от вам і доповідаю. Тільки ж його дружина полька... То ви її теє...

Краух прискалив око:

— А чого то ви за його дружину переживаєте? Віддалася за жида, то й піде з жидами на... — тут він затнувся і поправився: — До Палестини.

— Пане Краух, я вам признаюся, — я вдав неабияк засоромленого. — Я і пані Ружанська... коли її чоловіка нема вдома...

— А-а, — розреготався він, — то от ви собі, яку теплу шпарку знайшли! А тепер убиваєте двох зайців одним махом! Тепер то ви собі пожируєте, нє?

Я закивав, дивлячись на нього благальним поглядом, і залопотів:

— Мені ж, самі бачите, потрібна господиня. А ми завше будемо вам раді.

— Ну-у за таку послугу ви мені ще будете ого-го скільки винні.

— Так-так, я знаю, я готовий.

Тут випірнув з льоху Левко й поклав перед носом Крауха шинку, яку мені на селі завудили, і вона пахтіла на всю кнайпу.

— Но-но, — помахав Краух ножем, нарізаючи собі шинку. — Не думайте, що ви мене тими смаколиками візьмете. То тільки невинні фіялки. Рожі й тюльпани попереду.

Потім він вийняв з течки аркуш паперу і наказав мені написати, що я зобов’язуюсь допомагати кримінальній поліції, та щоб я вибрав собі псевдо. І коли я запропонував Pu der Bär, він кілька хвилин без упину реготав, не в змозі зупинитися. Але коли він пішов, я знову відчув, як тремчу.

4

Я завжди вважав, що одне з найбільших нещасть у світі — мати багато знайомих. Хтось тебе колись знічев’я познайомив серед дороги зі своїм знайомим, і з того часу його знайомий стає і твоїм, він уже має право зупинити тебе на вулиці, вигукнути «Як ся маєш?», ба навіть відрекомендувати своєму супутникові тебе, як свого «старого» знайомого. З якогось дня ти не можеш пройтися містом, заглибившись у себе, бо мусиш сікти очима за всіма знайомими, які можуть минати тебе, інакше потім скажуть, що ти невихований або надто гордий. Я не люблю нових знайомств, найкраще я почуваюся на самоті, хоча це рідко вдається, мені часто сниться, що я живу у якійсь затишній нірці, де мені тепло й погідно. І коли відбувається щось тривожне біля мене, я відразу ховаюся у ту нірку з моїх снів і сиджу, скулившись, але в безпеці. І ось зараз серед ночі я прихмостився біля вікна у суцільній темряві і думаю про останню розмову з Краухом. За вікном дощ, я люблю дощ, коли він на вулиці, а я в хаті, люблю дивитися, як він заливає шиби, хлюпоче з ринви, як булькочуть калюжі, люблю запах дощу і посвіжілого повітря, люблю вийти після зливи й милуватися листям дерев, коли воно починає переливатися всіма відтінками зеленого, а земля пружинить під ногами, і з неї піднімається пара. Я люблю зорі, бо коли дивлюся на них, стаю причетним до вічності й порядку. Я вичитав у Платона, що боги дарували нам зорі, як приклад для наслідування, щоб, не зважаючи на те, що все на світі проминуще і гівна варте, наші думки знайшли порядок і спокій. Мабуть, він при цьому вірив, що ми й самі інколи стаєхмо богами. Я стояв біля вікна і дивився на зорі, а зорі дивились на мене і дивувалися, чому я такий йолоп і ще досі не зазирнув до валізи пана доктора.

Валіза мала два замки й обидва зачинені на ключик, ключик був приклеєний до валізи збоку. Я відчинив її і побачив те, чого й сподівався: срібні ложки, виделки, два великі срібні канделябри, кілька хутряних комірів з лиса. Ще була дерев’яна скринька, вона теж була замкнена, але ключика у валізі я не знайшов. Велике діло — я відімкнув її ножем. Скринька була повна золота: австрійські й царські монети, намиста, персні, кульчики. Цілий скарб. Я завмер і дивився на це щастя, яке мені несподівано впало на голову, і думав, як ним розпорядитися, бо пан доктор ніколи не покине меж Гетто, а вимагати від »мене повернути своє добро теж не стане, бо лише гірше собі зробить. Хіба що... хіба що, йдучи на дно, захоче й мене за собою потягнути, аби відімстити, і скаже їм, що передав мені свої скарби. Ого! Тоді мене чекає повний гаплик. Але можна й від цього убезпечитися, якщо занести валізу панові Крауху, перед тим дещо з неї поцупивши, бо так, по правді, на дідька мені здалися канделябри й срібне начиння разом з тими хутерками? Але тоді й частину золота треба буде віддати, бо, як справедливо зазначив пан комісар, це неможливо, аби пан доктор не мав якихось золотих брязкалець. І я вирішив, що зоставлю собі лише ті монети, один ланцюжок і один сиґнет з зображенням левиної голови. А для майбутньої дружини, яка в мене неодмінно коли-небудь з’явиться, я ще візьму оці кульчики, що скидаються на великі золоті краплі з діямантами.

Усе, що я відібрав, заніс на стрих і заховав за сволоком у щілині. Ану ж пан Краух запідозрить, що я не все йому віддав і захоче перевірити? Але залишалася ще одна проблема: як мені пояснити появу у себе цієї валізи? Адже раніше я вдавав, що не мав і гадки про неї. Я довго думав над цим, та що там думав — я просто висушував свій мозок і починав відчувати, як у моїй голові шурхоче сухий пісок. І врешті-решт знайшов вихід, аякже, я не міг його не знайти. Темної ночі, прихопивши валізу й лопату, я проник на безлюдне обійстя пана доктора і в глухому закутку саду викопав яму, куди опустив валізу і присипав .її. Кожну лопату землі я старанно притоптував, відтак замаскував яму зверху дерном, накидав гілляччя і повернувся домів. А проте золото, яке я залишив собі, мене муляло, не давало спокою. Якщо у мене влаштують обшук, то знайдуть його, а мене замордують, треба усе переховати. І тут я згадав про рідну мамину сестру тету Сабіну, що мешкала у Дрогобичі, її там називали Савиною, ми її колись кілька разів з мамою провідували, та й до нас вона заїжджала. Жила самотньо на околиці, я б міг у неї свій скарб переховати. Вона ще тоді була підсліпувата, а зараз хтозна чи й не геть сліпа. Чому б її не провідати?

За вікнами починало сіріти. Був брудний і зашмарканий ранок, що гучно кахикав у ринвах, стогнав у димарях і тулився до брам, наче жебрак. Я занурив голову у відро з водою, я так часто робив, коли мені треба було освіжити свої думки. Сумнівів не залишалося, треба їхати. Я забрав золото зі стриху, сховав його до наплічника, зверху кинув кілька лахів і почесав на двірець. Холод і туман зустріли мене з усією своєю непривітністю, з кожним кроком мені відпадало бажання кудись їхати, але я змушував себе йти вперед. Була сьома ранку, де-не-де в тумані вигулькували люди, поспішаючи до праці, чути було гудки паротягів і шурхіт мітел. До двірця мені було з півгодини швидкої ходи. Потяг відходив о восьмій двадцять. На Легіонів я заскочив у трамвай «двійку», але не до німецького вагону, а до «стодоли», бо не хотів приковувати до себе уваги. Незважаючи на ранню пору, «стодола» була переповнена, багато хто їхав з клумаками. Я тримав наплічника перед собою, пам’ятаючи, що в такій тісняві люблять орудувати злодії. І вони були. Я бачив, як один з них обережно розтинав кишеню якомусь панові у плащі. Помітивши мій погляд, злодій зблиснув злими очима і показав мені ножа. Я мовчки дивився, як він виймає з розрізаної кишені пуляреса, і думав, що за дурень той пан, чому він не тримає гроші на грудях? На двірці вагон зупинився, двері відчинилися, і злодій вискочив першим, а за ним відразу той пан. Так виглядало, що він тільки вдавав, буцім нічого не чує, бо враз махнув рукою, вказуючи на злодія, а на зупинці вже чекала поліція, злодія повалили на землю і скрутили. Отже, той пан лише грав таку ролю лопуха. Та-ак, не дурний казав, що хіба німці у нас порядок і наведуть. Ти бач, як мудро все скомбінували.

У касі на двірці попередили, що дрогобицький потяг їде лише до Трускавця. Я сів без вагань. У потязі було зимно, я скулився у куточку, пригорнувши до себе наплічника і боровся з дрімотою, яка невмолимо намагалася мене підкорити. На щастя, у вагоні панував галас, хтось грав на гітарі, хтось співав, реготав, лунав жіночий писк упереміш з дитячим плачем, задрімати не вдавалося. Потяг ставав ледь не біля кожного слупа, більшість людей дорогою повиходили. Вийшовши у Трускавці, я рушив до Дрогобича пішки, дванадцять кілометрів не проблема, зайду за дві години. Але добрався швидше, бо на пів дороги підібрала мене фіра з сіном. Далі знову йшов, аж поки не трапив на колишню рогатку, якою в’їжджали до міста. Збоку ще стояла австрійська будка, яку переробили на кіоск з водою, але кіоск був зачинений. Вулички вливалися одна в одну, перепліталися і заманювали у свої лабіринти. Я знав дорогу, але часом хапав мене блуд, і я збивався. Я пройшов добру відстань, коли помітив, що за весь час, поки йшов, не зустрілася мені на вулицях жодна жива душа, ніде не чути було людського голосу, всі вікна були запнуті фіранками, інколи якась із них колихалася, і хтось стежив за мною, а то часом ще й робив несміливий знак рукою чи лише пальцем, не показуючи свого обличчя. Що воно мало означати? Що то за знаки? Місто наче вимерло, а я був єдиним живим, хто ще рухався цими вуличками. Тиша панувала така, що у вухах починало дзвеніти, лише інколи лунав собачий гавкіт, а вдалині щось глухо траскало, скидалося на те, що десь за містом тріпали килими — траск, траск, траск, а часом отак — трас-трас-трас... і вмовкало, аби за хвилину повторитися. Я вже колись у житті пережив таку дивну напружену тишу, коли не чути було взагалі нічого і нікого, і я не міг зрозуміти, що сталося, коли раптом пригадав собі, що саме в цей час мало відбуватися затемнення, і справді все довкола посіріло, заніміло, і так тривало може з пів години, а тоді відлягло, і почулися голоси. Але зараз ранок був хоч і прохолодний, але сонячний, і ніщо не вказувало на особливі зміни. Я чувся загубленим у пустелі, мені хотілося самому подавати голос, кричати, співати, коли несподівано на очі попала рожева картка на стовпі, я згадав, що й раніше вона мені траплялася, але я не звертав на неї уваги, однак зараз підійшов і з жахом отримав відповідь на всі мої здивування. То було оголошення, яке повідомляло дрогобичан, що з п’ятої ранку до чотирнадцятої забороняється виходити з помешкань. «Вікна повинні бути щільно заслонені. Невільно наближатися до вікон. Порушення наказу несе за собою кару смерті». Я стояв як укопаний, довколишня пустка була заповіддю чогось страшного. Я пройшов більшу частину дороги, і ні вперед, ні назад йти мені не було як. Десь треба сховатися, перечекати. Я заметався, як миша у полапці. Побачив неподалік крамницю, двері її були злегка прочинені. Я шмигонув у них і побачив суцільну руїну — все там було поперекидане, потрощене. Я відчинив наступні двері, які правили за комірку, там валялися продукти, підлога була всипана крупами, розчавленими макаронами й цукерками. Мене діймала спрага, я знайшов пляшку лимонаду, відкоркував і одним махом випив. Ще знайшов пачку печива, сів на ящик і став гризти. Що мені робити далі? На вулицях і так не було нікого, може, вдасться прошмигнути до тети. А залишатися тут було небезпечно, ще звинуватять у мародерстві.

Я вийшов з крамнички й рушив далі. Ця вулиця була особлива, не схожа на ті, які я досі минав, — тут усі будинки були безлюдні, вікна не зашторені, деколи розчахнуті навстіж, двері й фіртки опечатані. Я став пригадувати, що колись бував тут, це була єврейська дільниця, тут вирувала торгівля, лунав жвавий галас дітвори, а тепер по дітворі зосталися лише розкидані на подвір’ях іграшки, недокінчені замки з піску, гойдалки, які гойдав вітер, і голодні перелякані коти з тугою в очах. Здавалося, я ступив на територію смерті, хоч самої смерті не видно було, але вона причаїлася тут у кожному будиночку. Тоді я побіг, лякаючись власних кроків, страх мене гнав уперед, і не сповільнив я свого бігу аж доки не дістався помешкання тети. Я влетів до неї в хату, важко дихаючи, і почув її голос, що долинав з темного кута: «Хто це?» Я назвався. Тета в чорній сукні сиділа на бамбетлі, тримаючи паличку між колінами. Вона була значно старша від моєї мами, а відколи я її бачив востаннє, постаріла ще більше.

— Як же ти дійшов, синку? — питала вона. — Тебе могли упіймати.

— Не було виходу. Я ті оголошення помітив щойно на півдорозі. Нікого не зустрів.

— То добре... — вона хвильку помовчала. — Страшна ніч була. Страшна...

— А що там робилося?

— Жидів забирали. Пси гавкали, діти верещали, жінки плакали, чоловіки їх захищали... А потім на світанку німці їх гнали через усе місто. А нам не вільно навіть було прощатися з ними.

— Куди ж їх гнали?

— А Господь його знає. Кудись туди, на оболоні, — вона махнула рукою. — Кудись туди.

Знову пролунало: трас-трас-трас... трас-трас-трас...

— О, — кивнула вона, — так від ранку. Раз у раз. Ти голодний? Візьми там на плиті кулеші.

Я подякував, узяв кілька ложок кулеші й сів до столу. Тепер доведеться чекати до другої, заки можна рушати назад.

— Ти прийшов, синочку, мене провідати? — запитала тета.

— Так. Але ще вирішив у вас переховати документи. Мамині переважно. Листи до неї від тата, фотографії. Колись мама повернеться.

— А-а, так-так... колись... може... казала їй, не виходь за того шелихвоста заміж. Не послухала. Любила його. А чи він того вартував? Іно поїхала, як він собі другу знайшов. Жидівку.

— Ви її знали?

— Та чого ж не знала — наша, з Дрогобича.

— І що з нею?

— Вона померла замолоду. Доньку, а твою сестру, взяли на виховання чужі люди.

— Теж тут?

— Тут, але вона віддалася і жиє десь у Львові.

— А ті, що її вдочерили, дали їй своє прізвище?

— Так.

— Не пам’ятаєте, яке?

— Хочеш її знайти?.. Ні, не пригадую яке. Крутиться в голові, а от не згадаю. Може, згодом... Я ж нічого про неї не знала, вже потім люди розповідали.

— А що з її названими батьками?

— А ото ж нині, певно, їх і забрали.

Стрих був захаращений різним мотлохом, старими меблями, килимами, ткацьким приладдям. Я сховав золото знову за сволоком, але якомога вище, з підлоги не дістати. Відтак спустився. Тета куняла. Я ліг на тапчані й теж задрімав. Прокинувся біля другої. Тета поралася біля печі.

— Маю пісний борщ, — сказала вона. — Поїж.

Вона подала мені миску борщу, а до нього шматок присохлого хліба. Я відламував кусінчики й кидав у борщ. Тета сіла знову на бамбетлі й зітхала.

— Бідні люди... бідні люди...

— Та їх, кажуть, до Палестини відвозять, — бовкнув я.

— Та як? — здивувалася тета. — Так нагло? Серед ночі?

— Вам їх шкода? Правда? — запитав я. Вона подивилася на мене здивовано. Я пояснив: — Ви ж німкеня.

Вона похитала головою.

— Я спочатку людина, а вже потому німкеня. А ти, певно, у фольксдойчі записався? Гадаєш, тобі воно поможе?

— Виживати якось треба. Знаєте самі — лапанки, вивезення на працю... можна будь-коли загриміти.

О третій я поцілував теті руку і попрощався, пообіцявши приїхати незабаром знову. Я вийшов на вулицю, місто нарешті ожило, але очі людей були перестрашені, перехожі роззиралися, кидали несміливі погляди в напрямку єврейської дільниці, обходячи її боком. Однак не всі, дехто, скрадаючись, тягнув звідти то лахи, то патефона, то килима, а то яке крісло, і хутенько зникав, мов щур, увібравши голову в плечі. У повітрі з’явився якийсь новий запах, я не міг згадати, що він мені нагадував, запах линув звідти, звідки перед тим лунало траскання. Цей запах мене переслідував усю дорогу до Трускавця.

5

Наступного дня я був з візитою у пана Крауха і розповів, що його глибоко слушна думка, висловлена з приводу відсутності золота в хаті пана доктора, весь час мене мучила і не давала спокою, і я став пригадувати, що одного разу бачив пана доктора з лопатою в саду. Це було доволі дивно, бо вони завше наймали когось, хто їм плекав сад, і ніколи нікого з них я не бачив з лопатою чи садовими ножицями. І ось мені спало на думку, що, певно, пан доктор мусив свої скарби закопати. Комісар подивився на мене відверто захопленими очима.

— Я завжди в вас вірив, пане Поппель. Але ми це вже проробили, ми обстежили увесь сад.

— З залізними прутами?

— Ні. Ми просто шукали місце, де недавно було копано.

— Він міг замаскувати.

Комісар замислився, видно, визнаючи мою рацію. А за кілька хвилин ми вже їхали на мою вуличку. Дорогою я вийшов з авта, щоб не засвітитися перед сусідами, а коли підходив до хати, побачив, як поліція штрикає металевими прутами землю. Незабаром вони намацали щось тверде, відкопали — і на тобі: валіза! Але пан комісар не став її при свідках відчиняти, а заніс до моєї кнайпи, точніше до мого маленького покою. Те, що він виявив у валізі, неабияк його потішило. Я вдавав своє захоплення і тішився, що зробив таку послугу для Райху, скромно натякаючи, що здалося б мені за це теж якусь дурничку отримати на пам’ять про таку подію. Пан Краух зиркнув на мене з підозрою і сказав:

— Що ви собі надумали? Це добро належить Райхові. Нізащо в житті я не зміг би смикнути звідси бодай якогось зачуханого срібного перстеника.

Але потім, оглянувши увесь той скарб, вийняв невеличке хутерко чи то куниці, чи то тхора, погладив його любовно так, гейби то було щось живе, і простягнув мені:

— Ось, це ваша законна здобич. Будете шити собі плаща, дуже згодиться на комір.

Я подякував з усією щирістю і з таким захватом, ніби мені подарували половину валізи, аж пан Краух зблиснув здивованими очима, а я подумав собі, чи не переграю часом, і швидко збавив оберти. Відтак ми випили по чарці, закусили флячками, і пан комісар з валізою подався до авта. А я полегшено передихнув.

6

Це сталося. Нарешті це сталося — я здобуду пані Ружанську. Завтра. Завтра. Він приїде, і його схоплять. Але ж я на цьому не спинився, ні. Я попрохав Крауха ще про одну послугу. Зовсім дрібничкову. Я розповів, кудою завше їде Ружанський з двірця і о котрій годині. То щоб не робити зайвого рейваху на нашій тихій богоспасенній вуличці, чи не можна було б його арештувати дорогою? А то ж не обійдеться без істерики з боку його дружини. Краух покивав мені вказівним пальцем, признаючи мою практичність. Вочевидь, ми знайшли одне одного.

Увесь день минув мені в якійсь гарячці. Я час від часу зиркав через паркан, що там робить пані Ружанська, а вона якраз вивішувала на шнурах випрану білизну. І були там також калісони її чоловіка. Файні калісони, здається, шовкові, я б від таких не відмовився. І я став уявляти, як вона пере мої калісони й отако теж вивішує на шнурах.

Увечері я не втримався і видудлив пів пляшки горілки без закуски. Мене всього теліпало. Заснув я, уявляючи собі гарячі обійми пані Ружанської. Але чого пані? Звати її Меланія? От і називатиму її Меласею. Ме-ла-ся! Ме-ля! Яке смачне, яке солодке слово, як воно дається смакувати, залишаючись на язику і піднебінні.

Наступного дня я не знаходив собі місця. Переймався: ану ж там передумають і таки припруться на нашу вулицю? Я не переживу цих криків. Уявив собі, як Мелася верещить, хапає поліцаїв за руки, вони її відштовхують, вона падає і ловить свого чоловіка за ноги. І верещить, верещить, геть уся розпатлана. Ні, це не для моїх нервів.

Він приїжджав завше щоранку за квадранс одинадцята. І на ту пору Мелася вже стояла у своєму шляфроку на брамі й дивилася в тамтой кінець вулиці, а коли з’являвся його ровер з-за вінкля, вона підносила долоню до очей дашком, робила кілька кроків назустріч й усміхалася, а вітер куйовдив її волосся, розсипаючи по плечах. І я не міг відвести від неї очей. Цього разу все відбувалося так само. Я визирнув з вікна і побачив її коло брами. Вона помахала мені рукою. Була радісна і сонячна. І день був сонячний.

— Пане Помазан, — гукнув я через дорогу, — щось мені здається, що в такий день конче перехилити гальбу доброго пива, га?

— О, я ніколи не проти, — затер руки пан Помазан і поквапився до мене.

У такі гарні теплі дні я виставляю два-три столики на вулицю. Пан Краух дозволив мені забрати барвисту маркізу з кнайпи на Джерельній, де було ґетто. Там їм було не до посиденьок по кнайпах. Отож я швиденько накрив на столику сякої-такої закуски, ми собі сіли з сусідом і пригостилися спочатку настоянкою на хроні, — Левко в настоянках був майстер, — а відтак уже розслаблялися пивом. Нам любенько все було видно, що робилося на вулиці. А робилося не дуже багато. Мелася й далі стояла біля брами й визирала коханого, а він все не їхав і не їхав. Тоді я запросив її до нашого столу, вона відмовлялася, та врешті погодилася, і я налив їй вишневої наливки, солодкої, як її пупчик. Я намагався пожвавити бесіду, пан Помазан її підтримував, але Мелася була неуважна і не відводила очей з вінкля. Так ото проминуло добрих пів години. Аж ось з-за рогу з’явився поліцай на ровері. Ровер був пана Ружанського. Мелася відразу зірвалася з місця і, стиснувши кулачки, приклала їх до грудей. Кулачки аж побіліли. Поліцай наблизився, зіскочив з ровера і сказав:

— Ви пані Ружанская? Заберіте ваш ровер, — аскар намагався говорити польською, але у нього це погано виходило.

— А де... де мій чоловік? — залопотіла вона.

— Вашево человіка затршімано, пані Ружанская. Он жид. Но вам нема чего боятся. Ви под опекой влади. До відженя.

— Шляк трафит! — вдарив по столу кулаком пан Помазан. — Таки його хтось видав.

— Боже! Боже! — захлипала Мелася і — в сльози.

Я підхопив її, посадив біля нас і знову налив. Вона жадібно перехилила келих і не переставала ридати. Тут виплила ще й пані Помазан і теж біля нас приземлила свої центнери, то я вже і їй налив. А за хвилю ще й інші сусіди прителіпали. Але в мене був гарний настрій, я всім ставив. А Мелася хлипала, закочувала очі й всім показувала, як вона тяжко страждає. Тільки хто б їй вірив? Аби так побиватися за хлопом, якого бачиш іно раз на місяць? А потім ми зосталися з паном Помазаном самі, і він, уже добре підхмелений, поклав мені руку на плече і сказав, проводжаючи очима Меласю:

— А на Гаваях... дівчина у віночку з орхідей... бере тебе отако за руку і веде до хати... а на ній нічого більше, окрім сорочки...

— Ви там були?

— Я був колись морцем... замолоду... бозна які краї об’їхав... І вона отако лише пштрик пальцями — і сорочка опадає... а там... там... таке... — він закочує очі, і очі його горять. Я жадібно ловлю його оповідь.

— Це неймовірно цікаво.

— Ще би! — прицмокує він. — І пахнуть вони особливо. Пахнуть вони, як цитрина, як помаранча, як манґо.

— Манґо... Що таке манґо?

— Не кушав? Манґо це манґо. «Лунає танґо, тропічне танґо... — раптом заспівав він. — І пахне манґо, і пахне манґо на весь вечірній Львів».

7

У понеділок вона почухрала до комендатури, щоб довідатися чогось більше. Повернулася засмучена і прибита. Її чоловік уже в Янівському концтаборі. Був би не ховався, міг би собі вигідно жити у Гетто, а з тими, що ховаються, розмова коротка. Бо мусить бути порядок. У нас, німців, так — або порядок, або рейвах, але за рейвах відповідна кара. Мелася ще довідалася, що водять їх щодня на роботу на каменярню, а що ведуть вулицями, то можна його побачити. І дозволяють носити їм передачі. І вона бігала щодня, намагаючись передати йому трохи їжі. Одне слово — всім на вулиці демонструвала свій розпач, але я знав, що то не буде тривати довго, бо то довго ніколи не триває, і рано чи пізно вона буде моєю.

Раз у неділю, коли вона пішла до церкви, я тихенько переліз через паркан на її обійстя, вийняв ключика з-під вазонка, відчинив двері й трохи попорпався в її речах. Слова пана Крауха про те, як можна пізнати жида, запали мені глибоко в душу і відізвалися такою гострою шпилькою, яка увесь час мене шпіґала. А як пізнати жидівку? Нє, жиби Мелася була клаповуха, або носата, або сутула, а до мішків під очима вона ще не доросла. Але щось у ній було таке екзотичне. Наприклад волосся, яке вона фарбувала на каштанове, хоча воно було чорне і спадало на плечі дрібнюськими кучериками. І очі великі, пулькаті. Нє, очі гарні, нічого не можу поганого сказати, але пулькаті. А які вуха, то й не видно, бо під волоссям. Але тоді, коли ми собі сиділи за столиком, і вона витріщилася в кінець вулиці, я так акуратно пальчиком відгорнув її волосся і подивився на вушка. Якби вона це помітила, я б сказав: о, які гарні кульчики. Але вона не помітила, зате я вушка помітив.

Отже я поліз у шафку з дзеркалом. Там усі порядні львів’яни тримають свої папери. І знайшов те, що шукав. Свідоцтво про одруження. І що ви собі гадаєте? З ким пан Ружанський, бо він на ту пору став Ружанським, оженився? А з Меланією Краґельською. Обоє, як було вказано, «wyznania rzymskokatolickiego». Чудово. От тільки прізвище Краґельська мені диркотіло у вусі. І не даремно. Попорпавшись ще, я вивудив і метрику. І о! Є! Меланія походила з родини Краґелів, але — «wyznania mojzeszowego archidiecezii lwowskiei»... Ого-го! Оце фокус. Мелася наша не така вже й Мелася.

Метрику я прихопив із собою. Напровсяк випадок. Ану ж якась підла душа закрадеться до її хати і в пошуках коштовностей виловить її? Буде біда. Темний час, темні люди й темні вчинки. Але якраз я щиро бажав тільки щастя для Меласі.

Наступного дня я пішов до пана Крауха, заніс йому добрий шмат солонини й поцікавився, як там поживає наш пан Ружанський.

— Тяжко йому, — зітхнув пан Краух, — не хоче свинячий пес працювати. Не розуміє, що праця — шлях на свободу. — Потім він погортав щось у своїх паперах і запитав: — А ви за нього переживаєте?

— Не так, щоб дуже.

— Ну, не переживайте. Він уже доходить, переведуть його до «мусульманів».

— Яких «мусульманів»?

— А там так називають нездалих до роботи. З нього вже пожитку мало.

— То його до Палестини не відправлять?

— Що-що? — засміявся він. — До Палестини? — тут він залився реготом, а коли нареготався добряче, сказав: — Ні, до Палестини він не поїде. Там ніхто дармоїдів не потребує. Там теж треба працювати. —

І раптом, підморгнувши мені: — А як там пані Ружанська? Як відбулася гра в штири колінка під ковдрою?

Я засоромився і пояснив, що Мелася покіль так перейнялася долею свого чоловіка, що їй було не до мене.

— Певно, совість замучила, що? — помахав мені пальцем пан Краух.

Ми потиснули одне одному руки, і на прощання він ще поцікавився, чи не чув я чогось цікавого. Я відповів, що у мене такі відвідувачі, що говорять лише про ціни та про погоду. Він незадоволено похитав головою.

Десь так за місяць Мелася, яка щодня бігала до табору, несучи для чоловіка передачі, отримала звістку, що він помер. Запалення легенів. Кілька днів я чемно терпів її хлипання з-за стіни, а потім нарешті відважився на візит. Вона була здивована, побачивши мене в дверях, і подивилася так стривожено, мовби то був не я, а поліцай, але я не дав їй оговтатися і відразу почав говорити про те, як її палко кохаю, що це вже триває віддавна, що я просто млію за нею і дуже хотів би бачити її своєю дружиною. Вона витріщилася на мене і тільки кліпала своїми довгими віями, негодна була від щастя й слова вимовити, але вроджена жіноча кокетливість взяла гору, й вона пролопотіла, що дуже мені вдячна, але не потребує нікого, і взагалі вона в траурі, а навіть якби й не була в траурі, все одно нікого не потребує, і почала мене так легенько підштовхувати до дверей. Але я не дав себе збити на манівці, зміряв її, як гуцул смереку, і запитав:

— А чому це, пані Ружанська, у вас у хаті нема ані іконки, ані розп’яття? Ви ж бо ніби до костелу ходите. Чи це лише так — про людське око?

Вона відразу напірилася:

— А не ваше діло. Йдіть собі вже.

— Е ні, пані Краґельська з дому Краґель, так у нас діло не піде.

Вона враз зблідла і відступила. А я навпаки наблизився до неї і обняв

її за стан. Вона не пручалася, лише тремтіла, мов кізочка. Я пригорнув її, відчувши, як її повні пружні перса вперлися в мої груди, і відчув її твердий живіт. З очей її викотилися сльозинки й потекли по щоках. Я лизнув їх. Нічого особливого. Смак такий самий, як і в мене. Я усміхнувся до неї і сказав:

— Вам нема чого мене боятися, навпаки, я — гарантія вашої безпеки. Доти, доки в мене буде ваша метрика.

Вона скрикнула і зм’якла, я ледь її не впустив на підлогу. Не така вже вона була легка, як видавалося. Я підвів її до канапи й розхилив шляфрок на персах. То не були перса — то були райські плоди, райське манґо. Моя рука пестила цю неймовірно шовкову шкіру, перебирала пиптиками, і я відчував, як вони бубнявіють. Щоб я скис, коли вона мене не прагне. Далі я не комизився, а повалив її на канапу і жадібно, весь тремтячи й захлинаючись повітрям, взяв її, випивши ці повні трояндові вуста до дна, як склянку молока.

Ні, вона не видавала тих звуків, які я чув, коли її порав чоловік, вона лежала піді мною, розвівши ноги, як лялька, з заплющеними очима, і, коли я сповз із неї, продовжувала лежати. Я хотів поправити на ній шляфрок, але, побачивши, що всю її затраскав, акуратно витер своєю сорочкою, а тоді вже загорнув. Потім підійшов до стіни, яка розділяла наші помешкання, постукав по ній і сказав:

— Кохана, завтра ми проб’ємо тут двері, у цій кімнаті завиграшки розміститься ще шість столиків. А ми з тобою поселимося у колишній вашій спальні. Якщо будеш мати бажання, то зможеш приєднатися до обслуги клієнтів. А як ні, то й ні. Я ні до чого тебе не неволю. Я хочу тільки одного, щоб ти жила щасливо. А щастя твоє без мого — неможливе. Тому ми будемо просто жити для самих себе, для свого задоволення. І тобі навіть не конче казати мені, що ти мене кохаєш. Мені досить буде тільки час від часу порозкошувати твоїм тілом. На початках це буде часто, бо я голодний, як сто чортів. То ти вже потерпи. Як бачиш, я не вимагаю чогось більшого з того, що вимагають інші чоловіки. А чому? Бо це я, я закоханий в тебе. Без пам’яті. На амінь.

І що я вам скажу? Врешті-решт вона скорилася, як скорюються дикі лошиці в степу доброму вершникові, хоч і не палала до мене коханням, але безтурботне життя я їй забезпечив, до того ж їй уже не доводилося чекати цілий місяць, поки хтось приїде і насолодиться її тілом, я був напохваті щодня.

XIV. Стефан

1

Мені винайняли помешкання на професорській колонії. Проминув ще місяць, заки я побачив Ірму. Раніше її звільнити не вдавалося через бюрократичні формальності. Абвер з гестапо ніяк не могли сторгуватися. Врешті Краух особисто привіз її до свого офісу, а потім дискретно вийшов, залишивши нас наодинці. Ірма довго плакала в мене на грудях і намагалася, схлипуючи, розповісти, що робилося в таборі. Череда смертей пройшла повз неї і вкарбувалася у пам’ять, вона боялася, що це на все життя, що доведеться з цим жити й жити, і згадувати всі ці обличчя, яких більше нема. Я, як міг, її заспокоював, тулячи до себе. Вона провела там понад чотири тижні, а було таке враження, наче минули роки. Маму відпустили раніше й дозволили виїхати у Сколе, вона живе там, хоч звісно ж не в їхньому палаці, який зайняло гестапо. А тато все ще в таборі. На щастя, в дещо привілейованому стані, опікується кущами й квітниками. Перед тим, як запроторити до табору, їх повезли в палац і справді провели інвентаризацію. Рускі вивезли картини, частину книжок і зброї, але, мабуть, грабували в поспіху, тому забрали далеко не все, а дещо покидали дорогою.

Коли ми наговорилися, прийшов Краух і повів нас до крамниці з одягом, аби Ірма могла вибрати собі вбрання й білизну. Крамниця була лише для своїх, тобто для німців, і скидалася більше на склад, у який позвозили одяг з інших крамниць. Поки Ірма вибирала, ми з Краухом пішли до ресторації. «Жорж» уже не виглядав так елегантно, як до війни, більшість колишніх кельнерів совєти позвільняли, а нові на кожному кроці зраджували свою нефаховість.

— Кухня до дупи, — нарікав Краух. — Мушу когось знайти, щоб навів порядок. Скоро тут зупинятимуться дуже високі чини. Я не можу допустити, щоб у мене під носом функціонувала забігайлівка.

Я працював інструктором, але мав багато вільного часу. На початку вересня 1941 року мені нарешті довелося летіти з таємним вантажем на грецький острів Лемнос. Там мене чекали на базі, оточеній у три ряди колючим дротом і скелями. Того ж дня ввечері я повернувся назад. Краух не казав, що за вантаж доводиться перевозити, але сумнівів не було, що то награбоване золото й коштовності. І награбоване воно було не тільки в завойованих народів, а й у самих завойовників, бо то була, вочевидь, чиясь приватна ініціатива, хтось готував собі спокійний і заможний побут після війни. Ким були ці люди і скільки їх було, я не уявляв. Я тільки думав, що мені в певний момент треба буде щезнути з їхнього поля зору, і якби був сам, то й не роздумував би, але з Ірмою і її батьками втекти не просто. Ірма нічого не підозрювала, вона поволі відходила від таборових вражень, занурившись у читання книжок. Інколи ми ходили до ресторації, бо так вимагав офіцерський етикет, але вона чинила це без задоволення, нудячись у товаристві офіцерських жінок.

У вересні 1939-го німецькі й совєтські війська робили спільні паради та спільні бенкети

Мені подобалося зустрічатися з Ліщинським, він був цікавим співрозмовником. Я ніяк не міг його розгадати, на кого він працює. Щось у його розмові й поведінці зраджувало неоднозначний висновок. Він відповідав за пресу, уважно прочитував усе, що йшло в друк і ставив свій підпис. Часто газети виходили з білими лакунами, якщо текст було вилучено. Німці наказали безжально різати все, що могло розвивати український патріотизм, можна було писати про сталінські репресії, на теми літератури й історії, але будь-які розмірковування щодо майбутнього української нації підпадали під заборону. Зате майже в кожному числі вимагали антисемітських статей, усі гріхи сталінщини списувати на жидів, кпити з них у карикатурах. Ліщинський, не маючи часом відповідного матеріалу, передруковував старі народні анекдоти про євреїв, які хоч і не були антисемітськими, але цілковито задовольняли німецьких цензорів. Він розповів, що палац Ґредлів дуже припав до вподоби одному поважному німецькому чинові, коли у вересні 1939-го німецькі й совєтські війська робили спільні паради та спільні бенкети. Тому нема жодних надій на його повернення родині. Розповів також про спільних знайомих. Казьо Пріма займається контрабандою не без дозволу німців, його казино відновилося, тепер там відпочивають вищі чини, а Кисіль скрипить зубами від заздрощів, бо йому казино відкрити не дозволили, але він не впав духом, а перетворив приміщення на ресторацію і готель.

XV. Андреас

1

Пробивати двері до покою Меласі мені не довелося, бо прибув посланець від комісара Крауха і наказав негайно їхати з ним до комісаріату поліції. Коли я постукав у двері його кабінету й увійшов, то побачив, що там панує суцільний розгардіяш, підлога була встелена паперами, порожніми папками, а сам він щось пакував у ящики.

— Що трапилося, пане Краух? — поцікавився я. — Невже вас відправляють на фронт?

— На фронт? Це була б велика честь для кожного німецького офіцера. Але мене перевели в гестапо, я тепер маю нову посаду — кримінальдиректор.

— О, я вас вітаю. Це великий успіх.

— Аякже! Але чого я вас викликав... тут у нас з’явилася ідея передати ресторацію у легендарному готелі «Жорж» у добрі руки, щоб не соромно було високим офіцерським чинам відпочивати з дамами. На жаль, досі цей заклад перебував у занепадаючому стані. У ресторації нема ані добрих кухарів, ані господарів. Перетворилася вона на забігайлівку, в якій панує запах дешевого шинку. І от що я подумав: а чому б не передати її вам? Якщо ви, вибачайте, з гівна зробили цукерку «Під липою», то з дешевої цукерки й поготів зробите щось дороге і привабливе. Що ви на це?

Я відчув себе на сьомому небі від щастя і звісно ж погодився. Стати директором ресторації, а може, колись і готелю, і нарешті проявити всі свої таланти — це було якраз для мене. Краух гукнув комусь пакувати ящики в авто, а сам повів мене до «Жоржа». До війни цей заклад був окупований заїжджими знаменитостями, грошовитими панами та львівською богемою, геть усе, що писало, малювало, грало, співало, валило сюди. Та й за совєтів попервах «Жорж» не підупадав, тримав фасон, але в останній рік що далі відчутніше хирів. Та все одно я був окрилений такою високою довірою, хоча я людина маленька, і зараз я увіходив до ресторану з таким почуттям, як Наполеон у Москву. Мій погляд переможця і господаря, вочевидь, відразу оцінив весь персонал ресторану, бо їхні погляди були стурбовані, а то й налякані. Пан Краух наказав їм усім зібратися, і, коли вони поставали перед нами, тривожно стріляючи очима, повідомив, що тепер директором закладу призначається Андреас Поппель, відомий ресторатор, майстер своєї справи. Відтак звернувся до мене і звістив, що дає мені рівно тиждень для того, щоб ресторан став відповідати тому рівню, який був за Польщі. Я пробував виторгувати бодай ще один тиждень, але в мене нічого не вийшло, бо, як з’ясувалося, до Львова має приїхати дуже висока риба з гестапо і харчуватися ця риба буде тут. «Тут!» — наголосив він і тицьнув вказівним пальцем у підлогу ресторану. Я кивнув. А коли він пішов, попрохав усіх, хто працював у ресторації до війни, відійти набік. Таких виявилося лише п’ятеро, включно з прибиральницею, кльозетовою бабцею, яка пам’ятала ще цісаря Франца-Йосифа, і шатницею[99]. Інші двоє — бармен і кельнер. І це була трагедія, бо кухня була вихолощена. Зрештою, про це свідчило й меню, де красувалися пельмені, рассольнік, якісь, прости Господи, чанахі, харчо, чахохбілі та інша сталінська колекція.

Кельнер зі страдницьким виглядом розповідав:

— Я ніяк не міг до всього цього звикнути! Наші шницлі перетворилися на катлєти, битки й кармонадлі на атбівниє, зупи на супи, росіл на бульйон, юшка на уху, вушка на пельмені, пироги на вареники, салата на салат, млинці на оладьї, налисники на блінчікі, каляфйор на цвітну капусту, пора на порей, румбарбар на рєвєнь, аґрест на крижовнік, узвар на компот... Голову можна було зламати. А до того ще треба пам’ятати, що плащ — це тепер пальто, маринарка — піньджак, штани — бруки, а блюзка — кофта...

Решта довоєнних працівників або помандрувала в Казахстан, або втекла на Захід. З цими п’ятьма я усамітнився в своєму кабінеті, заваленому ящиками з продуктами, бо дотеперішній директор нікому не довіряв і волів усі дефіцити тримати при собі. Мене цікавило, з ким з нових працівників можна було працювати. Вочевидь, ті, що прибули зі Сходу, нам не пасували, совєтський общєпіт будь-кого міг зіпсувати, і надії, що тут щось вдасться виправити, не було. Тому я залишив у ресторації з немісцевих лише двох осіб, усіх інших звільнив, окрім водія і касирки. Водій був українець з Поділля, мені його всі хвалили, як дуже послужливого й учинного, а касієрка Ванда Крушинська прибула з Варшави ще в тридцять дев’ятому і скидалася на ляльку своїм кругленьким невинним личком, великими чорними очима та кучерявим волоссям. Касирка мала бути привабливою, це безперечно. А що в порядній ресторації мусить бути адміністратор, я настановив Левка, а кнайпу в своєму помешканні замкнув.

Але що робити з кухнею? І тут мені не спало нічого кращого на думку, як звернутися до пані Помазан, вона й так сиділа без роботи, тобто займалася тим, що випікала пляцки на замовлення, але ж була чудовим кухарем, і для шеф-кухаря я не знав кращої кандидатури. На щастя, вона не відмовилася і радо прийняла моє запрошення, її чоловіка я переконав покинути точіння ножів і зайняти почесну посаду експедитора, що йому, зрештою, і було до душі. Пані Помазан у свою чергу розкинула сіті по всіх своїх знайомих, а знайомих у неї було ледь не півміста, і за два дні я мав укомплектовану всю кухню. Відтак ми з нею засіли за меню і сотворили не меню, а Пісню пісень з багатющою панорамою холодних і теплих закусок, основних страв та десертів. Одних тортів та пляцків було понад три десятка, більша частина яких звісно ж готувалася під замовлення, бо на щодень тримати напоготові стільки печива було невигідно. Пан Помазан привів ще одного старого кельнера з гусарською виправкою, який зібрав усіх наших кельнерів і прочитав їм лекцію, яку я ніколи не забуду.

— Щоб бути кельнером, треба мати не тільки здоров’я, але й інтелігенцію та пам’ять. Безліч годин на добу кельнер завше «в дорозі», обладований посудом і газетами. До того треба уважати, що оден гість хоче кави, другий — чаю, третій — чоколяди, пива, вина, морозива, яєчні з двох, трьох або чотирьох яєць і т. д. І кожен хоче одержати те, що замовив. Мало є таких гостей, котрі на помилку кельнера не вчинили б скандалу. Одні хочуть газет і то означених, за котрими не раз треба шукати по цілій каварні, бо інші гості мають їх на купі перед собою, ще хтось хоче пера, чорнила й паперу, другий тільки чорнила, третий лексикону, четвертий адресаря або книгу телефонів. Тай це ще не все. Бо картограї, посварившись між собою, домагаються від кельнера, щоб він сказав «як то було». А є такі гості, що приходять до каварні розв’язувати ломиголови. Ті жадають від кельнера, щоб він сказав, як називається індійський божок на ім’я з трьох букв. А шахіст домагається, щоб йому підказати, який посув був би тепер найкращий. Якийсь панок хоче знати, що се за дама сидить отам у ніші, коли вона приходить до каварні й як часто. Батько випитує про свого синка, жінка про мужа, а бувають і такі, що просять кельнера дати пораду і то в найінтимніших справах... І все те мусите не тільки вислухати, але ще й чемно відповісти. А це вимагає сильних нервів, бо часу на все нема. І так триває найменше десять годин підряд у дуже нездоровім повітрі, серед диму, пороху і шуму, в атмосфері переповненій випарами напоїв і харчів. Кельнери часто застуджуються, окрім застуди їх болять пальці, бо до кожної страви мусять подати студену воду.

Слухали мої кельнери то все з пісними мінами. Але краще знати гірку правду наперед.

Над входом до ресторації гордо висів напис «Nur für Deutsche», як і на багатьох інших рестораціях, але насправді його ніхто аж так суворо не дотримувався, бо інакше б ресторації збанкрутували, а німецькі офіцери не мали б з ким затанцювати чи до кого позалицятися. Я організував також невеличкий оркестр з колишніх викладачів консерваторії. То були самі євреї. Але вони грали не довго, німці їх собі вподобали й забрали до янівського концтабору, а я мусив шукати інших музикантів. І власне тут придалися сестри Колібрі. Вони прийшли до мене і запропонували, аби я їх випробував на танці й спів. Я отетерів, бо ніколи за ними не помічав таких талантів, але вони наполягали, я й погодився. Вони заспівали кілька популярних шлягерів, при цьому витанцьовуючи та викручуючи своїми тендітними тілами, виглядало чудово. Тоді я їх звів з джаз-бандою, аби влаштували проби, а за кілька днів вони вже виступали у вечірньому шоу. Німці були в захваті, як і я, на підпилий погляд сестри Колібрі скидалися на німфеток, надто, що я заборонив їм напихати в станики вату і вбирати по кілька майток. Тепер вони були худенькі й плескаті, як школярки. На свій великий подив, саме у такому вигляді вони відбою не мали від різних пропозицій, здебільшого знову ж таки любасних, але дехто пропонував і руку та серце. Однак тут сестри були обережні, бо для офіцерів і вояків, які будь-коли могли поїхати на фронт, женячка скидалася на забаву.

Пані Помазан взялася до роботи з розмахом і змушувала кухарів чистити щукам зуби, які збиралася начиняти, щіточкою. Гарячі, щойно з печі м’ясні рулети, пробувала просто пальцем, втискаючи його всередину, і лише тоді озвучувала свій вердикт: готові чи ні. Кості з киплячого росолу витягала голою рукою, запихаючи її по самий лікоть. А воловину вміла зготувати так, що її подавали клієнтам, як віденський свинячий шницель. І це було дуже мудро, бо воловина була завжди останньою в градації м’ясива, та й значно дешевшою від свинини, але жоден клієнт ніколи не пожалівся і нічого не запідозрив. З однієї курки вона примудрялася зготувати шість котлет по-київськи, це при тому, що за всіма світовими кухняними приписами доведено, що з однієї курки могло бути тільки дві такі котлети, бо ж робили їх з кісточкою, що обов’язково кріпилася до м’яса, а на неї, коли вже спечена, натягали паперову папільотку, за яку брали пальцями, коли їли. Але ж таких кісточок у курки іно дві. На додаток, з однієї курки можна зрізати лише два достатньої ширини пласти м’яса, аби не обірвати кістку, і потім їх ще треба майстерно відбити, щоб загорнути у них замерзлий кубик масла, обкачати в сухарях і зготувати. А якщо при цьому битки пошкодити, кістка може випасти, а масло витекти. Ці котлети завжди були найдорожчі й найзаморочливіші з усього меню. Але пані Помазан давала собі раду, вона збирала кісточки з росолових курей, а як інколи їх забракло, бо був бенкет, то нічого — витягала їх із недоїдків, ретельно чистила спеціальною щіткою, потім переварювала в окропі, і щойно тоді вкладала до нових котлет. Отака була майстриня!

Знайшов я працю і для своїх старих кумплів, Додьо, Сериль і Філюсь найнялися до мене вантажниками, а часом, як треба було, вели попід руки якогось п’яного есеса, а той дякував і казав, що як повезуть їх на розстріл, аби дали знати, то він їх з вдячності в саме чоло поцілить.

Ресторація в «Жоржі» різнилася від решти ресторацій і каварень передусім тим, що то був єдиний заклад у Львові винятково світський. Дуже рідко тут можна було побачити людину самотню, котра завітала, аби зануритися в себе. Сюди зазвичай приходили не задля себе, а задля інших, тому самотність тут сприймалася як відлюдькуватість. Зовнішньою ознакою світського характеру «Жоржа» було те, що тут усі столики були круглі. Публіка, що прибула до Львова з Варшави, внесла в місто свій стиль і свої звичаї, відповідно і в «Жоржі» вона стала грати першу скрипку. Ополудні й в перші пополудневі години «Жорж» поділявся на два окремі осередки в двох різних залях. Заля ліворуч від входу слугувала за залю умовлених зустрічей від випадку до випадку. Заля праворуч слугувала за залю зустрічей узвичаєних, тобто таких, про які не домовляються наперед, але на які конче приходять. Завсідники цієї залі приходили щодня завше об одній і тій самій годині, однак це не означає, що то були постійно ті ж люди. Час від часу з’являлися нові, а що крім чоловіків запурхували сюди й дами, то на очах зацікавленої публіки творилися свіжі романи. Про «Жоржа» казали, що тут, як у пасьянсі, ніколи невідомо, хто з ким виходить. Разом з тим компанії між собою ніколи не перехрещувалися, і ніхто не цікавився, які зміни відбулися в сусідньому гурті.

Тим часом готель жив своїм окремим від ресторану життям, там можна було винайняти номер хоч на ніч, а хоч на годину-дві, пани офіцери приводили з собою дівчат й усамітнювалися, а опісля спускалися в ресторан і пили вино. Таку публіку я любив найдужче, замовляли вони завше багато, і багато по них залишалося, бо офіцери були щедрими, адже здебільшого вгощення й було платнею за теж, мабуть, щедрі любощі. Я подумав, що варто й мені коли-небудь усамітнитися з кимось в одному з номерів-люкс, і вибір мій упав на сестер Колібрі. їхня цнота починала мене нервувати, скільки можна бавитися в цілочок? Я викликав їх до свого кабінету і запитав, наскільки для них дорогою є ця робота. Вони поквапилися розсипатися у компліментах, як високо її шанують, які вона відкрила для них шалені перспективи, і що вони просто не знають, як мені віддячити.

— Ага! — піймав я їх на добрім слові. — Не знаєте, як віддячити? То я вам скажу. Ми зачинимося з вами на кілька годин у номері, й там ви зможете віддячити мені за все моє добро. Як вам така чудова перспектива? Нарешті ви зможете скинути з себе ці іржаві ланцюги вашої замшілої невинності.

Тут їх заціпило, і вони з виряченими очима ловили повітря, але я не звертав уваги на ці театралізовані маніпуляції і наказав за годину прибути до сорокового покою. Якщо я їх не дочекаюся, можуть собі шукати роботу деінде, я на їхнє місце знайду ще кращих співачок. Може, навіть Меласю Ружанську посаджу з арфою — ми, німці, кохаємося в арфах, як ніхто. І що ви гадаєте? Коли я за годину підходив до покою число сорок, вони вже чипіли там, потупивши свої маленькі очка. Покій число сорок належав до найдорожчих, бо там був невеличкий басейн, яких метрів три на три, я заздалегідь замовив, щоб його наповнили гарячою водою. Отже, коли вони увійшли й побачили басейн, вже не треба було пояснювати, що від них вимагається, вони слухняно роздягнулися, акуратно розвішуючи всі свої гесики на плечики, аж до напівпрозорих майточок і, коли зосталися голісінькі, як немовлята, я щиро залюбувався ними, бо навіть пушок на їхніх лонах був ріденький і не такий густий, як у Ружанської. Сіднички вони мали ідеально кругленькі, тільки що невеличкі, як два кулаки, і коли я теж роздягнувся, вони рясно-рясно закліпали так, мовби їх чекала страта на кіл. Я зробив запрошувальний рух у бік басейну, і вони занурилися у воду, не приховуючи свого захоплення, а далі ми почали собі дуріти, пеститися, мацатися, цілуватися, обніматися, і я навіть пробував у воді тицятися в них, але нічого з того не виходило, бо це було однаково, що тицятися в подушку. Врешті я витягнув Оку з води, розклав її на підлозі й взяв без жодних цериґелів, Рока стежила за нами, роззявивши рота, і зойкала разом із сестрою та перепитувала, чи то дуже болить, а Ока хлипала від безмежного задоволення і відповідала, що не, не болить, в чому Рока й сама незабаром переконалася. А потім вони лежали пляцком горіпупа і всміхалися одна до одної. Та й було чого — я ж бо приніс їм стільки щастя! Звідтоді я не раз іще бавився з сестрами, аж допоки вони не увійшли в тісний контакт з офіцерами, і я дав їм спокій, бо не хотів живитися недоїдками з чужого столу, хай уже інші живляться моїми. Ну, не?

Сталими відвідувачами ресторації були не тільки офіцери, але й різні заїжджі чиновники, які вирушали далі на Схід, щоб перейняти владу у тамтешніх містах, а ще офіцери, які поверталися з фронту, ці останні мали доволі пригноблений вигляд, бо їхнє майбутнє ховалося в тумані. Та що дивуватися, Гітлер виявився ідіотом, зчепившись з усім світом. Йому треба було не перти на Захід, а домовитися з Польщею, щоб пропустила війська, і кинути всю свою армаду на Росію, запропонувавши поділ цього пирога й іншим світовим державам. Чому я не фюрер? Я б покраяв, поділив Росію, заснувавши кілька незалежних держав, а все, що за Уралом, перетворив би на сировинну колонію для Європи і Японії. Хоча японці теж дурні. їм не досить було Китаю, то вирішили куснути Америку і Австралію. У висліді дістали таку війну, що не знати, чи очухаються. Чому я не японський імператор? А може, я саме тому не фюрер і не імператор, що Господь послав для всіх нас випробування?

От кого я найдужче терпіти не міг, це офіцерських і чиновницьких жінок, цих розцяцькованих мавпочок, які вдавали з себе великих панюсь, і тільки тим і займалися, що знущалися над нашими кельнерами, забагаючи те, чого ті не повинні робити — наприклад, вигуляти їхнього капризного пуделя, аби він собі висрався в тополиній алеї на Академічній, або принести — і то вже, в цю секунду — забутого у лазничці перстеника, чи пошукати їхнього чоловіка. А про те, щоб відмовитися чи чемно нагадати, що це не входить в обов’язки кельнера, навіть думати не варто, бо скандал готовий, до якого ще й долучаються їхні чоловіки й відразу починають тицяти в такого кельнера пальцем і допитуватись про його родину до п’ятого коліна. Одна стара порхавка, що виявилася матусею молодого гауптштурмфюрера, який саме повернувся з фронту з пораненою правицею, змушувала кельнерів під час сніданку читати їй свіжі газети, бо стара дримба не годна була лиґнути ані плястерка сиру, доки не довідається, що там у світі робиться. Вона так усіх додовбала, що я якось не витримав і, підстерігай, коли вона мала виходити з покою, насипав трохи гороху на сходи. Любо було спостерігати, як та жаба летіла до самого долу, виповнюючи своїм істеричним вереском увесь готель, поки я хутенько, ніби поправляючи килим, що ним застелено було сходи, визбирав усі горошини. З тої пори вона з номера не виходила, але що ж — вона й далі під час сніданку, тепер уже в ліжку, вимагала читання газет, та цього мало, бо ще треба було масажувати їй спину, бо так лікар приписав. Кельнери були такі люті, що готові були її вдусити. А що я не мав нічого проти, то мої батяри це й зробили, накривши її мармизу подушкою та лігши зверху. Стара баба ґеґнула, ніхто розслідування не робив, усе списали на те падіння зі сходів. На жаль, такий самий фокус неможливо було застосувати до молодших пань, які були хоч і менш вредними, але теж не заслуговували на те, аби засмерджувати цей і без того смердючий світ. Тоді б не обійшлося без скрупульозного розслідування та винюхування, що і як.

Одна така видра просто знущалася з кельнера: «Принесіть мені порцію чаю, але щоб есенції чаю було рівно стільки, скільки міститься в ложці, а ще принесіть шість кусників цукру і плястерку цитрини не грубшу, як на три міліметри». І все дістала, що замовляла. Але нещастя хотіло, що касієрка, котра краяла цитрину, не трафила в мірі й відрізала шматочок, котрий був у чотири міліметри завгрубшки. Пані вибухнула таким водограєм нервів, що тільки утеча порятувала кельнера від вибуху сміху й не дотримання засади, що з гістьми завше треба чемно і з респектом поводитися.

Загалом наш світ — велика купа лайна, яку добре було б гарненько розчистити. І знову як тут не згадати того придурка Адольфа. Замість того, щоб планувати винищення окремих європейських націй, хай би зайнявся африканцями, які розмножуються, мов ті щурі, й що вони нужденніші, то й сильніше розмножуються, таке враження, що примара голоду викликає у них найбільшу хіть. Між іншим, гер Краух має таку саму думку, яку він висловив мені, добряче захмелівши. Ми з ним могли б багато чого змінити у цьому світі, якби нам дали таку змогу.

Але то я вам ще не все розповів про офіцерських жінок, бо серед них траплялися і хвойди, які, припершись до Львова з Райху, вдавали, що чекають на свого чоловіка, який нібито має ось-ось повернутися з фронту, а може, й не вдавали, але насправді шукали пригод, і навіть одна така пригода не оминула мене. Якось покликала мене до свого покою доволі поважна дама років під п’ятдесят, але ще фігурова, з великою, випнутою дозаду, дупою, великими цицьками і, хоч і не осиною, але виразною талією. Вона проходжувалася ресторацією з гордо піднятою головою, то своєю поставою нагадувала лук, бо талія западалася, а спина і сідниця випирали. І ото вона мене покликала, а сама лежала у ліжку в мережаній сорочці й щось молола про те, що її голова болить, а сама ножиськами своїми шур-шур під ковдрою так, що ковдра за кожним разом сповзала з неї, і рукою погладжувала себе з ласим виглядом. Я наблизився до її ліжка і запитав: «Чим можу допомогти, ласкава пані?» На ту пору ковдра уже сповзла до колін, і я побачив голі стегна, а коли вона підтягнула одну ногу до себе, оголилося й те, що тримає нас у цьому житті. Тоді я, довго не вагаючись, скинув з себе все і влігся на неї та на м’якому й пружному м’ясиві задовольнив і свою хіть, бо цікаво було, як то порати старшу пані. Отже, щоб скінчити, я мусив її попрохати, аби вона стиснула м’язи, бо надто просторою виявилася її піхва, і я міг собі шурати до другого пришестя, але вона мене послухала, і я з вдячність вкусив її за вухо. Потім вона мене викликала до себе двічі на день, але я не був такий дурний, як першого разу, а без попередньої оплати навіть не брався до роботи. Я ж мусив компенсувати і свої втрати, бо ж у ті дні вже не мав сил на кохану Меласю, мусив вдавати страшенно перевтомленого, а бідна Мелася, хоч і намагалася мене розбурхати, зазнавала поразки й з глибоким смутком засинала.

2

Пан Краух й надалі не перестав бути моїм добрим янголом-охоронцем і запропонував, аби саме наш ресторан постачав їжу до Янівського концтабору для офіцерського складу, бо так їм припала до смаку кухня пані Помазан. Для мене то було за честь, та й платили добре, але я ще випрохав у пана Крауха, аби мені дозволяли відрізати по одному ґудзикові у окремих померлих в’язнів, бо мерли там вони, як мухи, від різних хворіб, епідемій та й просто з виснаження, хоча мене цікавили не геть усі в’язні, а лише видатні, а там же ж бо були відомі люди — підприємці, фабриканти, актори, піснярі, музиканти, професори, колишня богема й еліта, яка колись гордо дефілювала на Корсо, а тепер мусила гарувати. На ту пору я вирішив свою колекцію ушляхетнити, тому ґудзики мусили належати винятково небуденним особам.

Одного разу пан Краух попрохав мене, щоб я доставив вечерю у Янівський концтабір і особисто простежив за сервіруванням столів, бо має прибути поважна комісія з Райху. Я усе організував, замовив два автобуси, і ми з кухарями та кельнерами, а ще я прихопив і сестер Колібрі, рушили до табору. На брамі, як і належиться, був оптимістичний напис «через працю до свободи». Цілком слушно. Довкола табору було натягнуто колючий дріт, а на вежах стояли автоматники. Всюди була ідеальна чистота, я аж замилувався. Деколи й у місті не буває так чисто. Але нас відразу не впустили, бо саме прибув туди циганський табір на возах. Брудні, зачухрані, геть усі вошиві — як такі люди можуть жити поміж нас? Дітиська мали на голові хащі, а не волосся, вбрані були у шмаття, верещали з утіхи, їм усе тут цікаво, а коли я вийшов з авта, почали сміятися до мене і щось гукати. Я не второпав що, але побачивши, на що вони тицяють пальцями, зрозумів, що хочуть їсти, бо вони помітили крізь шиби авт хліби, шинки й ковбаси. Але не про пса ковбаса. Де би я панам офіцерам вирвав щось з писка і віддав циганам? Як уже комусь дати, то хіба тим — у таборі, там могли бути й цілком порядні люди, і є, оно вже вони вишикувалися зі своїми скрипками й почали грати шлягери.

Пан Краух попрохав мене, щоб я доставив вечерю у Янівський концтабір

Я підійшов до брами й поцікавився у варти, скільки нам ще чекати, бо ж мусимо багато чого приготувати. Мені пояснили, що вартовий побіг до начальства з’ясовувати, чи мають циган пропускати самих, чи й разом з їхніми возами, обдертими будами і хирлявими шкапами та всім тим лахміттям, яким заладовані їхні вози. Цілком поважна проблема. Я б її вирішив у три секунди — все лахміття разом з тим, що на них, негайно б спалив, а впустив би їх до табору голими. І без возів та шкап. Але начальство мало свою думку і звеліло циганву пропустити разом з усім, а ті радісно загалайкали та закаркали й поперли через розчахнуту браму, а дехто з них ще й заспівав та забренькав на гітарах. От веселий народ.

Ми заїхали автами під головний корпус, де порядкувало все начальство і де була простора зала для прийнять. Там стояли наготовлені столи, які ми застелили своїми фірмовими обрусами й обставили фірмовим начинням. Далі кухарі й кельнери закрутилися, як бджоли у вулику, нарізаючи хліб, м’ясиво і ярину, розкорковуючи пляшки, калапуцькаючи підливи й заправляючи салати. О, в мене всі працювали на автоматі. Я був неймовірно задоволений ними. Сестри Колібрі теж не дармували, а розкладали серветки, формували букетики квітів і розвішували гірлянди. Тим часом я вийшов прогулятися табором. Мене дуже цікавило внутрішнє життя цього зразкового виховного закладу. Цигани повилазили зі своїх возів, усі вози крім одного відігнали кудись углиб, а самим їм наказали роздягатися догола. Я думав, що бодай жінки будуть соромитися, але де там, спокійно поскидали з себе своє лахміття, яке тут таки аскари позгрібали на того воза і кудись повезли. Думаю, що палити. Серед циганок було немало юних сотворінь, але таких драбинястих, що не було на що й дивитися. Я підійшов ближче, щоб краще їх роздивитися чисто з наукової точки зору, бо ніколи у житті не бачив циганки голої. Що мене зацікавило, то пиптики на персах молодих циганок — усі вони були кольору стиглої вишні, не такі бліді чи рожеві, як у наших, а темно-червоні. Ну, а ті кудли внизу живота навіть у підлітків — це окрема пісня, бо таких дрімучих нетрів я ще не бачив і навіть уявити не міг, але жодного бажання запхати туди руку у мене не виникло, бо хтозна, яка звірина там могла причаїтися. Цигани й далі собі галділи, але вже не бренькали на гітарах, бо гітари поїхали разом з лахами. Відтак з’явилося щось зо двадцять чоловіків, очевидно з полонених, зі стригальськими машинками та ножицями й почали їх усіх стригти під нуль. І то всюди, навіть на животі, і я теж цього видовища пропустити не міг, бо тепер мене цікавило, як же виглядає у них там без волосся, але нічого особливого я не помітив, усе таке, як звично, зате було кумедно спостерігати, як дівчат змушували займати різні пози, аби можна було дістатися машинкою, а циганки й тут собі реготали й жартували, хоч тих жартів ніхто й не розумів. Лише один стригаль, видно, знав кілька слів, то щось їм гукав, а ті зі сміхом відповідали. Одне слово, була така гарна родинна атмосфера. Коли ж їх усіх постригли, тоді повели до мийні, з відкритих дверей якої шурувала густа пара. Вартові теж роздивлялися голих і лисих циганок та підсміювалися. Для всіх то була неабияка атракція, з чого я зробив висновок, що табір — це чудове місце, де можна прекрасно й пізнавально провести час і ніколи тут не занудитися. Чи я не забув нагадати, що при всіх цих дійствах грала оркестра? Ну, то кажу — грала і то ще як грала! І це ще була одна з тих несподіваних і приємних сторін життя у таборі, які нам, міщанам, невидимі.

Я повернувся до бенкетної зали, там все стояло накрите й сервіроване в найкращих «Жоржівських» традиціях, а кельнери у своїх чорних костюмах і білих сорочках уже виструнчились із білими рушниками напереваги. Сестри Колібрі завершували прикрашати коровай, яким збиралися зустрічати високе начальство на чолі з самим гаупткомендантом шуцполіцїї з Берліна доктором Мюнхау. Вони вбрали на себе вишивані сорочки, запаски, віночки і стрічки. Я аж замилувався. Але стіл мене цікавив найбільше. Я витягнув список меню, який тримав біля серця, і став звіряти всі закуски за списком. Отже на окремих тарелях лежали мариновані оселедці в збитій сметані й тертому хроні, розмаїта тонко покраяна вудженина (тут майстром краяння виступав пан Помазан), салати з бурячків, салєри й капусти, салат-вінегрет, свіжа ярина — огірки, помідори, червоний і жовтий перець, зеленина — петрушка, кріп, зелена цибулька, пагони зеленого часнику, а ще драглі на свинячих ніжках, драглі з коропів і щук. Усе з поетичним і, я б сказав навіть з метафоричним смаком, оздоблено так, що манило око і провокувало шлункові соки. Я розглядав цей стіл, як розглядав, мабуть, Наполеон поле битви під Австерліцом, зловивши себе на тому, що з Наполеоном у мене чимало спільного, зокрема й те, що ані він у битві особистої участі не брав, ані я її в застіллі не візьму. Тобто все це я не раз смакував, усе це мені добре знайоме, але одна річ, коли пробуєш ці смаколики в ресторанній кухні, а інша — на бенкеті. Особливо, коли бачиш увесь цей препишний краєвид, цей апофеоз кулінарного мистецтва, коли можеш усього спробувати потроху, комбінуючи різні смаки, зводячи їх в одну фантазійну гармонію на язику і піднебінні, плямкаючи і мружачись від задоволення. Ні, я таки глибоко в душі аристократ, безліч разів у цьому переконувався. Згадалося, як у тюрмі доводилося підтиратися долонею, і то лівою, з тих пір лівиця у мене стала трефною, я нею не брав ніколи жодної їжі, я її піддав остракізму, і якщо мені часом треба було послужитися нею, я торкався того чи іншого продукту лише верхом долоні. Можливо, колись це в мене промине, бо все ж таки я не гребую лівицею стискати пружні сідниці чи перса, щоправда після того я вже їх не цілую. Але це не стосується Ружанської, я ніколи її голого тіла не торкався лівою долонею, хоч і ніколи не признавався їй у чому причина, та вона, зрештою, і не питала.

Але це ще не вся увертюра бенкету, бо до закусок небавом повинен долучитися паштет, а відтак настане черга на запечених поросят, по яких ми навмисне їздили на села. У мене була своя агентура, яка доносила, хто вигодовує свиней, що не були запаспортовані. Врешті ми проблему вирішили тим, що організували власний свинарник за містом.

О, якби гер Краух і гер Мюнхау знали, чим я ще займаюся! Хо-хо, дістав би я тоді доброго копняка, та так, що й сам у Янівському опинився б. Бо коли жидів стали зганяти в Гетто, чимало з них повтікало. Одні сховалися в лісах, інші в каналізації. Щовечора Левко носив тим з каналізації недоїдки з ресторану або віз фірою до лісу і отримував різні золоті й срібні дурнички. Німцям на рогатці казали, що веземо свиням на ферму, і то була свята правда, бо ферму ми таки мали, але воліли недоїдки спродати, аніж свиням згодувати. Деколи і я їздив з Левком, щоб переконатися, що він мене не шахрує, а це виявилося б, якби в такі дні, коли поїду я, прибуток був значно вищим за дні, коли Левко їздив сам. Але так не сталося. Левко був, щоб йому добре гикалося, кращим за мене. І тоді, коли я їздив з ним на ферму, ми спершу заїжджали до лісу. Завше пізнього вечора, на умовлене місце, а з темряви виходили темні люди в довгих плащах, закутані у великі хустки, взуття мали перемотане лахами, і кожен ніс у жмені як не перстеника, то кульчика, чи ще щось, а були такі, що й зуби золоті давали. І тоді ми, залежно від їхньої оплати відмірювали їм їжу, бо кожен мав ще при собі баняк або відро, а Левко мав зошита і записував, хто що дав та скільки належалося літрів їжі за перстеника, а скільки за монету, а скільки за зуб. І ми в ті баняки та відра скидали все те, що нам у діжках перемішалося — борщ, салати, бульба, жилаві шматки м’яса, кістки, пляцки, торти й бозна-ще що, не вилучаючи й недопалки цигарок і серветки. Хоча я не раз з кельнерами сварився, щоб не скидали недоїдки всім гамузом, бо свині хоч і свині, але цигарок жерти не будуть, але за всіма не прослідкуєш.

— Прошу пана, — сказав мені один старий жид, махаючи мені перед носом таким недопалком, — ви берете в нас такі грубі гроші, а приносите нам саме свинство. Але най буде. Най. Але чому у тім свинстві ще мають траплятися недопалки? Та ж навіть свиня не буде того їсти.

І в очах його я бачив сльози. І мені бігме стало шкода його, я подумав, що це й справді не по-людському, а наступного дня зібрав увесь персонал і сказав, що коли я ще хоч раз виловлю в недоїдках цигарку, зріжу їм платню того дня на половину, а винного відправлю на свинарник. Мовляв, нехай самі й пильнують одні за одними. З тих пір був спокій, а той старий жид навіть подякував мені за увагу.

— Ви є добра людина, я знаю, — казав мені, — але життя тяжке, і добрим людям виживати найтяжче. Але ви намагаєтеся. І я вам того не маю за зле.

Але не бракувало ще й таких, що не мали при собі нічого і носили такі лахмани, яких у циган не побачиш, вони завше стояли збоку і лише дивилися благальними очима, чекаючи, поки ми роздамо їжу заможнішим, але ми ніколи їх не оминали, ні, їм теж перепадало по кохлі[100], і вони тут таки то все з’їдали й кланялися нам, а решту недоїдків ми завозили свиням, які теж їх із вдячністю приймали.

Я не раз думав про те, що наші бідні свині не доїдають через тих бідолах, які оселилися в лісі, а це не добре, бо як приїде контроля, буде нам непереливки. Отож я запропонував тим найбіднішим збирати для нас жолуді, відтак вони їжу отримували винятково в обмін на жолуді. І скажу вам, що діло пішло так вдатно, що свині на очах почали спухати. І як я раніше до цього не додумався? Крім того один старий жид з тих, що ховалися у лісі, підказав мені ще одну цікаву річ. Він запитав, чи маємо бровар. А ми якраз його заснували і варили дуже добре пиво.

— А чи буває так, — питав він, — що мусите пиво виливати?

— Авжеж. Коли вони вже старе.

— То я би вам порадив те пиво більше не виливати, а возити свиням. Доливайте до ґрису, до жолудів, до недоїдків і побачите, як ваші свині на очах спухають.

Так і сталося. Свині, нахлебтавшись пива, спали по двадцять годин на добу і набирали щодня по кілограму. А треба сказати, що всі свині в німців були на суворому обліку. Німецька адміністрація давала господарям на вигодування поросят, а до кожного поросяти докладала задурно кілька мішків ґрису. Поросят кульчикували, чіпляючи на вухо нумеровану пломбу, і ніхто не смів їх різати, поки не досягай відповідної ваги. Коли свиня виростала, селянин мельдувався до господарського відділу. Звідти приїжджали, важили, відразу на подвір’ї різали, й пів свині забирали німці, а половину залишали господареві. Поросят можна було брати скільки завгодно, а також хтось міг закульчикувати своє і дістати від німців добру поживу. Правда, німці робили ревізії, чи всі підопічні великого Райху на своєму місці, а на кожен гучний свинський крик відразу мчала перевірка. За свиню, зарізану без дозволу, чекало покарання. Коли ми про теє почули, вирішили і своїх свиней закульчикувати, щоб не мати мороки з годівлею. Відтоді всі недоїдки потрапляли лише втеклим жидам.

Але перед самим Різдвом ми неабияк зажурилися: на заріз доспіли іно дві свині, і якщо поділитися з німцями, буде нам для ресторації замало. Німці свиней реєстрували, не вказуючи їхнього віку, так що можна було деколи демонструвати їм порося замість дорослої свині. Проблема була тільки в тому, щоб зарізати свиню ціхо. За звичайних умов було два способи різати. Перший — надто голосний, коли кололи в серце, свиня хоч і вмирала швидко, але страшно верещала, зате передньою ногою можна було випомпувати до миски кров на кашанку. Другий — не такий голосний, коли валили в горло і перетинали артерію, але свиня вмирала довше, треба було міцно тримати, аби не вирвалася й не дала дьору. Обидва способи нездалі. Але виручив пан Помазан. Він розмолов і засипав до щільного мішка перепалений вугіль з сажею. Свині насипав до корита вареного гороху і, аби вона не настрашилась, шкрябав за вухом. Коли вона заспокоїлася і мирно рохкала та чавкала, Левко різко накинув їй на голову мішок сажі. Свиня кричати не могла, бо спочатку намагалася вдихнути повітря, а виходило лиш коротке, здушене «і-і-і-і» — попіл миттєво перехопив подих. А пан Помазан тоді завдав багнетом два удари — в горло і в серце. Лишалася дрібничка: показати німцям, що свиня далі жива. Отже з вуха щойно зарізаної свинки Левко обережно зняв пломбу і перечепив на порося. Коли часом інспектор запитував, чому свиня мала, Левко жалівся, що нема чим годувати й тоді можна було добути ще зайвого прокорму.

3

Першим з’явився Краух і запитав, чи все готове, я відрапортував, як по писаному, він задоволено окинув оком залу і сказав, що за п’ятнадцять хвилин гості будуть на місці. Ми вийшли з ним на подвір’я, Краух закурив і дивився, як з лазні виводять голих циган у глиб табору.

— Куди їх тепер? — запитав я.

— Зараз їм дадуть таборове вбрання і заберуть від нас. У нас тут Arbeitslager[101], а не курорт. Тут працювати треба, а не байдики бити.

— А в мене виникла думка, коли я за ними спостерігав, що добре було б їх усіх виселити в Африку.

— Є й така ідея. До того ж разом з євреями. Нехай би собі там одні одних у дурні пошивали. Я чув, що для цього навіть вибрали Уганду. Чудова країна, чудовий клімат, завжди тепло, їжа сама з дерев падає. У нас там вглибині навіть є такий барак, що має назву «Уганда».

— Та не може бути! — засміявся я.

— Аякже! Там знаходяться всілякі ледарі й симулянти чи то пак «мусульмани». Справжнісінька Уганда, бо нічого не роблять, тільки лежать собі, а їм супчик приносять. Хто б від такого щастя відмовився? А ми з вами, на жаль, мусимо на свій шмат хліба тяжко працювати. — Він нахилився до мене й упівголоса повідомив: — Недавно я собі одну юну жидівочку висмикнув зі свіжого транспорту. Перша кляса. Зараз нею бавиться мій колега, але я був у неї першим. Я їй популярно розповів, що її чекає попереду, і вона не дуже комизилася. Так що інколи й нам щось перепадає.

— Зі свого боку рекомендую сестер Колібрі.

— А що? Вони вже роздуплились?

— Ще й як. Я особисто зняв пробу. Так що запрошую. Там у нас є номер з басейном.

— О, я запрошу ще гера Мюнхау до компанії. Ми з ним завтра маємо завітати до «Атляса», а на вечерю прийдемо до «Жоржа». Знаєте, Андреасе, — тут він мене вперше назвав саме так, — ви мені подобаєтеся. Мабуть, я замовлю за вас словечко, щоб вам під керівництво віддали ще й готель.

Ми з ним завтра маємо завітати до «Атляса», а на вечерю прийдемо до «Жоржа».

— О, це вершина моїх мрій. У мене в голові безліч чудових планів і задумів. Але чому запізнюється гер Мюнхау?

— Він вирішив особисто бути присутнім на допиті двох українських націоналістів. Цих свиней, які вирішили, що їм можна самовільно проголошувати свої фантазійні держави. Тепер вони ще ступили на шлях війни з нами. Ну, нічого, ми їм швидко роги обламаємо.

З цегляного будинку, в якому були затемнені вікна, пролунав несамовитий крик.

— Ох, — зітхнув Краух. — Боюся, що це затягнеться. По-доброму не призналися, що ж — тепер їх гамселять. Якщо чесно, я не люблю бути свідком таких сцен. Але комендант вирішив зблиснути всіма своїми талантами. Ходімо перепустимо по шкелику.

Ми зайшли до зали, сестри відразу кинулися до нас із короваєм, Краух їх зупинив жестом.

— Ще не час. Нехай стане там хтось на дверях, щоб не пропустити відповідальний момент.

Я налив горілки, ми цокнулись, випили й закусили маринованими оселедцями за рецептом пані Помазан.

— Пишно! — похвалив Краух. — Ще по одній.

Та щойно я взявся за пляшку, як влетів кельнер і повідомив, що високі гості йдуть до нас. Колібрі миттю зайняли стійку і намалювали на своїх личках радісні усмішки. Гості увійшли таким рішучим кроком, ніби заходили не до бенкетної зали, а до приміщення штабу. Гер Мюнхау, побачивши коровай, скинув рукавички, віддав їх ординарцеві, відламав кавальчик хліба і, вмочивши в перетертий сіль з часником, поклав до рота. В очах його засвітилося задоволення. За ним і решта берлінських гостей разом з унтерштурмфюрером Рокітою, комендантом Тернопільського Гетто, зробили те саме, а вкінці частувалася таборова еліта: комендант Густав Вільгауз, оберштурмфюрер Фріц Ґебауер, шарфюрери Гайнен і Штайнер. Було також кілька дам на чолі з фрау Отілією Вільгауз. Краух запросив усіх до столу, стежачи, аби сідали вони за рангами. Кельнери заметушилися, підскакуючи до кожного та запитуючи, чого бажають велебні гості. Я стояв, заклавши руки за спину і гордо випнувши груди, мовби демонструючи цим, що і я не гірший за них. Однак мене ніхто до столу не запросив. Зрештою, а чого б мали запрошувати? Там зібралися самі військові. А я хто? Я відступив у глиб зали й стежив за роботою кельнерів, час від часу підганяючи їх. Сестри Колібрі відповідали за напої і пурхали метеликами, здіймаючи вихор своїми широкими червоними, як жар, спідницями, а коли їх хтось притискав до себе, втішено хихотіли. Ну, і як можна було ними не пишатися?

Мене підкликав Краух і звелів вийтишов на двір і зустріти оркестру та сказати їм, щоб починали грати ще знадвору, а ще аби я простежив за їхнім виглядом, щоб не приперлися в брудному взутті чи в якомусь дранті. Я миттю вискочив на двір і вдихнув на повні груди свіжого повітря, бо в залі клубочився дим цигарок.

Почало вечоріти. Брама табору заскрипіла, і я побачив, як ведуть в’язнів, що працювали на заводі за межами табору. Вони були натомлені й не надто веселі, хоча їх зустрічала музика. Прекрасна класична музика. Ціла оркестра грала їм на привітання. Вони кидали зацікавлені погляди на освітлені вікна бенкетної зали, потім на мене, але ті погляди нічого не відображали, здавалося, вони дивляться всередину себе. Коли в’язні проминули пляц, на якому грала оркестра, і зникли поміж бараками, музики рушили до мене. Вів їх ще молодий пан, вбраний у чорний костюм і чорну камізельку. Та й усі вони були в костюмах, правда, різних. Коли наблизилися до мене, я з суворим, але діловим виглядом повідомив їм побажання Крауха і запитав керівника, з ким маю честь.

Я побачив, як ведуть в’язнів, що працювали на заводі за межами табору. Вони були натомлені й не надто веселі, хоча їх зустрічала музика

— Емануель Шлєхтер[102], — проказав старший пан без жодного пафосу.

— О, — вигукнув я. — Та ж то ви написали того шляґера «Тільки ві Львові»! А музику до кіна з Тоньком і Штепцьом? Теж ви? Боже, яка честь! І «Кожному вільно кохати»? І «Я умовився з нев на дев’яту»? І «А ми двай, обацвай»? І «Серце батяра»? Я радий. Невимовно радий зустріти вас. Можна потиснути вашу руку?

Я вхопив його долоню обома своїми й гаряче потиснув, а тоді заспівав:

Що не кажіте —

Нема на світі,

Йой, як серце батяра.

Просте, відверте,

Деколи вперте,

Йой, то серце батяра.

Усмішки на їхніх обличчях мені видалися штучними, вимушеними, так, мовби вони хотіли зробити мені приємне, але через силу. Я запитав, чи з вбранням і взуттям музикантів усе гаразд. Пан Шлєхтер розвів руками:

— То все, що ми маємо. Все, що на собі. Інше наше вбрання забрали кримінальники.

— Чому ж ви не пожалілися комендантові?

— Бо нам жити з ними, а не з паном комендантом.

— Це свинство. Я попрошу гера Крауха, щоб він вплинув на те, аби вас поселили в окремому приміщенні. Люди мистецтва не повинні страждати.

Далі я оглянув кожного прискіпливим оком, так, мовби був самим шарфюрером, комусь поправив комір, комусь вказав на шнурівку, комусь здмухав пір’їнку з плеча, але не міг також відмовити собі у задоволенні потиснути руки цим прекрасним людям.

— О, кого я бачу! Кращі віртуози Львова! Пан Яків Мунд, тисну Граби. Юзеф Герман, тисну ґраби. Густав Керцер, тисну Граби. І сам Яків Штрікс, кланяюсь і тисну ґраби.

Але найбільше мене цікавив пан Шлєхтер, зірка львівського кабарету, від музики якого у фільмі «Волоцюги» я просто млів.

— Я чув, що ви тут з родиною?

— Так, — кивнув він зі смутком.

— То дуже добре, коли є родина під боком. Завше сяка-така підтримка. Ви цілком пристойно виглядаєте, тільки перестаньте горбитися, розправте плечі. Ось так. А тут у вас ґудзичок висить на ниточці, ось-ось відірветься. Непорядок. Це може не сподобатися панам офіцерам. Можна я його... все одно пропаде...

Відтак я підняв обидві руки, як то роблять диригенти, і дав знак, що пора починати. Залунала ніжна небесна мелодія «Віденського вальсу» і спурхнула до небес, музики увійшли до зали повагом, а я за ними, стискаючи у кишені ґудзичка пана Шлєхтера. Гості проте на музиків уваги не звертали, а гомоніли, пили і їли, лише Краух прискіпливим оком зміряв їх з голови до ніг, а потім і він відвернувся і підтримав розмову. Я провів музиків у самий кінець зали, щоб їхня гра не заглушувала розмов. Тим часом мої Колібрі вовтузилися на колінах у двох гостей, одним з них був сам гер Мюнхау. Що ж — прекрасно. Пора й мені перехилити чарку, аби не відставати від загального тонусу я зайшов на кухню, там кипіла робота, пахло смаженим і печеним. Пані Помазан саме оздоблювала свій знаменитий замарстинівський паштет з телятини, печінки, серця і тушкованої цибульки з морквою. Зверху пані Помазан вималювала білим кремом з тертого хрону і сметани привітання «Herzlich willkommen!»[103], оздобила ягодами калини, які вона передбачливо заморозила під зиму і тепер вони виглядали, як живі, та вирізаними з цибулі-пори калиновими листочками. Я покликав пана Помазана і запропонував йому випити по п’ятдесят грам, він нічого не мав проти, ми випили й закусили обрізками вудженини та квашеними огірками.

— І чи то справедливо, пане Попель, що ми мусимо закушувати тими обтинками, а тіво жеруть всьо найліпше?

— Нічого, після бенкету нам ще багато чого смачного залишиться, — потішив я його. — Вони си підуть, а ми всі разом, як одна родина, сядемо за той великий стіл і з’їмо, що Бог послав та зап’ємо собі за наше здоров’я.

— Ов, ми тут затримаємося?

— Серед ночі нас звідси ніхто не випустить. Гості будуть ночувати у гостьовому будинку. А ми тут. Так що тутка ще й поснідаємо.

Коли винесли замарстинівський паштет, гості зустріли його захопленими вигуками та оплесками, та й не дивно, бо ж несли його у чотири руки — такий він був великий, а прочитавши вітання, ще дужче втішилися і конче забажали побачити автора цього мистецького витвору, і пані Помазан вийшла гарно вбрана та ще й зі своєю епохальною зачіскою, і приймала з вдячністю оплески. Була дуже зворушлива сцена. Кельнери змахували сльозу.

Під кінець бенкету до мене підійшов пан комендант Вільгауз зі своєю чарівною дружиною, чемно подякували і сказали, що обов’язково ще мусять навідатися до «Жоржа», бо наша кухня їм неймовірно смакує, відколи ми стали постачати свої обіди. Я подякував за компліменти, похвалив зразковий порядок і чистоту, але не забув також розповісти панові комендантові про бідних музик, які мусять жити з кримінальниками. Він щиро здивувався, хтось, вочевидь, щось наплутав, і їх поселили не там, де він планував. Він обов’язково з’ясує. І поплескав мене по рамені, як свого кумпля. Відтак ще й барон Мюнхау особисто потиснув мені руку і з розчуленням сказав:

— Це було прекрасно, чудово. Я усім задоволений. Правда, гер Краух мені вже нахвалював вас. То мушу сказати, що я не розчарувався. Я між іншим днями розмірковував, кому доручити організацію прийняття у баронів Ґредлів у Сколе, куди має приїхати сам Ґерінґ. І не знайшов кращої кандидатури за вас. Так що готуйтеся. Прийняття має бути на триста осіб.

Я ледь не здурів від щастя. Ноги у мене підкосилися, і я вхопився за спинку крісла, щоб не впасти до його ніг. Стільки гарних слів сипонуло на мене водночас, що я захлинався ними, вони переповнювали мене, мені хотілося закрутитися у танці, але ноги тремтіли і, якби я зробив бодай крок, поцілував би паркет.

Барон ступив до дверей, коли раптом зупинився, обернувся до мене і додав:

— Гер Краух звернувся до мене з тим, щоб передати під вашу руку ще й готель. Я думаю над цим. Щасливо.

Я був на сьомому небі, у мене тремтіло підборіддя, я просто-таки остовпів і дивився услід гостям, поки вони всі не покинули нас, а далі ще кілька хвилин втуплювався в двері, мовби чекаючи, що хтось із них ось-ось повернеться. Мене отямив пан Помазан, підносячи чарку коньяку. Я миттю перехилив її і щойно тоді нарешті згадав, де я і що зі мною діється.

Тут я згадав про музиків, які чемно стояли й чекали розпорядження, не в змозі відвести очей від столу. Я попрохав кельнерів налити кожному по чарці й дати по великій скибці короваю з паштетом і цибулиною. Цибуля дуже помічна, коли бракне вітамінів, я знав з дитинства, бо, коли ми з мамою мандрували, а їсти не було що, нас рятувала цибуля. Я тішився, що зумів догодити цим прекрасним людям і з замилуванням дивився, як вони швиденько тут таки, на місці, згелемзали ці пишні канапки, нахвалюючи їхній смак. І коли вже вони збиралися йти, я запропонував їм вигідний обмін, я попрохав їх, ні — я уклінно попрохав їх подарувати мені на пам’ять по одному-однісінькому ґудзичкові з їхніх маринарок чи камізельок, а в нагороду вони отримають ще по шматку ковбаси. Моя щедрість інколи не мала меж, але такий я уже був — щирий і милосердий. Ніхто з них не відмовився, ба більше, дехто не проти був позбутися й двох ґудзичків, але я потребував до колекції лише одного. Кожного ґудзичка я загорнув у серветку і надписав, кому він належав. Потім усім їм подякував і провів до виходу.

Ніч ми провели у тій таки залі, куди нам аскари принесли солом’яні матраци й коци. Але перед тим, як лягти спати, я запросив усіх наших до столу. Кельнери встигли прибрати все, що не надавалося до вгощення, принесли дещо з кухні й ми гарно посиділи, щедро поливаючи їжу винами та коньяками. А що всі вже були добряче наломлені, незабаром полягали спати й заснули мертвим сном. Вранці нас розбудили й помогли пакуватися, але мені зовсім не хотілося покидати цей табір, де зібралося стільки гарних людей, і я попросив Крауха, аби той попросив Вільгауза дозволити мені прогулятися табором. Пан комендант нічого не мав проти, він покликав одного з аскарів і звелів йому мене супроводжувати.

Коли я рушив зі своїм Вергілієм у цю мандрівку Пеклом, як висловився б кожен, хто ніколи тут не бував, а жив лише чутками, життя тут саме почало вирувати. І з першого погляду було видно, що всі тут мають свою мету і своє завдання. Ось із їдальні виходять в’язні, вдягаючи на голови кашкети, ось муляри тинькують будівлю канцелярії, садівник акуратно підстригає кущики, а фрау Отілія показує йому пальчиками, що і де треба втяти, аби ті кущики виглядали фігурно. Ще двоє робітників малюють білі лінії на пляцу, які повинні вказувати місце, де котрий барак мусить вишикуватися для апелю. Усе гарненько підметено, чоловік з тачкою під’їжджає до кожної купки з порохом і листям, змітає на шуфлю і пересипає у тачку. Можна споглядати вічно цю злагоджену й скрупульозну роботу, слухати ніжний голосочок пані Отілії, про яку часом поширювалися різні вигадки про її жорстокість, але кожен, хто чув цей голос, ніколи в те не повірить. А ось лаштуються грати музики і, коли я їх минаю, вони кланяються мені й дякують, і пан Штрікс тисне мені руку, бо завдяки мені їх просто-таки серед ночі переселили в окремий барак, де живуть нормальні робітники, а не міське шумовиння. Ба більше, у кримінальників навіть вдалося дещо відібрати назад з одягу.

— Пане... — промовив Штрікс і затнувся.

— Андреас Поппель, до ваших послуг, — поквапився йому на допомогу я.

— Пане Андреас, ми невимовно вам вдячні. Ми спеціально для вас першим номером виконаємо шлягер «Тільки у Львові». Але зачекайте, коли робітники вишикуються, щоб іти до праці.

— Пане Штрікс, я буду глибоко зворушений. Але моє зворушення буде ще більше, якщо ви подаруєте мені якусь дрібничку на пам’ять. Наприклад, ґудзичок.

Він вдав здивування:

— Я ж вам учора подарував.

— Ні, пане Штрікс, ні. Ви того ґудзичка вийняли з кишені. Він у вас там лежав. Ви, мабуть, підняли його десь, аби не пропав. Бо на вас не бракує жодного. Чи я помиляюся?

Він зашарівся і розгублено обмацав себе.

— Здається, так.

— Ну, от. Тамтой безіменний ґудзик я вам повертаю. Моя колекція суворо каталогізована. А ви мені можете дати оцей з камізельки. Я бачу, що він тримається лише на одній нитці. Ось... дозвольте... ще раз дякую.

Тут до мене підійшов Якоб Мунд і зашепотів:

— Прошу пана, у таборі є ще деякі відомі люди, чиї ґудзики могли б збагатити вашу колекцію.

— Правда? Хто саме?

— Є тут письменниця Галина Рурська...

— О, я дуже любив у дитинстві її романи. Передайте моє вітання. Обов’язково наступного разу прийду за автографом. А ще хто?

— Є ще кілька чудових поетів: Даніель Ір[104], автор поетичної книжки «Прощання молодості», Кароль Дрезднер[105], автор «Незнайомої», Стефан Помер[106], автор «Подільських елегій», Довід Кеніґсберґ[107] і сам Маврицій Шимель[108].

— Той, що написав «Скрипку передмістя»?

І я тут таки продекламував:

Сплять собі голуби втомлені на кривому замшілім піддашші,

І теплим є вечір, солодким, як квіти рожевих лип.

Сядьмо собі на призьбі, старий мій, сумний Еліяшу

Й балакаймо просто, як з жидом звичайним — жид.

А Мунд пригадав іншого вірша:

Збудив мене вночі твій плач,

Покликали до тебе твої сльози,

Крізь темряву цілую я твій плач,

Крізь темряву спиваю твої сльози.

— Чом плачеш, мила, розтлумач...

Крізь тишу непробудну і без меж,

Крізь темінь непроникну і без меж,

Прошепотіла сплакано вустами

У морок, що стояв між нами:

— Був сон, що ти без мене проживеш.

А я підхопив:

І хоч болів мене твій тихий плач,

І хоч пекли мене гіркі ті сльози,

Я вуст твоїх уже не цілував,

І сліз твоїх уже я не спивав,

А попри ніч, цілунки, сльози

Мовчав.

— Приємно спілкуватися з начитаними людьми, — сказав пан Мунд. — Ми оце порадилися і вирішили, що зберемо від них усіх по ґудзикові, а ви вже нас не забудьте.

— Нема питань. З кожного офіцерського обіду щось залишається. Так що на вашу капелу обов’язково щось відкладуть. Але прошу без шахер-махеру. Усі ґудзики мусять бути автентичні.

Тим часом в’язні вишикувалися. Пан Штрікс дав знак, і оркестра заграла «Тільки у Львові», а в’язні рушили на працю до фабрики, що називалася «Deutsche Ausrüstungswerke», скорочено «D. А. W.», вона постала на місці закладів Штейнгауза на Янівській. Виглядали в’язні нездало, були худі й виснажені, дехто заходився кашлем, а в очах їхніх, коли зиркали у мій бік, чомусь зблискувала ненависть, хоча, що я їм міг зробити поганого. Видно було, що це прості люди, дуже далекі від витонченого мистецтва і музики, тому всі старання капели пішли намарне, робітники не зрадили жодного ентузіазму, радості чи пориву, йшли, як ідуть на похоронах за небіжчиком — похилені, втуплені в землю, опущені. В цьому я побачив ознаки невдячності, все ж музики грали від душі, і я єдиний їхню гру нагородив оплесками.

Ми з аскаром пішли далі. За будинком канцелярії виднівся мур з фірткою, а за тим муром — стояли будинки не схожі на інші забудови на терені табору. Я поцікавився, що гам. З’ясувалося, що там казино, каварня і крамниці для таборової обслуги. Далі йшли бараки, вони були порожні, бо всі їхні мешканці пішли до праці. Я поцікавився, де знаходиться «Уганда». Аскар засміявся і показав рукою на перехняблену будову збиту з дощок, що вже почорніли. Ми підійшли ближче, і я хотів зазирнути, але аскар відраджував, торкаючись пальцями носа і натякаючи на сморід. Ну, що ж — коли я зміг свинарником прогулюватися, то й цієї клоаки не обмину, всередині панувала напівтемрява, на долівці на соломі лежали привиди, хтось із них тягнув до мене руки, хтось щось булькотів чи плямкав, а дехто лише безгучно роззявляв рота і намагався, мабуть, щось сказати, але тільки ковтав повітря. Запахи тут гуляли не надто здорові. Я не відважився проходити вглиб, бо тут міг бути й тиф, і ще яка зараза. Я лише окинув поглядом це побойовисько, намагаючись зрозуміти, що то за люди й чому вони тут. Невже небажання працювати настільки сильне, що вони готові гнити живцем? Раптом почув я чиєсь мукання, обернувся і побачив почвару схудлу на кістку, з запалими щоками й ротом. Зубів у неї майже не зосталося. Вона підповзла до мене і прошамкала щось, я з подивом упізнав своє ім’я. Щойно придивившись, я зрозумів, що то був чоловік.

— У-уанкі... — белькотів він, намагаючись вимовити щось для нього дуже важливе, аж поки не видушив: — У-уанскі... — А тоді ще раз: — У-узанскі...

Я отерп. Невже Ружанський? Я перепитав, а він закивав головою. Живий. Ще живий.

— Пане Ружанський! — вигукнув я цілком щиро. — Яка приємна зустріч! Як ся маєте?

Він лише похитав головою і запитав:

— Яа-ак хмо-о-оя Ме’ася... я-ак во-она...

— Добре, добре все з нею, — кажу. — Ми чули, що ви померли. Вона дуже за вами побивалася. Просто місця собі не знаходила.

— А я-а не умев... я не умев... ска-азіт їй... я не умев...

Він плакав, спершись долонями на долівку та хитаючи головою. Пушка духу в ньому зосталася, а все ж не покидала його, сльози стікали в порох. Сіре, запечене на сонці обличчя скидалося на невдалу маску.

— Добре, добре, — заспокоював я його. — Обов’язково розповім. Обов’язково. Ми ж бо сусіди, як не як. Але повіджте мені, що вам є? Казали, що у вас було запалення.

Він похитав головою.

— Не за-апа’еня, не... я го-одний... ми п’а-асюва’и у каме... каме...

— В каменярні?

Він кивнув.

— Ї-істи да-ава’и тікозу-упуз... з... букви...

— З брукви...

Він кивнув. Потім повів рукою по бараку і додав:

— Во-они всі... всі... там бу’и...

Потім підвів голову, в запалених червоних його очах було повно сліз.

— Ме-е’ася... во-она носила ї-істи... бідна... вона має ї-істи?..

— Має, має, не турбуйтеся. Там ще біди нема.

— До-об’е... — він з зусиллям підсунув ногу вперед, стягнув з ноги дерев’яного постола і щось вийняв з нього, а відтак простягнув мені: — Ві-ізьміть... пе-е’дайте Ме-е’асі...

Я взяв. То був маленький медальйончик без ланцюжка. Я відчинив його — на мене дивилося ніжне, усміхнене обличчя Меласі.

Я не зміг би порятувати десятки тих нещасних, але, може, бодай одному Ружанському допоміг би? Я пообіцяв йому, що передам усе Меласі. Аскар сидів на лаві й курив. Поглянув на мене з посмішкою, видно, йому дивним видалося моє спілкування з людиною, що перетворилася на примару. Тут я пригадав собі циганів і запитав, куди вони поділися. Аскар відповів недбало:

— Пошлі на пєскі.

— Які піски? — не зрозумів я.

— В лєсє у Лисінічах. Там пєскі. Льогко копать.

— То їх усіх? І дітей?

— Усєх, мать єго. — Він вилаявся, встав і, ми пішли назад. — Как жить после етого... — бурмотів він, мов і не до мене. — Как жить...

Мої якраз уже все заладували в автобуси й чекали на мене. Я попросив пані Помазан запакувати мені рештки паштету, потім дав його аскару разом з пляшкою горілки.

— Горілка вам, а оце занесіть тому бідоласі.

Він стенув плечима, мабуть, продовжуючи дивуватися і, сховавши горілку під куртку, пішов до «Уганди». В мені боролися співчуття до Ружанського і любов до Меласі. Авжеж, я його сюди запроторив, але він би й так тут рано чи пізно опинився, та ще й не сам, а з нею, бо це лише завдяки мені вона не тут, не гарує на фабриці, не їдять її воші, й не пропадає вона з голоду. Фактично він би мені міг бути вдячний, якби, скажімо, довідався правду, кожен нормальний чоловік був би вдячний, бо ніхто не хоче горя своїм близьким. Хоча він може мати мене й за потвору, але хіба потвора не здатна кохати?

Співчуття до чужої недолі ніколи не було мені чужим, я справді співчував багатьом нещасним, але я нічим не міг їм допомогти, як і тоді, коли стрільці помирали на тиф чи від ран, а я дивився, як вони помирають і думав, чим можу скрасити їхні останні хвилини. Але я був тоді дитиною і від мене мало що залежало, я лише робив на своєму обличчі добру погідну міну, яка б відволікала їх від сумних думок. Аби вони теж відчули таке ж умиротворення, яке панувало наді мною, і не занепадали духом, я їм казав, що Бог є, і він чекає на них. Правда, мені здається, що це їм не дуже подобалося, бо вони до останку думали, що виживуть.

4

— Що ви там побачили? — запитав мене тихо пан Помазан, коли ми вже їхали в автобусі.

— Чистець, — відказав я, — в якому очищаються душі на шляху до Господа.

Він подивився на мене з недовірою і похитав головою. Дорогою я думав, а що було б, якби я розповів Меласі про її чоловіка та передав той медальйон? Нова трагедія? Вона уже заспокоїлася, змирилася зі своєю долею і жила своїм звичним життям — лежала то в садку, то в хаті на канапі й читала свої кримінали. А я ж і подбав, щоб вони у неї ніколи не переводилися, бо перевіз цілу бібліотеку від якогось професора, що його німці застрелили на Вулецьких пагорбах. Там, звісно, були не лише кримінали, а багато й мудрих книжок, які я взявся читати, коли мав вільний час. Я читав філософські трактати, вгризаючись у кожне слово і намагаючись дошолопати, чим є сенс життя і ким є людина, і чи можна виправдати смертю однієї людини життя другої. А потім жити життям тієї померлої чи страченої людини, переймаючи після неї все, навіть калісони, а відтак і звички, які його дружина час від часу зраджувала, або навіть ловлячи на собі його ім’я, яке вона механічно вживала, звертаючись до мене. І весь цей час він ще жив, лупав камінь, ковтав пилюку, губив зуби і здоров’я, переховував медальйон, за який би його розстріляли на місці. То він таки не ледарював? Як і весь той барак? Дивно. Чому вони не втекли, коли надходили німці? На це була часткова відповідь. Мені розповідали, що геть усі вагони були забиті рускими і їхніми родинами, забиті награбованими меблями, посудом, лахами, постіллю — вони все це вивозили на «родіну», а євреям уже не вистачало місця, а щоб ті не панікували, їх заспокоювали й переконували, що нічого їм не загрожує.

Однак у цьому всьому моєї вини нема. Чому я повинен про це все думати? Все, що відбувалося довкола мене, відбулося б і так, усі смерті, всі трагедії, все це нікуди б не ділося. Не має значення, ким ти є і на якому боці, бо ти мурашка, ти мусиш пристосовуватися до того рельєфу, серед якого опинився. Мусиш зливатися з ним, не виділятися, і тоді, можливо, тобі пофортунить — ти виживеш.

Краух мене лякав і водночас притягував, мені хотілося бути ближчим до нього, заслужити місце біля нього, і, здавалося, я не зле упорався, а однак між нами була значна відстань, він був елітою, а я недоробленим німцем, який ніколи себе раніше німцем не почував, і щойно тепер відчув, як росте всередині гордість за причетність до цього великого народу. Мені хотілося Крауху говорити компліменти, казати йому щось приємне, тиснути йому руку, а то й, обнявшись, як два камаради, прогулюватися вулицями, не минаючи жодної кнайпи. Бажання говорити людям приємні речі жило в мені завжди, я міг кому-небудь, хто виглядав насправді погано, казати, що він чудово виглядає, похвалити його одяг, чи усмішку, а якщо усмішку, то вже й зуби. Зуби в Крауха були великі й хижі, і коли він усміхався, це був усміх вдоволеного собою жеребця, здавалося, що він ось-ось заірже і вдарить копитом. Я прочитав у одного філософа, що той якось вирішив з’ясувати, до якої межі можна лестити людині, не вселяючи їй відрази. Він піддав випробуванню три дуже поважні особи: Спочатку він їх уважно вислухав, що само по собі дуже приємно, потім щось перепитав, демонструючи цим, як сильно він перейнявся їхніми розповідями, і нарешті висловив своє захоплення проникливістю і всеохопністю їхньої думки, зауваживши, що йому не раз траплялося чути розмови на ці та інші теми, але щойно зараз він почув усю ваготу і ґрунтовність теорії, таку вражаючу глибину поглядів, таке проникливе розуміння людей, про яке раніше й не міг навіть здогадуватися. Звичайно, ці похвали припали всім дуже до смаку, але він на цьому не зупинився, він продовжував хвалити, й щодалі він підносив рівень своїх похвал, то більше задоволення демонстрував його співрозмовник. Ба більше — підлесник і сам отримав компліменти, на які не сподівався, і які навіть попервах зневажив, але згодом відчув, що вони таки відшукали затишний притулок у глибині його серця. Словом, завдяки тому, що протягом одного вечора він тричі виступив у ролі безсоромного підлесника, він придбав трьох друзів, трьох справжніх і вірних друзів, які про нього завжди пам’ятали і зробили тисячу послуг, про які він навіть не просив. Чи не міг би і я у своїх стосунках з Краухом возвеличувати його на кожному кроці, підносити його і тягнутися й самому до його рівня, як тягнеться стебло квасолі по тичині, а врешті-решт переростає і саму тичину... Та що там — мені хотілося бути ним, мужнім войовником, який вершить долі людей, носити його уніформу, поскрипувати хромовими чоботами або погойдуватися з носака на обцас та постукувати стейком по нозі. Якби Краух був жінкою, я б кохав його, я б тулився до нього й упокорювався б від самого лише його погляду, я б дозволяв себе шмагати нагайкою, але він чоловік, і мій дивний потяг міг би потрактувати негативно. Я й так переживав, чи він не сприйме з відразою мої спроби затримати на зайву секунду його пухку руку у своїй, коли ми вітаємося, це ледь помітна секунда чи й дві, але щоразу для мене вона особлива, моя рука відразу починає пітніти, і тоді я відпускаю його руку, щоб не довелося йому витирати її хустинкою.

Увечері ми мали гостей в ресторації, вони гуляли допізна, а потім Краух і Мюнхау, підхопивши сестер Колібрі, подалися до сорокового номеру. Вранці барон записав у нашій книзі гостей: «Lemberg ist schön und größten ist der George!»[109] і сказав на прощання:

— Готель ваш. Гер Краух підготує всі документи.

Я заторохтів:

— Пане бароне, я не просто вдячний, я щасливий. Щасливий тому, що отримав цей високий подарунок від такої людини, як ви. Я віддавна стежу за вашими героїчними діями на благо Райху, я захоплений вашою мужністю і мудрістю, вашими подвигами і звершеннями, які безперечно будуть вписані золотими літерами в нашу героїчну історію. І приймати такого визначного діяча тут, у нашій ресторації і в нашім готелі, для мене висока честь. — Здається вийшло не зле, адже я промовив усе це з запалом, з гарячим переконанням у кожному промовленому слові, додавши також дещо й про Крауха: — Безперечно моя вдячність адресована також панові Крауху, моєму янголу-охоронцеві, чий приклад беззастережного служіння Батьківщині надихає і мене.

Барон спочатку був злегка здивований, але потім розплився в усмішці й поплескав мене по щоці. Рука його була в рукавичці, і я відчув запах якісної шкіри.

XVI. Стефан

1

Десь за рік я нарешті довідався, якому високому чинові припав до смаку палац Ґредлів і хто стоїть за транспортуванням золота на грецький острів. З нагоди візиту райхсмаршала Германа Ґерінґа до Львова в палаці планувався бенкет. Краух запросив і мене з Ірмою. На мій подив, Ірма відразу погодилася, хоча я думав, що доведеться її вмовляти, все ж той палац для неї був дорогим, а я не хотів жодних конфліктів чи непорозумінь з Краухом. Мені треба було приспати його пильність, щоб за відповідної нагоди позбутися набридливої опіки.

Дещо пізніше я довідався, чому Ірма, яка раніше ходила на офіцерські посиденьки ледь не з примусу, і страшенно нудьгувала, раптом змінила свою думку й охоче відвідувала всілякі гостини й застілля, де збиралися німецькі офіцери зі своїми дружинами. Вона співпрацювала з польським підпіллям, яке тоді діяло у Львові, але нічого мені про це не казала. І не тому, що не довіряла, а задля моєї безпеки. Вона завжди жваво підтримувала будь-яку бесіду з іншими жінками, легко знаходила ключики до їхніх сердець і витягувала купу інформації, якою потім ділилася з кимось мені невідомим. Не знаю, що б я зробив, якби дізнався про це ще тоді. Мені було б страшно за неї. І коли Краух сказав, що не може зрозуміти, звідки витікає інформація, я й вухом не повів, нічого не підозрюючи. Хоча інколи несамохіть інформатором для Ірми був і я, коли розповідав їй про плановані перелети нашої авіації, бо вона завше докладно все випитувала, а я це розцінював як увагу до моєї роботи.

Ми приїхали зранку і спочатку провідали її матір на околиці Сколе. Вона трималася молодцем, все ще щиро вірила у правосуддя і справедливість та бомбардувала листами різні установи, вимагаючи звільнення свого чоловіка. Мені раптом спало на думку, що я міг би звернутися з цим до самого Ґерінґа, але баронеса не мала щодо цього оптимізму.

Ірма відмовилася показати мені палац, їй було досить тієї екскурсії, яку вона з батьками провела для гестапо, надто перенервувавшись тим, що заподіяли совета. Я ж прогулявся разом з усіма гостями й зі смутком думав про те, що рано чи пізно все найцінніше вивезуть до Райху.

Під час бенкету я побачив чоловіка, який вистежував нас у Сяноку. Отже, він раніше працював на НКВС, а зараз на гестапо? В очах нишпорки зблиснула тривога. Видно, не все так у нього гладко. Упізнавши Ірму, він здогадався, що його було одурено, але це більше нічим нікому не загрожувало.

Коли дами покинули залу і вийшли до парку, Краух підвів мене до райхсмаршала і познайомив:

— Оберлейтенант Стефан Шуберт.

Ґерінґ поглянув на мене зацікавлено, усміхаючись кутиком вуст, хитнув головою, потиснув енергійно руку і промовив тихо, але з притиском:

— Отже, це ви. Я тішуся вашим успіхам. Все, що ви зараз робите, має надзвичайну вагу.

Я відповів якусь банальність, а за мить Ґерінґ уже виголошував на ходу заготований, мабуть, наперед спіч тим, хто його оточував і ловив кожне слово. Ірма його слів, на щастя, не чула. Вона крутилася біля жінок, дуже швидко зав’язавши з ними по-товариськи довірливі стосунки, та тільки й чекала нагоди, аби наблизитися до дружини Ґерінґа. І коли вони розбалакалися на нейтральні теми, Ірма перевела розмову на минуле палацу, на легендарні лови, які тут відбувалися, а відтак розповіла про свого батька. Вона при цьому нічого не просила, але дружина райхсмаршала несподівано перейнялася цим і пообіцяла поговорити з чоловіком. У це було важко повірити, але наступного дня барон Ґредель опинився на волі. Він побув з нами кілька днів, а відтак Ірма повезла його в Сколе до мами. А я оцінив, як багато можуть зробити жінки таким дипломатичним способом, нічого не приспішуючи, нікого не вмовляючи, ні в чому не переконуючи, але при цьому повернути розмову так, аби вийшло на їхнє.

Ірма належала до жінок, яких можна було для себе відкривати щодня. Ми ніколи з нею не сварилися, але сперечалися часто, і я в тих словесних змаганнях завше програвав, бо її реакція на будь-яку мою репліку була миттєва і влучна, тоді як я переважно гальмував. Доволі цікавий стан після того, як кохана чимось дорікнула, і я змовчав, а наступного дня уже маю неймовірно влучну відповідь. І ось я її подумки формулюю, потім репетую у кабінеті, врешті з’являюся перед її ясні очі й виголошую з поставою Цицерона. Але мене чекають її невинні ясні очі: «Е-е... Ти про що?»

XVII. Андреас

1

Готель став моїм. Я — готеляр. Пан готеляр. Тепер у мене під рукою не тільки кельнери й кухарі, а ще й ціла зграя покоївок. Я негайно покликав адміністратора готелю, то був поважний пан років за шістдесят зі старою ще виправкою, що ходив так, мовби проковтнув жердину. Він був австріяком і називався Якоб Кляйн. За совєтів він утік до німців, а відтак повернувся. Я поцікавився, де зараз директор. Директора не було. На світанку за ним прийшли з гестапо і кудись забрали. Я повідомив, що тепер я директор і хотів би оглянути готель і свій кабінет, але адміністратор покрутив головою. Ні, так не можна, пан директор може ще повернутися, а в мене, мовляв, нема жодних підтверджень, що став директором. Ага, добре, я це запам’ятаю. Я зиркнув на нього гострим поглядом і пішов у справах. По обіді папери, які підтверджували мою нову посаду, були в мене. Я помахав ними перед очима адміністратора і сказав, що надалі йому варто бути обережнішим у своїх ваганнях, бо це ще невідомо чим може закінчитися. Він кивнув, потупивши очі. Тоді я сказав, аби провів мене всіма приміщеннями. Я хотів сказати «моїми володіннями», але пошкодував його і не став морально добивати.

У готелі було 93 покої, з яких 32 — апартаменти з лазничками, впорядкованими на найсучаснішому рівні. Всі номери були з холодною і гарячою водою, центральним опаленням, телефоном і світлосигналами. Коли я попросив цінника, адміністратор сказав, що ціни поки що не стабільні, й ми змушені орієнтуватися за цінами довоєнними, відповідно їх коригуючи. Він подав мені старий цінник. «Покій одноліжковий коштує від 6 золотих за добу, покій дволіжковий — від 12 золотих, — писалося там. — Ціна покою з ванною — 13 золотих, дволіжкового з ванною — 24 золотих. У готелі є першорядний ресторан і вишукана каварня, в мармуровій залі щовечора концерт сальонової оркестри».

Під час прогулянки готелем я зауважив, що нема тут кімнати №13. Те, що у Львові не було будинків №13, було для мене звичною річчю, але щоб у готелі? Пан Якоб пояснив, що так є не тільки в нашому готелі, але й у всіх інших готелях, бо гості навідріз відмовляються у таких покоях селитися. Тому їх тримати невигідно.

— Хоча, — тут він стишив голос, — трапляється, що покій №13 таки з’являється?

— А то ж як? — не зрозумів я.

— А так, що бували випадки, коли хтось у покою №11 або №15 міг чути звуки за стіною — то міг бути тихий жіночий плач, могло бути човгання ніг, хтось гейби пересовував меблі. Коли ж гість піднімався з ліжка і виходив у коридор, то бачив, що звуки долинають з кімнати №13. Жодні стукання в двері й прохання не галасувати не допомагали. Але коли гість будив готеляра і повертався з ним на місце події, кімната №13 зникала безслідно.

Пізніше, коли між нами уже не панувала напруженість, він розповів мені, що був свідком того, як до «Жоржа» надвечір 13-го червня 1905 року прибув сам шах Ірану Мозаффер-ед-Дін. Пан Кляйн тоді працював кельнером, і візит шаха залишився в його пам’яті одним з найяскравіших.

Надвечір 13-го червня 1905 року прибув сам шах Ірану Мозаффер-ед-Дін

— І що ви си гадаєте? — запитував він мене. — Чим найбільше ласував шах? Нігди не вгадаєте. Бо квашеними огірками. В Ірані їх нема. Я детально пригадую меню святкового обіду. На стіл подали крупник[110], лосося у майонезі, яйця «vive le roi», зрази телячі по-паризьки, курчата по-віденськи, мізерію[111], каляфйори[112], суфле з абрикосів, фрукти в тісті й узвар зі свіжих полуниць. А коли біля дев’ятої вечора шах вийшов на балькон, юрба, що зібралася на майдані, привітала його радісними окликами. Шах у відповідь помахав рукою. Народу перед готелем зібралося стільки, що поліція кінна і піша не могла з ним ізвладати, і щойно після півночі нарешті відітхнула, коли тлум розійшовся. Лише перед брамою готелю залишилась варта.

Уся перська делегація зайняла 76 покоїв. Для самого шаха наготували три покої: вітальню у сецесійному стилі, їдальню — в перському, а ліжко встановили низьке, широке і квадратове. Бо, видно, у сні любив шах катулятися. На сніданок шах їв яйця і пив чай з чорним хлібом, який йому дуже смакував. На другий сніданок шах їв страву з баранини. Для приготування страв для шаха і його супроводу працювало щодня 12 кухарів. За триденне перебування шаха і його почту пан готеляр Бжезіцький виписав рахунок 48 тисяч корон. Відповідальний за розрахунок обурився і сказав, що це дуже дорого, і якщо пан Бжезіцький буде так рахувати, не отримає від шаха жодної відзнаки. На це пан готеляр відповів, що має в дулі будь-які відзнаки, а воліє живі гроші, надто, що з того рахунку йому мало що перепаде. Суперечка дійшла до того, що готеляр пообіцяв, якщо з ним не розрахуються, він стане разом з дружиною в брамі й пожаліється самому шахові. Врешті сторгувалися, і Бжезіцький отримав 44 тисячі корон.

Кабінет директора виглядав скромно і зі смаком. Дубовий стіл, шафа з горіха, шкіряна канапа, кілька крісел. На столі купа якихось паперів, різне канцелярське приладдя. Директор був педантом, усе рівненько поскладане. Треба й мені цього навчитися. В шафі був невеликий бар з різними напоями. Я оцінив вишуканий смак колишнього пана готеляра, налив собі келишок рому, сів у вигідне м’яке крісло і закинув ноги на стіл. Не знаю, чи він робив те саме, але мені хотілося відчути себе господарем у всьому, навіть у такій дрібничці. В шухляді я знайшов навіть кубинські циґари, спробував закурити, але вдусився кашлем і загасив. Я відчинив вікно, з Академічної було чутно спів вуличних музик:

Я люблю пишних пань найдужче,

Я кажу їм: моя пампушка,

Бо пишна панна, пишна панна

М’яка, як пухова подушка.

Сто кіля! Сто кіля! Сто кіля!

Це моя кохана Міля!

Сто кіля! Сто кіля! Сто кіля!

Моя перинка Міля.

Худі жінки такі поспішні

І в любощах не мають стриму,

А я в цій справі хочу спокій

І не полюю за худими.

Я подумав, що смаки наші збігаються, авжеж, худі переважно стерви, підступні й не прогнозовані, не те, що моя пухкенька Мелася, яка потягається у ліжку, мов кішка, виставляючи напоказ усі свої приваби, всі свої м’якенькі й кругленькі скарби, всі складки свого пишного дріжджового тіла, а все задля того, аби досягнути задоволення, якого вона не отримувала раніше, бо над усе їй подобається, коли над нею знущаються, коли я грубо перекидаю її на живіт, хапаю за стегна і ставлю так, як мені цього хочеться, а потім ляскаю по цій хупавій сідниці, яка так апетитно подригує. Мені здається тоді, що я мчу верхи на дикій кобилиці, й мені хочеться вимахувати шаблею та кричати щось запальне, мчати степом, хапаючи очима мерехтливий обрій, ковтаючи розпашіле гаряче повітря і вдихаючи запах трав. Цікаво, якщо зважити Меласю — скільки буде? Ні, там далеко до ста кіля. Може, вісімдесят? Але жодного фунта не віддав би, ні грама зайвого.

Потім мої думки перескочили на Крауха. Вітаючи мене з новим підвищенням, він сказав, що відтепер я «буду його очима і вухами» не тільки у ресторації, а й у готелі. І це в мене викликало почуття занепокоєння, бо ж він не висвітлив мені, що саме його цікавить і до чого я повинен прислухатися та приглядатися. Невже й за нашими офіцерами, їхніми жінками й коханками?

Я переніс свою колекцію ґудзиків до директорського кабінету. Пан Помазан мені виготовив спеціальний альбом, у якому були прозорі кишеньки, а в кожній ґудзичок із написом. Час від часу я люблю гортати його і згадувати, кому належить той чи інший ґудзик. Шкода, що серед них нема ґудзика мого тата. Мамин є, а татового нема. Зате я побував у Янівському вдруге і розжився ще кількома цінними надбаннями. І ось уже в мене красуються ґудзики поетів Даніеля Іра, Кароля Дрезднера, Стефана Помера, Довіда Кеніґсберґа і самого Мавриція Шимеля, чиї книжки у мене давно прочитані й на багатьох сторінках підкреслені. Ба більше, на полях ще й чимало моїх зауваг, бо така вже моя пристрасть — читати книжки з олівцем. А дістався мені увесь цей скарб за певну кількість харчів. Для когось такий обмін був би дивним і неспівмірним, бо справді віддати за ґудзик шмат ковбаси — це божевілля, але я дивився на все це інакше. Ґудзики на відміну від людей вічні. І коли я беру котрийсь із них і кручу в пальцях, то так, мовби крутив його власником, а в обрисах ґудзика вгадував риси обличчя людини, якої насправді й не бачив, хоча й чув про неї.

2

Настав знаменний для мене день, коли треба було готуватися до бенкету в палаці баронів Ґредлів у Сколе. Тобто запаси ми робили заздалегідь, закуповували продукти, заквашували, засолювали чи замариновували все, що треба, але найважливішим днем був день напередодні бенкету, коли все вже треба везти до Сколього і там готувати. Ми знову виїхали двома автобусами, які нам надав Краух, за кермом сиділи офіцери у святкових мундирах. Палац, незважаючи на те, що за совєтів перетворився на чекістську контору, не втратив своїх приваб, вже здалеку він визирав, наче білий лебідь, з-за дерев і кущів і манив око. Оточений був пречудовим англійським парком, до обійстя вела кована брама. Перед палацом красувалася велика алебастрова фонтана, оздоблена алегоричними фігурками, з яких прискала вода.

Настав знаменний для мене день, коли треба було готуватися до бенкету в палаці баронів Ґредлів у Сколе

Нас зустрів літнього віку майордом з бездоганними манерами, завів до палацу, показав де що є, познайомив з їхнім кухарем. У палаці розмістилося гестапо, і окрім старого майордома, кухаря та двох прибиральниць, жодної челяді не лишилося. Господарі палацу, очевидно, втекли, забравши з собою його дух. Я передав кухаря в розпорядження пані Помазан.

В барона на задвір’ї була доволі велика кам’яна вуджарня з запасом нарубаних дров з плодових дерев, у ній і заходилися мої батяри вудити м’ясиво, їх чекало ще багато роботи, бо їм же ж припало пекти цілого оленя, впольованого в місцевих лісах. Пан Помазан взявся за рубання голів качкам і курам, сестри Колібрі скубали, а палацовий кухар потрошив тушки й чіпляв на гаки в кухні, аби остигали. Пані Помазан розпочала своє кулінарне чаклування над паштетами й м’ясними запіканками. Касієрка Ванда Крушинська старанно записувала всі продукти, які перевантажили з автобусів до пивниці, а з пивниці переносили до кухні, ключ від пивниці теліпався у неї на поясі.

Я прогулявся палацом, милуючись лицарськими обладунками, мечами, списами, галябардами та головами впольованих звірів, у тому числі й екзотичних — були там голови лева, пантери, леопарда, зебри, крокодила, бегемота, було й чимало опудал різної пташви. Я читав у якомусь номері часопису «Ловець», що палац у Сколім — то рай для мисливців, бо його господар Річард Ґредель віддавався цьому улюбленому заняттю з подиву гідною пристрастю, бо не тільки займався ловами, але й розмноженням звірини, в лісах довкола палацу було повно сарн, оленів, диків, зайців та фазанів і тетеруків.

На стінах висіли різнобарвні прапори, штандарти, картини й гобелени, а зі стель звисали фігурні жирандолі. Зазирнувши до бенкетної зали, я був немало подивований її виглядом. У повітрі панували п’янливі запахи квітів, довжелезні столи були покриті білими накрохмаленими обрусами, а поверх обрусів стояли різьблені вази з майстерно укладеними букетами. Навпроти кожного крісла чекали наготовлені келихи, срібне приладдя, серветки й сільнички. Я вдихав це настояне на квітах повітря на повні груди й відчував, як стає мені легко-легко, наче якомусь янголу, що прийшов сюди чинити добро. Я, розкинувши руки, прострибав залою з кінця в кінець, крутнувся на одній нозі й раптом побачив, що за мною хтось стежить. Я завмер. З-за портьєри вийшла краля в білій сукні, квітка гібіскуса червоніла в її волоссі. Вона окинула мене здивованим поглядом і поцікавилася, хто я такий і що тут роблю.

— Андреас фон Поппель, до ваших послуг, готеляр і ресторатор, — проторохтів я з легким поклоном. — А ви, перепрошую, хто?

— Баронеса Марселіна Ґредель. То це ви готуєте бенкет? — тепер вона дивилась на мене, відкинувши злегка голову назад, як то роблять поціновачі картин. — Але мене цікавить, що означає ваше стрибання по залі?

— О, ваша милість, нічого особливого. Я лише намагався перевірити, чи не заслизький часом паркет, щоб, не приведи Господи, мої кельнери не слизькали й не гугупали разом з тацями.

— І як?

— Може бути. Хоча я все ж таки пораджу кельнерам натягнути на мешти чорні полотняні покрівці. Вони не кидатимуться в очі, але забезпечать безпечний рух.

— Гм, — повела бровами баронеса і, підійшовши до столу, понюхала букет. — Дивно, — промовила вона, — жодного запаху. Мертві квіти... мертві квіти...

Вона рвучко повернулася і зникла за запоною. Я здивовано провів її поглядом, а за хвилю до зали увійшов майордом.

— Все гаразд? — запитав він. — Нічого не бракує?

— Ні, слава Богу, все на місці. Скажіть, а де зараз барон і баронеса?

Майордом роззирнувся і тихо шепнув:

— Барона Річарда разом з дружиною забрало гестапо. Дружину відпустили, а барон... можливо, у тюрмі або в Янівському таборі.

— Не боїтеся мені розповідати такі речі?

Він сумно усміхнувся.

— А що мені втрачати? Той світ, у якому я був щасливим, уже не повернути.

— Я щойно бачив баронесу Марселіну. Розмовляв з нею.

Старий здивовано поглянув на мене.

— Справді? Вам неймовірно пофортунило. Вона з’являється не кожному.

— Як то?

— Баронеси Марселіни фон Ґредель нема вже на цьому світі років тридцять. Хоча я її бачив перед самим початком війни, вона тулила пальця до вуст, і очі її були нажахані.

Я рушив до заслони, шарпнув її, але за нею нікого не було.

— Так-так, — проказав майордом, — вона часами виходить звідти, а часами просто з гобелену, на якому її зображено у ловецькому одязі. Колись тут буяло життя всіма барвами. Щосезону ревіло в лісах п’ятсот п’ятдесят оленів-самців, а сарн водилося до двох тисяч. Ліси були поділені на окремі терени, кожен з яких мав свою колибу з кухнею, пивницею й кльозетом. Між окремими ловецькими стійками навіть був телефонний зв’язок. Пантрування звірини полегшувала система стежок, інколи навіть видовбаних у скелях. Брати Ґредлі мали власний оркестр з тридцяти шести музик, який презентував свій багатий репертуар на кожних ловах, а також під час різних урочистостей і свят. Ґредлі, скажу вам, витрачали величезні гроші на підгодовування звірини в лісі. То вже, прошу пана, стало легендою, якою була виняткова гостинність братів Ґредлів, а особливо Річарда. Товариство, що заїжджалося до палацу, поселяли безкоштовно під постійну опіку служби, забезпечували харчуванням, палацовою бібліотекою і розмаїтими розвагами у вигляді симфонічних концертів, театральних вистав та кіносеансів. їх обслуговувало шість «роллс-ройсів». Приїхати до Сколього на лови, організовані бароном, для кожного мисливця було винятковим святом. Хто тут лише не полював! І князь Демідов, який застрелив дев’ять оленів, і князь Льовенштайн, і містер Літтлдендейл з Лондона, граф Чіарчьяні з Італії, князь Альба з Іспанії і його побратим Дон Міґель Браґанца, князь Віртенберзький, власник броварні в Окоцімі граф Ян Ґьотц. Був то великий світ мисливців. Великих мисливців.

Він замріяно дивився у високе вікно, за яким розлягався парк, і на його віях бриніли сльози.

3

Заки ще гостей не було, я вирішив поглянути, що таги у бароновій пивниці, покликав Ванду, і ми разом зайшли у це грандіозне приміщення, в якому височіли стелажі вин, коньяків, ромів та інших напоїв. Я висмикнув пляшку рейнського, підморгнув Ванді, розкоркував і запропонував випити просто з горлянки. Вона не відмовилася, і ми спорожнили всю пляшку. Я помітив, як схвильовано піднімаються й опускаються її перса, і не міг стриматися, щоб не пригорнути й не поцілувати, вона не опиралася. Я погладив її перса і став розстібати блюзку, але тут уже вона почала злегка пручатися, правда, не настільки рішуче, аби я міг стримати свій натиск, і врешті я висадив її на стіл, а за мить ми уже кохалися з нестримним запалом, вона кусала мої губи й позойкувала, як мишка, під кінець я мусив затуляти їй вуста долонею, щоб не наробила репету на цілий палац. Закінчилося тим, що Ванда мені прокусила долоню. Довелося перев’язати. Після того ми випили ще одну пляшку і подалися нагору.

Наступного дня з самого ранку почали з’їжджатися гості з самого Берліна, Ґданська, Кракова і Варшави. Багато хто з них був з дамою. Авта під’їжджали за автами, почесна варта салютувала, оркестра грала марші й уривки з героїчних опер. Усіх гостей розводили по покоях. Райхсмаршал Герман Ґерінґ був огрядним чоловіком, який намагався ступати підкреслено рівно, повертаючи до співрозмовця не шию, а відразу пів тулуба, мовби демонструючи свою вищість. Дама, що його супроводжувала, була дебелою і теж величавою, на шиї у неї зблискувало діамантове кольє. Сестри Колібрі, знову вирядившись в народний стрій, кинулися до високого гостя з паляницею.

Я подався на задвір’я, перевірити роботу моїх батярів. М’ясиво вони завудили ще звечора, а тепер морочилися з оленем, крутячи його на рожні над вогнем.

— То та гойда Марина[113], жи ся приперла зі сраймаршалом, його кубіта? — спитав Додьо.

— Ціхо, — усміхнувся я. — То велика пані.

— Зацна пані з калабані, — відказав він. — Знаю я таких пань, жи панями стали під пурєдним хлопом.

— Ая, пурєдний, — буркунув Сериль, — та то курвий син.

— Хлопаки, — застеріг я їх, — поводьтеся пристойно. Ще хто почує, буде клопіт. Як спечете того оленя, то ся переберете в анцуґи. Я подам сигнал, оркестра заграє «аркана», а ви візьмете його на дрючок і повагом, гейби несли пані цісареву, занесете до зали, обійдете довкола столу... і все так само повагом, без поспіху. І жиби писки були на клямрі. Ні сміхів, ні хіхів.

— То так гейби ми кугось хували, не? — спитав.

— Не. Морди мают бути на ґлянц, а не як на похороні. А відтак поставите того дрючка з оленем на дві триноги біля самого коминка. Далі кухарі будуть краяти м’ясо і подавати кельнерам. А ви один за другим поважно виходите. І не крутите головами. Йдете просто і штивно. Все зрозуміли?

— Йо, — кивнув Додьо. — Але слухай, Андзю. Я чув, знаїш, жи німці мают такий звичай пуперджувати за стулами. Чи то правда?

— Стули писок. Я такого не чув. Або що?

— Та ніц. Іно, жи мені би дуже хутілося, знаїш, вже кули будемо виходити, такой перднути. Бо, знаїш, нині зраня нам дали фасулевої зупи. То ми, вважай, заряджені.

— Навіть не думайте! — помахав я пальцем перед їхніми носами. — То не є жарти. Хочеш зогнити на каменярні?

Вони відразу перестали сміятися, і я залишив їх. Хоч і переживав потім, коли вони з’явилися з тим оленем, але все пройшло гладко, бо і занесли, як я наказував, і вийшли, але Додьо, курвий син, таки перднув. Ціле щастя, що в загальному гаморі та ще й при оркестрі того ніхто не чув, іно я, бо стояв біля них. Однак я не зрадив себе жодним порухом, тільки зблиснув очима на Додя, а він, задоволений, вийшов на ґанок і вже там пішов уприсядки.

Ні, в наш час не можна ні в кому бути певним. Я й сам у собі невпевнений. Кілька годин тому пережив стрес, відчуваючи, як мене всього всередині теліпає, бо серед гостей упізнав людину, яку зустрічав у Сяноку, коли вистежував родину Ґредлів. Тоді він був у цивільному, розмовляв українською, зараз — це зразковий оберлейтенант. Чи він мене теж упізнав? Якщо так, це зле, бо може розповісти, що я працював на НКВС. Німці таких, як я, розстрілюють на місці. Я жодним порухом не зрадив, що його знаю, він теж. А може, і він має що приховувати?

Перед тим я бачив його двічі й щоразу в мені прокидалося дивне відчуття, мовби я його звідкись знаю, десь бачив раніше. Його рухи й голос були до болю знайомими, мені здавалося, що я дивлюся у своє відображення у дзеркалі, хоча він начебто й не був на мене схожим, а все ж був чимось близьким. Цього разу я навіть крадькома за ним стежив, намагаючись зрозуміти, що саме в ньому привертає мою увагу. Я дослухався до його голосу і мені чомусь хотілося його слухати, бо тільки так я міг розгадати, хто він для мене. І водночас я його страхався і ховав очі, коли його погляд падав у мій бік.

Під вечір дамам накрили десертні столи в парку, а чоловіки продовжували спілкуватися в залі. Вони повставали з-за столів і згурдилися довкола Ґерінґа, вбираючи кожне його віще слово. Я стояв у дверях, що вели до кухні, і слухав із завмиранням серця, мені хотілося і собі втрутитися і сказати щось суттєве, щось практичне, але ким я був — маленькою мурашкою у його підніжжі, а однак я відчутно міг би удосконалити функціонування табору, підвищити його ефективність, кардинально зекономивши на харчах, кулях, газі, дровах, шмірі й перевівши костодробарки на вітрові двигуни. Можливо, я навіть напишу свій проект ґеноссе Ґерінґу детально й розлого, аби він побачив, що використати мої знання й ідеї можна у значно ширших сферах.

В парку грала музика і стріляли феєрверки, чути було жіночі сміхи. Пані Помазан виплила з кухні попереду візка, на якому височів білий торт у формі палацу Ґредлів. Офіцери заплескали в долоні, вітаючи цей витвір мистецтва. Довкола тортового палацу навіть були посаджені зелені ялинки й були вимощені доріжки. У вікнах мовби щось світилося, а з димаря — не повірите! — курився дим! Усі неймовірно чудувалися. Тим часом возик поїхав у парк, а за ним посунули всі чоловіки, аби разом з дамами розділити цього смаколика. Пізніше я довідався, що дим курився зі шматочків сухого льоду. А коли пан Ґерінґ взявся краяти торт, пролунали оплески, і я відчув ще більшу гордість за свою ресторацію.

XVIII. Стефан

1

Я сидів у «Жоржі» і чекав Ірму. В залі грала тиха музика, висів галас, лунали тости й дзвін келихів. Пили за чергову перемогу на Сході. Кельнери снували, наче бджоли, час від часу підлітали й до мене і запитували, чи чогось не потребую. Несподівано з’явився Осип Хома, якого я після Ґданська не бачив, і підсів до мене. Я втішився, побачивши його, ми обнялися, і я дав знак кельнеру.

— Привезли іспанські вина, прошу пана, — повідомив кельнер. — З нагоди такої великої перемоги. Наші розгромили їх під’ Курськом ущент.

Він радісно скалив зуби і, мабуть, встиг закропити й сам цю подію.

— Я чув, що ти в них маєш добру славу, — сказав Осип, коли ми розлили вино й випили.

— Як тобі сказати. Взяли мене за яйця. Шантажують родиною. Сам би я знав, що робити. А так... А ти де?

— Не знаю, чи й казати тобі. Ти ж тепер по той бік фронту.

— Що ти мелеш? Я не на фронті. Я лише інструктор у аероклубі.

— Не тільки. Ще час від часу літаєш кудись.

— Ти звідки знаєш?

— Та ми дещо знаємо.

— Ми — це хто?

Осип нахилився до мене через стіл і промовив:

— ОУН. Чув?

— То ти там?

— А де ж мені ще бути. Займаємося формуванням української дивізії.

— Для німецької армії.

— Ні, для незалежної України. Зараз добровольці перебувають на вишколі.

— Я знаю. Бачив парад.

— Німці нарешті зрозуміли, що мусять залучити й нас, — сказав він, роззирнувшись. — Зараз п’ють за перемогу під Курськом, але то була тяжка перемога.

— Гадаєш, врешті переможуть вони?

— Якщо не будуть ідіотами.

— Однак Гітлер ідіот.

Осип закурив і відкинувся на спинку крісла.

— А як твоя боксерська кар’єра? — поцікавився я.

— Могла відбутися... але не відбулася... Я двадцять чотири рази перепливав на кораблі Атлантичний океан, і в Нью-Йорку ми стояли часом тиждень-два, то я знічев’я брав учать у боях. Якось, коли нокаутував боксера Гавлічека, за мене вхопився легендарний боксер Бенні Леонард і почав тренувати. Але в мене був контракт з торговим флотом, і я в 1939-му мусив повернутися до Ґдині. А тут війна. Ми боронили порт, скільки було сил, та врешті довелося здатися. Я потрапив у німецький полон. Але пофортунило. Німці упізнали Віллі Хому та й випустили. А коли оголосили набір до дивізії, я відразу зголосився. — Хвильку помовчав, відтак знову нахилився до мене. — Мені потрібна твоя допомога. У концентраку опинилося троє наших. Треба їх вирятувати.

— Яким чином?

— Є спосіб. Директор цієї ресторації постачає туди обіди для офіцерів і час від часу обслуговує бенкети. Що, якби він, повертаючись назад, зміг вивезти ще трьох осіб?

— Там на в’їзді в концентрах і на виїзді всіх перевіряють за списками.

— Власне, що ні. Записують лише кількість осіб, які в’їхали і які виїхали. Отже, має приїхати до Львова такий собі Мурнау. Пригадуєш?

— Ріхтер? Наш кумпель?

— Тепер це велика риба. Групенфюрер СС.

— Он, як. Далеко пішов.

— Авжеж. Має великі заслуги на Західному фронті. Тепер його перекидають на Схід. Так от — він повинен провідати Янівський концентрак. Буде, звісно, бенкет. Тебе, мабуть, теж запросять, якщо вже ви з Краухом такі друзяки, — Осип при цьому підступно усміхнувся. — Все, що треба, це аби Андреас спорядив не два, як завжди, а один автобус з персоналом і харчами. Другий автобус ми виведемо з ладу. Таким чином, цей автобус зможе відбути ще один рейс за продуктами. Коли він виїде, там буде водій і троє втікачів у кухарському вбранні. Назад автобус прибуде знову з водієм і трьома людьми.

— В кухарському вбранні? — засміявся я.

— Ні. Автобус виїде перед перезмінкою вартових, яка відбувається завше о четвертій пополудні. Ті, що займуть стійку опісля, не будуть знати, кого було випущено. Отже, буде троє інших людей. Бенкет заплановано на шосту. Гості прибудуть о третій, бо їх ще чекає екскурсія і гарячі промови керівництва концентраку. Ріхтер хоче розвідати, на яку кількість совєтських полонених можна розраховувати у випадку оголошення мобілізації до армії Райху.

— Чудово. Але в сумі, коли автобус після бенкету покидатиме концентрак, з’ясується, що людей на троє більше.

— Отут є невелика проблема.

— Що ти не кажеш! Досі йшло все так гладко.

— Потребуємо трьох людей, які покинуть концентрак після бенкету окремо від персоналу ресторації. Двох я знаю, — Осип підняв келих, подивився мені в очі з неприхованим тріумфом і випалив: — Ти й Ірма.

Я не міг надивуватися його фантазії.

— Не переживай, — потішав Осип. — Ти просто вигадаєш причину, щоб не їхати з усіма. І приїдеш другим рейсом, а тоді приєднаєшся до екскурсії. Наша людина підкаже тобі, куди йти.

— Твій чудовий план може луснути, якщо мене на бенкет не запросять.

— Ха! Я й про це подумав. Ріхтер прилітає о десятій ранку на Скнилів. А ти уже там і зустрічаєш його з радісними обіймами. Невже він не запросить старого друзяку?

— Тоді, може, й ти підвалиш?

— Я і про це подумав. Я, правда, цивільний, працюю в управі, кар’єри не зробив. Але що мені заважає привітати кумпля?

— Таким чином ти можеш бути третім?

— Звісно, якщо він мене теж запросить, — засміявся Осип. — Якщо ж ні, буду думати далі.

2

Андреас Поппель. Настав час поговорити з ним. Коли я постукав до його кабінету, директор розмовляв по телефону і з кимось дуже сварився. Жестом запросив мене сідати. Скінчивши розмову, витер спітніле чоло.

— Чортова спека. У нас трагедія. Здохла одна свиня. Ще вчора. А інспектора, який повинен засвідчити її передчасну кончину, досі не прислали. Тіло покійниці починає посмерджувати. І що робити?

— Може, я допоможу? Дайте мені телефон інспекції.

Я зателефонував, назвався Герхардом Краухом і наказав негайно вислати інспектора на свинарник. По тому боці дроту відразу заметушилися, пролунали команди, і пана Крауха запевнили, що інспектор у цю ж таки хвилину помчав на свинарник. Я поклав слухавку й усміхнувся до Андреаса. Той похитав головою.

— Гм, та ви ще більший барон Мюнхгавзен, аніж я. Чим можу служити?

Я без жодних завивань у папірчики виклав усю справу так, як її обговорив з Осипом. Андреас сидів отупілий і ошелешений. Піт з нього стікав струмками й загалом він на мене дивився здивовано й розгублено, наче побачив привида. У його голові, мабуть, крутилися вихором різноманітні думки, але жодна з них не підходила до цієї ситуації. Те, що знав про нього я, — пряма путівка на шибеницю. Він очевидно розумів, якщо я досі нікому про це не розказав, то з такою людиною можна мати справу, але завдання не з легких. Він мусив напружити всі свої розумові здібності, шукаючи в намальованому плані слабкої ланки. Врешті запитав:

— А ті троє... як вони потраплять в автобус?

— В’язні носитимуть вам дрова і воду. Троє в’язнів сховаються на кухні, перевдягнуться за кухарів і сядуть до автобуса.

— І все це на очах аскарів?

— Ну, ви вже знайдете спосіб, як їх відволікти.

— Отже, аскари їх не повинні побачити. їх зафіксує лише варта. Але аскари можуть помітити відсутність трьох в’язнів. Раптом носили щось, носили і — пропали.

— А хіба у них не в той самий час перезмінка?

— Гм... справді в той самий. Але при перезмінці буде вказано кількість в’язнів, висланих на цю роботу.

— Звичайно, їх доведеться замінити іншими в’язнями. Не думаю, що це буде проблема.

Андреас закусив губу і наморщив чоло. Він усе ще вагався. Йому хотілося затягнути час, щоб встигнути знайти ще якісь притичини. Він встав і вийняв з шафки пляшку коньяку.

— Мусимо цю справу закропити.

Рука в нього тряслася, і він розхлюпав напій на стіл, але вдав, що нічого не сталося, хоча за мить, коли ми піднесли келишки до вуст, я почув, як цокочуть його зуби. Він намагався вдавати, що розслабляється, смакуючи коньяк, а насправді далі роздумував і зиркав на мене, мовби намагаючись впевнитися, що я ще досі на місці, що не зник і взагалі не наснився. Відмовитися він не може. Я дискретно не шантажував його, і він мав би мені бути вдячним. Але шантаж і так висів у повітрі. Якщо відмовиться, його буде озвучено.

— Добре, — видушив і повторив: — Добре. — Потім додав: — Тільки для вас.

Це звучало кумедно, бо хто я для нього, аби він робив мені винятки. «Тільки для мене» — це так, мовби нас пов’язували роки дружби чи тісної співпраці.

Як Осип і передбачав, Ріхтер не належав до розпаношілих кар’єровичів і, помітивши нас на летовищі, привітно помахав рукою, а коли завершив вітатися з депутацією вищих військових чинів, підійшов і обнявся з нами. Часу було мало на спілкування, ми перекинулися лише кількома словами, але обох нас із дружинами Ріхтер запросив на бенкет.

О четвертій десять автобус другим рейсом в’їхав на терен табору. Ірма цього разу нізащо не погоджувалася потрапити туди знову. Довелося її замінити. Осип прихопив із собою дівчину, яка мала грати роль його дружини. Своє запізнення я спихнув на Ірму, пояснивши, що вона застудилася.

Щойно ми вийшли з автобуса, до нас підійшов аскар і тихенько повідомив, що вся делегація зараз у лівому крилі та показав нам, як туди дістатися. Ми тихенько приєдналися до них і далі вже рухалися з усіма. Ніхто на нас уваги не звернув. У цивільному, окрім Осипа, було ще кілька поважних осіб, жінки прогулювалися окремо — їм дружина коменданта показувала свої квітники. Уся ця екскурсія була доволі нудною і показушною, бо в таборі, на диво, було доволі мало в’язнів.

— Частину вивезли в Лисиничі на піски, — сказав Осип. — Усіх хворих і немічних. Ми намагаємося витягнути звідси українців під виглядом того, що вони записуються в добровольці.

— І багато записуються?

— Багато. Для них краще вишкіл, ніж табір. Правда, попервах, коли потрапляли сюди свіжі полонені й ще їх не встигли записати, українцями зголошувалися і росіяни, і євреї, і навіть калмики. То ми деяких євреїв теж звідси висмикнули. Правда, були проблеми.

— Які?

— Для перевірки, чи людина справді українець, треба було вимовити «паляниця» або «румбарбар». Росіяни ловилися на «паляниці», а євреї на «румбарбарі», то доводилося євреїв спочатку навчити вимовляти це слово. Потім забирали їх з собою до лісу або вели до Шептицького.

— А тих оунівців ви не могли таким самим способом висмикнути?

— Ні. Вони не були полоненими. їх чекала страта. Наших стріляють без роздумів. Правда, спочатку допитують так, що людині вже й жити не хочеться. У тих наших перебиті пальці. їх відразу завезли до лікаря.

Біля одного з бараків ми зупинилися.

— Ось вона — Уганда, — кивнув Осип. — Барак смерті. Ти ба, як вичистили. А днями тут, я чув, ще роїлося від напівмертвих тіл.

Барак світився чистотою, двері були прибрані гірляндами квітів. Всередині зяяла пустка. Лише на порозі розлігся лінивий кіт.

Ми щасливо пропустили вітальні промови й після завершення екскурсії, яка увінчалася грою оркестри, зайшли до зали. Після першого тосту на честь небувалої перемоги під Курськом, групенфюрер оголосив, що настала пора для нагород, які він має честь вручити керівництву цього чудового табору праці. В самому кінці раптом пролунало моє прізвище. Я не повірив своїм вухам. Осип штовхнув мене під бік: «То тебе!» Я встав і підійшов до Ріхтера.

— За особливі заслуги перед Райхом, за особистим дорученням райхсмаршала Германа Ґерінґа нагороджую оберлейтенанта Стефана Шуберта Залізним хрестом Першого класу.

Пролунали оплески, я вклонився і подякував. Ріхард обняв мене і шепнув:

— Я відчуваю перед тобою певну провину за той випадок в Англії. Але з другого боку мушу передати респект від свого батька. Радий, що ти з нами.

Бенкет був у розпалі, коли уважний спостерігач міг зауважити, що сталася небуденна подія, про яку однак керівництво воліло гостей не повідомляти. Метушня кидалася в очі лише нам з Осипом. Стривожені очі Андреаса свідчили, що й він уже знає, що втечу в’язнів виявили. Час від часу до коменданта й Крауха хтось підходив знадвору і знервовано щось нашіптував. Очевидно, вони не могли ніяк зрозуміти, яким чином в’язні дременули.

XIX. Андреас

1

То було дивно і несподівано — він сам прийшов до мене. Стефан Шуберт завітав незабаром до мого кабінету і зробив пропозицію, від якої я відмовитися не міг, бо то був, як не крути, прихований шантаж. Я не вірив своїм вухам, що чую знову його голос, вдивляюся в його рухи. І знову намагаюся напружити мозок: хто він? Хто? Я не маю сил відмовитися від його прохання, я вишу у нього на гачку, він жодним словом не натякає про це, але всім своїм виглядом дає знати, що його прохання насправді не прохання, а ультиматум. І я намагаюся викрутитися, як то робив усе своє життя, і ніколи мене мої викрутаси не підводили, але тут мовби заціпило, голова дивувала порожнечею. Я мав сприяти втечі трьох хлопців з концентраку. Я пив коньяк і шукав провалу в складній конфігурації його плану, намацував слизьке місце, але не знаходив. А потім подумалося, що, можливо, оцей мій вчинок стане моїм щасливим квитком, що десь мені його зарахують, запишуть, а потім пригадають. І що робити — я погодився, усе облаштувавши так, аби мене ні в чому не запідозрили. Але потому я мав купу клопоту, бо розпочалося слідство, Краух рвав і метав, допитав увесь персонал, декому навіть і по писку заїхав, але ніхто не признався. Всі розуміли, що це й так нас би не врятувало. Врешті аскарів, які пильнували за в’язнями, розстріляли і на тому заспокоїлися.

Бідні аскари, я їх мусив підпоїти, щоб вони не помітили, як щезне троє в’язнів, а потім інші троє замінять їх. Це таке дивне відчуття — пити з людьми, яких за день-два не стане, і, п’ючи з ними, усвідомлювати це. Нормальні хлопці з Донбасу, такі ж, як і ми, вони вибрали свій шлях виживання, а ми свій. Вчорашні красноармєйці, які здались у полон, і, щоб не вмерти з голоду чи дизентерії, стали охоронцями. Я кивав пану Помазану, щоб підрізав їм ковбаси й шинки, мені хотілося зробити щось приємне, бо я ж знав, що їх не помилують, що це вгощення для них останнє у житті. «Пийте, хлопці, — приказував я, — на тім світі не дадуть горівки, ані пива-меду, ні вина». Вони комизилися, мовляв, це небезпечно, якщо німці помітять, а я їх заспокоював, що ніколи не треба відмовлятися від таких маленьких утіх, бо невідомо, що нас завтра чекає. А тоді запитав: «А що б ви робили, якби знали, що завтра загинете у бою?» Вони, не замислюючись відповіли, що їли б і пили. І мені відразу стало легше, бо я зумів виконати їхнє останнє передсмертне бажання. Коли їх розстрілювали, вони просто не могли про це не згадати.

2

А тим часом фронт наближався до Львова. Одні офіцери зникали з готелю, інші прибували, хтось вертався з фронту без ноги чи руки, сліпий або глухий, відлежавши своє в госпіталі, готель перетворився на перевальний пункт, у якому вже не кипіло колишнє товариське життя, а сумно тліло, бо настрій в офіцерів був не той, що колись. Коли совєтські літаки почали бомбардувати Львів, у місті зчинився переполох, німецька протиповітряна оборона не давала ради. З того дня всі вечори в місті занурювалися у темряву, гасли вітрини й вікна, не засвічували вуличних ліхтарів, а для певності вимикали електрику. Тисячі бомб летіли на Львів, особливо першого і другого травня. Я побачив, як місто вилюднює, як утікає поліція, утікають військові, вся адміністрація на автах, заладованих різним добром, усе, мов звіяне вихорами, пакується і зникає, зникає, закурене порохами й димами. Усі вулиці були запруджені різноманітним транспортом. А мені ж треба жити далі.

22 липня перші совєтські танки прорвалися до міста, але їх вдалося вибити. Бій під Бродами було програно з великими втратами, тисячі вояків тепер проривалися з оточення. З підпілля вийшли вояки Армії Крайової та зайняли оборону в центральній та західній частині міста, німці трималися на Замарстинові, Клепарові й Левандівці, а вояки УПА боронили Святоюрський собор.

Увечері, коли я замислився над тим, як буду далі виживати, до мене додому ввалився Краух. Він мав знову той пронизуючий погляд, який мені ніколи не подобався.

— А що, — запитав, — ви теж збираєтеся утікати на Захід?

— Думаю. А ви?

— їду вночі. Хочете приєднатися?

— Я б не проти, якщо ваша ласка. Ми ж бо з вами нерозлийвода.

Він розсміявся.

— Авжеж. Є в мене для вас місце. Але не для вашої кралі. То нічого? Такого добра по війні тепер повно, нє?

— О, не будьте таким жорстоким! Невже ж таки одного зайвого місця не буде?

— Нас буде четверо, а ще багаж. Чи ви хочете, щоб я свою валізу викинув задля вашої жінки?

Я мав доволі скислий вигляд. Він зиркнув на мене спідлоба й буркнув:

— Ну, добре. Послуга за послугу. Що ви мені заплатите за те, що я і її заберу з собою?

— Ов! Та я бідний чоловік. Що я можу заплатити?

— Бідний? А з докторської валізи ви нічого собі не смикнули?

Я отерп. Оце він аж досі тримав це в собі й тільки зараз вибовтав? Я спочатку віднікувався, врешті признався, що дещо взяв, якихось кілька нещасних монет і кульчики. Кульчики я можу залишити собі, сказав Краух, а монети треба віддати.

— Як ви здогадалися? — запитав я.

— Того дня, коли ми знайшли валізу, я вирішив допитати доктора. Але халепа — його з усією родиною вивезли за межі генерал-губернаторства. Минув час, і мені в голові щось свінуло. Якась дрібничка. Вона мене муляла і муляла. Аж поки оце вчора не обстежив валізу якомога уважніше. І знаєте, що помітив? Фарбу. Червону фарбу на спідній стінці валізи. Це фарба з підлоги. В доктора паркет, а у вас дошки тоді ще були свіжо помальовані. Валізу ви тримали під ліжком, де фарба ще не встигла добре засохнути і де-не-де вона відбилася. Зовсім трішки, якихось кілька крихітних мазків. Але цього досить, аби я прикрасив вами шибеницю.

Мені закрутилася голова, я намацав рукою крісло і впав у нього, а Краух виразно тріумфував, він просто пишався собою. В голові моїй гупали молоточки, я не знав, що маю думати. Врешті вибелькотав:

— Я все віддам.

— Авжеж, віддасте. І то нині.

— Одну хвилинку, — сказав я і, визирнув на вулицю. Його «студебекера» не було видно, мабуть, прийшов пішки. Десь вдалині чулися вибухи бомб, гуркотіли гармати, звідкілясь валили дими й чувся сморід. — Моя жінка не повинна нічого знати й не знає. Зараз я її випроваджу, і ми вирішимо всі питання. А поки що частуйтеся.

Я пішов до Меласі, вона лежала на канапі й гладила кицьку.

— Зберися і зникни на годинку, — сказав я. — Це в наших інтересах. Хутенько.

Вона здивовано поглянула на мене, але послухалася. Коли вона пішла, я сказав комісарові:

— Ходімо у пивницю. Ви ніколи не бачили моєї колекції вин?

Він отетерів:

— Що? Вин? І ви ніколи мені про них нічого не казали? Та ви шельма над шельмами!

Очі в нього загорілися.

— Але тепер кажу. Ми можемо їх забрати з собою. Там доволі коштовні вина. І там я тримаю всі свої скарби.

Ми спустилися у пивницю, на нас дихнуло вогкістю і холодом. Пивниця була доволі простора і мала два приміщення, відділені одне від одного дверима. У першому приміщенні стояли бочки з пивом та зберігалася ярина, яку ми купували на селах. А в другому — консерви, мило, сірники, свічки та самогонний апарат, за який я міг теж опинитися на гілляці, але комісара більше такі дурниці не цікавили. Він шукав очима колекцію вин.

— Ось вона, — показав я рукою на стіну, що була закрита шторою.

Він завагався лише на мить, зиркнувши на мене з підозрою, але моє лагідне усміхнене обличчя не віщувало нічого поганого, як не віщувало воно нічого поганого й раніше, тому він рушив до штори, відгорнув її і вилаявся, бо за шторою були полиці, але на полицях не було вина, а тільки великі пласти сала, щедро обсипаного сіллю. Та коли він рвонувся назад, я вже опинився за дверима. Металева засувка скреготнула, Краух опинився у напівтемряві, і хоч без вина, але з запасами їжі.

— Випусти мене негайно! Я тебе розстріляю! — волав він.

— Для природних потреб прошу користатися діжкою, у якій раніше квасилися огірки, — гукнув я.

— Випускай! Мене будуть шукати!

— Що вам приготувати на обід? — запитав я якомога ввічливіше.

Далі я почув звуки пострілів. Він стріляв по дверях, старих дубових дверях, оббитих залізом, кулі тут були безпорадні. Я піднявся нагору, руки в мене трусилися. Я налив собі келишок і випив. Після другого я остаточно заспокоївся. Коли повернулася Мелася, я їй сказав:

— Кохана, нам тепер нема потреби кудись утікати. Наш квиток у щасливе майбутнє при нас.

— Що ти маєш на увазі? — не зрозуміла вона.

— Я думаю, коли-небудь ми зустрінемося всі разом у пеклі й добряче посміємося з наших пригод.

XX. Стефан

1

У квітні помер тато і вже не бачив совєтських бомбардувань. У дні, коли на Львів полетіли бомби, мало хто вірив у перемогу Німеччини. Розбомблено було двірець, станції Підзамче й Персенківку, а також скнилівське летовище, бомби ледь не щодня падали на будинки, понад сотню людей загинуло, лікарні були забиті пораненими.

Але німці боронилися завзято. Якимсь чином стало відомо про плани американців перетворити Німеччину на сільськогосподарську країну, знищити всю промисловість і засіяти вільні площі зерновими культурами. Німці у свою чергу підрахували, що тоді половина населення вимре з голоду. «Не дамо перетворити Німеччину на пшеничну ниву!» Отак і з’явився новий потужний стимул не складати зброю, не відступати, боронитися до кінця. І після кривавого терору проти українських націоналістів німці нарешті пішли з ними на угоду.

24 червня зайшов до мене Осип попрощатися, вирушаючи на фронт з галицькою дивізією. З ним було троє юнаків, у яких я впізнав Башука, Гайваса і Канюка, з якими сидів у тюрмі, кожен з них потиснув мені руку, дякуючи, а Осип пояснив, що то і є ті троє, яких нам вдалося висмикнути з концентраку. Врятувавшись від однієї смерті, вони вирушали на другу.

У Львові вирувало, як у стривоженому мурашнику. Канцелярії поліції та гестапо квапливо пакували всі папери, щось палили, а щось вантажили до авт. 18 липня з’явився Краух і поклав переді мною три паспорти — для Ірми і її батьків. Виписані вони були ще в 1942-му. Я здивувався, чому видали їх лише тепер.

— Таке було розпорядження згори, — пояснив Краух. — Весь цей час вони лежали в моєму сейфі, але я не мав права їх віддавати. Зрештою, ти здогадуєшся, чому.

— Тобто моя місія завершена.

— Майже. Залишилася лише одна справа. — Він простягнув мені папір. — Це документ, який дає їм трьом право сісти на будь-який потяг, що їде в західному напрямку. Ти маєш спрямування на Берлін. У Берліні тебе чекатиме Ґерінґ. Від нього отримаєш наступні інструкції.

— Що це повинно означати?

— Лише те, що треба завершити справу з Лемносом. Ну, і в Берліні також чекає на тебе підвищення та ще одна нагорода. Поздоровляю.

— Ти їдеш теж?

— Поїду, але мушу все підготувати. Думаю, за днів два буду готовий.

Ми попрощалися. Дорогою додому я зайшов до Ліщинського в редакцію «Львівських Вістей». Там теж усі пакувалися.

— Переїжджаємо до Кракова, — пояснив він. — А ви куди?

— На Берлін.

— І чим збираєтеся їхати?

— Маю документ на право сісти у будь-який потяг.

Він розсміявся.

— Наївний ви чоловік. Потяги забиті. І всі мають такі самі папери. Ось краще не дурійте та їдьте зі мною. У мене автобус. Беріть свою панянку, заїдемо дорогою в Сколе за її батьками й рушимо далі. Але швидко, за годину чекаю вас тут.

Ця мандрівка до Кракова була довгою і втомливою, дороги були забиті, всюди корки, автобус ламався. Але з потягами було ще гірше, окремі з них стояли на сліпих торах по кілька днів. Діставшись Кракова, ми розділилися. Ірма з батьками вирушила до Відня, де чекала їхня родина. Ліщинський мене переконав побути у нього в Кракові. Прогулюючись Ринком, я несподівано зустрів Кулюса. Був з жінкою і маленькою дівчинкою. Розповів, що він з дружиною і донькою вирішили їхати далі, може, навіть до Америки. В Кракові він теж не дармує, викладає дітям біженців ручну працю. Важко було тепер упізнати Кулюса, він виразно обтесався, розмовляв більш-менш грамотно і навіть поважно, а мені так хотілося ляснути його по плечу, сипонути кількома нашими улюбленими приповідками й словечками, але дружина в окулярах, теж учителька, мене своїм виглядом стримувала. Ми розпрощалися й більше вже не бачилися.

На початку серпня я зібрався до Берліна. Ірма з батьками облаштувалася у Відні й надіслала мені свої координати з телефоном. Після Берліна я планував поїхати до неї. Ліщинський намагався мене вмовити залишатися у Кракові. Я не розумів його намірів. Урешті, переконавшись, що він використав усі аргументи, сказав, мовби й не мені:

— В кожному разі я намагався його стримати. Совість не буде мучити.

— Ви про що?

Він поглянув на мене вивчаючим поглядом і похитав головою.

— Не розумію, як ви й самі не здогадуєтеся, що там вас чекає.

— Ви щось знаєте?

— Може, знаю, може, ні. В одному я певен: таких людей, як ви, після виконаного завдання знищують. Я знаю про ваші вилети кудись на Південь. І знаю про вантаж, який прибував спочатку на Скнилів, а потім далі. Про деякі з тих ящиків можна було з певністю сказати, що вони походили з концентраків. А отже й здогадатися, що в тому вантажі було, не важко.

— На кого ви працюєте, пане Арнольде?

— Ви вже це запитували.

— І ви відповіли, що на абвер.

— Я працюю на абвер так само, як ви на гестапо. Вам таке пояснення підходить?

— Я просто не знаю, як реагувати на ваші слова. Ви щось знаєте, але до кінця не кажете. Як агент абверу, ви б не повинні були мені щось подібне говорити.

— Кажу вам це, як другові. З абвером я співпрацював тому, що таким було моє завдання. За всі ці роки, що ми знаємося, я не сумніваюся у вашій порядності. Ви літали з тим вантажем, бо в заручниках була ваша родина. І я вас не осуджую. Однак вам варто б повідомити, куди ви возили золото. — Він зробив паузу і завершив: — Не мені.

— А кому?

— Людині, яка передасть цю відомість далі.

— То кому ж таки?

— Англійцям.

Я був немало здивований.

— Де ви тут бачили англійців?

— Те, що ви їх не бачили, не означає, що їх нема. Все, що від вас треба — назвати місцину, куди ви літали. В Берліні вас знищать. Дружині повідомте, щоб вона з батьками тимчасово виїхали з Відня кудись на село. Або в Угорщину, де у них теж є родичі. Коли в Берліні зрозуміють, що ви не приїдете, їх почнуть шукати. Вас теж.

Я замислився. В тому всьому була певна рація. Якщо моя місія виконана, навіщо я їм здався в Берліні? Лише для вручення ордена? Властиво, я збирався до Берліну лише задля безпеки родини, адже у Відні вони все ще перебували в руках нацистів. Щодо золота, то я, зрештою, й сам замислювався над тим, як розповісти про Лемнос комусь надійному. Чи Ліщинський саме та людина? В принципі я в ньому ніколи не розчаровувався. Хоча з другого боку, може, мене таким чином випробовують? Чому ні? Може, Ліщинський насправді й далі працює на абвер.

— То як? — розбудив він мене з моїх дум. — Надумали?

— Хотілося б мати певність у тому, що моя інформація не потрапить не в ті руки.

— Тоді ходімо.

Ліщинський повів мене маленькими заплутаними вуличками в околиці Казімєжа. Колишня єврейська дільниця була вся добряче потрощена і безлюдна, майже у всіх будинках були вибиті вікна, в деяких і дверей не було. Ми проминули кілька кварталів і опинилися біля будинку, який не вирізнявся з-поміж інших. Ліщинський штовхнув старі порепані двері, й ми опинилися в темному коридорі. Він запалив ліхтарик і попередив, що треба йти обережно, дивлячись під ноги. За кільканадцять кроків ми стали спускатися дерев’яними сходами. Темрява панувала всюди. Врешті з-під якихось дверей блиснув промінчик світла. Ліщинський постукав умовленим знаком. Йому відчинили, й ми опинились на кухні, де за столом сиділи двоє чоловіків і пили чай.

Ліщинський повів мене маленькими заплутаними вуличками в околиці Казімєжа

— Я привів його, — сказав Ліщинський. — Але, гадаю, він має певні сумніви. — І, повернувшись до мене, додав: — Знайомити вас не буду. Це зайве.

Один з чоловіків кивнув мені йти за ним і повів до покою, а там посунув шафу і підняв з підлоги віко — вниз вели сходи. Чоловік засвітив ліхтарик і спустився сходами, я — за ним, він прочинив двері, і я опинився у підвалі з тьмяним світлом, уздовж стін були стелажі з літературою, а на столі стояла рація. За столом біля рації сидів Осип Хома. Це була така несподіванка, що я онімів. Ми обнялися, і він розповів, що після битви під Бродами опинився тут, через свого знайомого зв’язався з польським підпіллям. Вони відразу у кількох містах готують повстання, щоб перехопити владу, перш ніж прийдуть совєти. Роблять це в співпраці з союзниками. Тепер у мене вагань не було. Я назвав острів. Осип розгорнув карту Греції, і я показав, у якому саме місці вивантажували ящики.

— За годину я вийду на зв’язок, — сказав Осип. — І передам цю інформацію. А тобі треба вести себе обережно. Вони вже заздалегідь починають замітати сліди. Викопують трупи, спалюють їх, мелять кості. Свідків деяких темних справ прибирають. Не один ти літав з таким вантажем. Був ще один летун з нашого аероклубу — Томас Артман. Пам’ятаєш його? Повісився в Берліні в готелі. А ось ще цікавинка. Наш друг Ріхард.

Осип простягнув мені берлінську газету. Внизу було обведено червоним повідомлення про те, що «групенфюрер СС Ріхард Мурнау загинув в автомобільній катастрофі».

— Яв такі збіги не вірю, — сказав Осип.

XXI. Андреас

1

Я вичитав у Плутарха, що ми не маемо права ненавидіти навіть ворога, бо, дозволивши собі це почуття одного разу, не зуміємо дати раду з ним опісля. Ненавидячи ворога, ми набудемо зловмисного погляду на життя, який поволі виявить себе і в поводженні з друзями, і стосовно людей, нам байдужих. Перша думка була, що Краух — мій квиток у новий світ, що здавши його чекістам, я зроблю неоціненну послугу їм і собі, але ця думка дуже швидко спурхнула з моєї голови, бо я також розумів, що нова влада, сповнена підозр, насправді може й недооцінити цього мого подвигу. Вони вчепляться в мене і змусять признатися, в яких я був контактах з Краухом, що отак легко заманив до себе в підвал, а Краух у надії вберегти своє життя теж у всьому признається й потягне мене за собою. Крім того я вже давно себе ловив на тому, що не сприймаю Крауха, як ворога, що він мені близький, і мені б геть не хотілося вчинити йому прикрість. Ні-ні, я не видам його, я стану його рятівником і добрим янголом, яким він інколи був і для мене.

Я наблизився до маленького віконечка, яке виходило на подвір’я, і сказав:

— Гер Краух, якщо ви вже заспокоїлися, я вам зроблю ділову пропозицію. Мене цікавить те золото, яке ви планували забрати з собою. Де воно?

— У мене вдома. Я все віддам, тільки випустіть.

— Добре. Але я мушу переконатися, що ви мене не здурили. Тому скажіть точніше, де воно знаходиться.

— Ви мене теж можете здурити.

— Можу. Але у вас все одно виходу нема.

Він вилаявся, врешті проскрипів:

— Зайдете до спальні, відсунете ліжко, намацаєте три дошки, які пружинять, підважите їх і витягнете валізу.

— Чудово. Але мусите написати записку до вашого ординарця, аби впустив мене і випустив. Ось папірчик.

Краух слухняно написав, аби ординарець пакувався і їхав з усіма, не чекаючи на нього, а гер Поппель має позабирати деякі його речі. Не гаючи часу, я подався до його будиночка, це було недалеко, але я поспішав. Ординарець мив авто. Дивовижна картина — обрій на сході гуркоче гарматами, десь щось вибухає, лунають постріли, а педантичний німець миє авто.

— Привіт, Еріху! — гукнув я весело. — Як ся маєш? Гадаю, ти не зрадиш своїм звичкам, навіть якщо сипонуть бомби. Пофортунило геру Крауху.

Еріх підняв голову й подивився на мене, мій веселий тон його дещо здивував. Я вручив йому записку. Він мене добре знав, тому не висловив жодних сумнівів і пішов зі мною до хати. На подвір’ї наїжився пес, ординарець цитьнув на нього, і пес заспокоївся. Еріх почав пакуватися, а я пішов до спальні й зробив усе, як сказав мені Краух. Підважив дошки й витягнув важезну валізу, там було багато всілякого добра — і золота, і коштовностей, включно з золотими зубами. Поруч з валізою лежав браунінг, загорнутий в промащену шматину. Та тільки я подумав, що він мені може згодитися, і сховав за пазуху, як до покою увійшов Еріх. Він побачив відсунуте ліжко, витягнуті дошки й валізу, і в очах його загорілися вогники, які мені не сподобалися.

— Що там? — гаркнув, показуючи на валізу.

— Особисті речі пана Крауха.

Голос у мене зрадливо затремтів.

— Відчини!

— Зараз, — сказав я, відчуваючи, як у голові в мене все крутиться, і липкий страх проступає на чолі разом з потом. — Ось тільки ключика дістану.

Я поліз рукою за пазуху, я не квапився, гарячково обмислюючи кожен рух, рука намацала пістолет, стиснула. Завагався я лише на мить, бо Еріх уже зробив крок до мене. Я, не цілячись, вистрілив у нього тричі. Після першого пострілу його рука метнулася до кобури, але після другого й третього він звалився на підлогу й засмикався. Я почекав, поки він дійде, визирнув у вікно, чи ніхто часом не звернув уваги на постріли, але вулиця була безлюдною і вкривалася сутінками. Лише пес стривожено заметушився. Я відрізав ґудзика в бідолахи і, підхопивши його валізу разом з валізою Крауха, вийшов з будинку. Але на порозі завмер — дорогу мені перепинив собака, він загрозливо гарчав і бив хвостом. Стріляти на подвір’ї було б ризиковано. Я залишив валізи на ґанку, повернувся до хати й понишпорив за їжею. Мені вдалося знайти буханець хліба, я розламав його на чотири частини й одну за одною з порога кинув собаці так, аби розлетілися вони в різні боки. Той побіг за ними, а я підхопив валізи й поквапився до фіртки. Щойно на вулиці полегшено зітхнув. Валізи були важкі, як дідько, і я добряче з ними намучився, заки приперся додому. Краух, припавши до віконця, стежив за мною, мабуть, не розуміючи, що то за друга валіза, щось мені гукав, але я хутенько заніс валізи до хати. В ординарцевій валізі теж було чимало коштовностей, а ще вісім пляшок рому і бренді, вочевидь, поцуплених з винарні Ґредлів. Я виніс валізи на стрих, вийнявши з-них пляшки, і закидав старими лахами й мішками. Потім прихопив дві пляшки рому і подав одну Крауху.

— Випийте, гер Краух, це з колекції вашого ординарця.

Він покрутив пляшку в руках.

— Це він тобі дав чи ти вкрав?

— Як вам сказати... він мене застукав біля вашої валізи. Наказав відчинити її. На щастя, поруч лежав пістолет. Отже, я змушений був, захищаючи ваше чесно зароблене майно, застрелити його. Уявляєте? Я вперше у житті убив людину. Не думав, що це так просто. Правда, все в мені аж клекоче. Але тільки тепер, а не тоді.

— Добре, — обірвав він мене. — Досить теревенити. Випускайте.

— Пізно, гер Краух. Ви чуєте цю тишу? Рускі вже в місті.

— Якого біса! Ми ж домовилися!

— Знаєте, гер Краух, я звик до вас, як до рідного. Розлука з вами для мене просто катастрофічна. Одна думка лишень, що я вас більше не побачу, занурює мене у глибокий і безпросвітній смуток.

— Припиніть просторікувати! Негайно випустіть мене!

Я почув, як він клацає пістолетом.

— Що? Кулі закінчилися? А в мене ще є. Тому заспокойтеся. Пийте ром і насолоджуйтеся життям.

Я сів на ослінчика біля віконечка і приклався до пляшки, мусив затамувати свій стрес. Не щодня доводиться когось убивати. Краух теж випив.

— Не розумію, чого ви добиваєтеся. Я готовий піти звідси без нічого. Я забуду про ваше існування. У мене на батьківщині сім’я. Я мушу за них подбати.

— Знаєте, у мене таке враження, що ви ще мені будете дуже вдячні. Не знаю, звідки таке відчуття, але воно мені підказує чинити саме так. Я не хочу з вами розлучатися. Ви мій найближчий товариш. Хоч і не усвідомлювали цього. Ми з вами зрослися духовно, як сіямські близнюки.

— Що ви мелете? Мені на вас насрати! Я вас використовував, коли мені було вигідно. Ви використовували мене. То були ділові стосунки.

— Неправда, гер Краух. Ми любимося.

— О, Господи! Ви з глузду з’їхали!

— Тут нема жодного темного підтексту. Бо ми любимося чистою любов’ю, не заплямованою жодними збоченнями. Ви — це я, а я — це ви. Ви колись звертали увагу на ваші й мої нігті?

— Що за маячня?

— Вони однаковісінькі. А це неабияка рідкість. Бо нігті у людей, які тягнуться один до одного, ніколи не збігаються формою.

— Вперше чую.

— А проте згадайте. Ви пам’ятаєте нігті вашої дружини? А нігті ваших батьків?

Він замислився. Ром нас єднав і наливав теплом. Від ненависті до любові — один крок. Любов, породжена ненавистю, міцна, мов сталь. Я відчував це, я любив його, як мого найближчого товариша, хоча він цього й не усвідомлював, не розумів і не сприймав, але це мене вже не хвилювало, бо тепер він був мій. Я все життя шукав друга, не такого, як Левко, який перетворився на мого лакея, бо був надто дурним, аби стати іншим, а такого, як Краух — вольового, сміливого, рішучого і здатного на компроміси. Завдяки йому я здобув Меласю, усе, що я просив, він виконав. А, здобувши ще й його, я можу почуватися найщасливішою людиною на світі, бо ж погодьтеся — не кожен може похвалитися тим, що має водночас двоє таких дарів — кохану дружину і відданого друга. Авжеж, відданим він мусить стати з примусу, але на прикладі Меласі я переконався, що примус і тут спрацює, а час усе згладить, вкриє рожевою барвою і запахами фіялок, нема жодного сенсу перетворювати на пекло життя, якщо воно таке коротке. Краще, не гаючи марно часу, пристосуватися до всього, вмоститися любенько і отримувати насолоду. Я не мав сумніву, що рано чи пізно Краух прийме мій варіант співжиття, бо іншого й нема, а він достатньо мудра людина, аби не чинити дурниць. А я для нього зроблю все, аби не почувався окраденим, бо Мелася і він — це те, що мені від життя належало по праву, і я отримав цей дар.

Пізніше я подав Крауху їжу та воду. То була миска з двома шницлями, картопляним пюре і двома квашеними огірочками. Ніхто не скаже, що я економив на своєму другові. Він благав мене випустити його, але я чув, як гуркотіли танки, місто здригалося і зойкало, а небо спалахувало і вибухало.

— Куди ви підете, гер Краух? — намагався я його потішити. — Вам не вдасться дістатися до своїх. Навіть якщо я дам цивільний одяг, ви ж не маєте документів, не знаєте мови, а як почнете пашталакати своїм чудовим баварським акцентом, то на тому ваша мандрівка й закінчиться.

Я чув, як він ходить і лається.

Прибіг захеканий Левко.

— Рускі вже тут. Що робимо?

— А що ти хочеш робити?

— Не знаю. Я, як ти.

— От і заспокойся. Забий собі в голову лише одне: ми були совєтськими підпільниками. Запам’ятав?

Він кивнув, хоча ще з хвилину кліпав очима і морщив чоло. Я випровадив його і пішов спати, побажавши доброї ночі Крауху.

2

Головне мати зимну голову і витримку, нікуди не квапитися, хоч би як щось шпигало в задницю. Я сидів у хаті, ніде не рипався. «Жоржа» ми замкнули, почепивши табличку «Пєрєучьот». Там перебував лише Левко. Краух урешті заспокоївся і змирився зі своєю долею. Я приніс йому кілька листівок, які скидали на Львів з совєтських літаків. Він просив мене перекласти, листівки закликали львів’ян виявляти ворогів і зрадників. Краух став повністю залежним від мене.

— То ви ж мене хоч у підвалі не тримайте, — просився. — Можна, я з вами жити буду?

— Щоб ви мене одної чудової ночі задушили?

— Та що ви таке кажете? Ви ж тепер мій єдиний.,, єдиний...

— Янгол-охоронець, — підказав я з усміхом.

— Так виходить. Нікуди я не дінуся.

— Що ж, я спробую подумати, як скрасити вашу долю.

— Коли?

— Ще не вирішив.

Він вилаявся, пройшовся з кутка в куток і прошепотів у віконечко:

— Якщо випустите, я вам повідомлю дещо про вашу сестру.

Мене мовби прошило струмом, я сіпнувся і відчув страх, тісно переплетений з давніми снами й мареннями.

— Не може бути, — промовив я. — Звідки вам про неї знати?

— У мене є документи. Я їх навмисне приберіг для такого випадку. І вони при мені.

Я замислився. Чи мене аж так сильно могла цікавити моя сестра? Що у нас може бути спільного? А проте вона мене колись манила, особливо, коли я був підлітком, я тоді прагнув її найдужче, та не як сестру, а як коханку, але згодом ці любасні марення вгамувалися, і я про неї почав забувати. Слова Крауха пробудили в мені ті притлумлені фантазії, я дізнав збудження, і бажання розгадати нарешті загадку своєї сестри перемогло. Я відчинив двері, він вийшов з підвалу на подвір’я і глянув у небо. Може, відчув себе бузьком? Але небо було для нього замкнене на ключ. Там летіли совєтські літаки і скидали листівки, в яких вітали нас із визволенням і новим життям. Я завів його до хати, налив цитринової настоянки, ми цокнулися і мрійливо смакували. Мелася, як звикле, валялася на канапі. Краух відкинувся на спинку, випростав ноги і втупив погляд у розшитий китайськими краєвидами обрус.

— Ну, — сказав я, — що там про мою сестру?

Краух глянув спочатку на мене, потім подивився на Меласю й усміхнувся. Я помітив, що той усміх не віщував нічого доброго, то був диявольський усміх, хоча я ніколи справжнього диявольського усміху не бачив, але чомусь був певен, що виглядає він саме так. І коли я про це подумав, жах скував моє серце. Я простежив за його поглядом, і мене всього затрусило, я кивнув на двері, завів його в глухий кінець саду і промовив: «Ну?» Він подивився в мої очі і смикнув плечима: «Але ж ви вже здогадалися?»

Усе в мені провалилося, в голові почало гудіти, а потім стукотіти — не може цього бути, не може, не може, не може... Я вхопив його за обшлаги й дивився йому в очі, намагаючись прочитати щось більше, ніж було мовлено досі, я дивився з тупою надією, що це неправда, водночас помічаючи в собі присутність якогось дивного, загадково солодкого і жахливого відчуття, чогось такого, що жевріло в мені віддавна, але не увиразнювалося, а сиділо в глибині єства, кублилося там і проростало. Адже ті мої еротичні марення про сестру виглядали забавою, не сприймалися поважно, як і такі ж марення про фей чи добрих чарівниць, але коли марення раптом здійснюється, це викликає панічний страх, тіло пронизують нервові струми, воно починає бриніти, а голос — сіпатися. І тоді правда й неправда сходяться в одному зударі, а ти не можеш, не можеш, не можеш сказати з певністю, хто з них повинен перемогти.

Краух вивільнився з моїх рук і простягнув папери, в яких значилося: «Меланія, донька покійних Марка Попеля і Ребеки Шимель, віросповідання жидівського, передається під опіку панства Краґелів — Аарона та Ґолди, того ж віросповідання. Засвідчено рабином міста Дрогобича Якубом Авіґдором». Наступний документ засвідчував зміну прізвища з Краґель на Краґельську та зміну віросповідання на римо-католицьке. Руки в мене тряслися і перехопило подих. Я жив із рідною сестрою. На щастя, вона не вагітніла. Але я жив з нею, жив, жив. Я кохав її. І кохаю зараз. Мої гріховні марення про злягання з сестрою втілилися в життя, це тіло, яким я так розкошував, було моїм від самого народження, її душа була моєю, безліч її звичок були схожі на мої, я давно помічав, що нас єднає незмірно більше, ніж пересічних чоловіка й жінку, ми були одним цілим, розуміли одне одного з першого погляду. В дитинстві Мелася вкладала голку в окраєць хліба, йшла з ним на вулицю і простягала першій-ліпшій жебрачці. Жодна жебрачка при ній того хліба не їла, тому вона й не знала, чим усе закінчилося. Але то був я, вилитий я, і вже тоді, коли вона мені про це розповідала, міг би здогадуватися, що ми з одного заквасу, хоч і не з однієї діжки.

Вуста мої засіпалися, очі набрякли слізьми. Краух мовчки спостерігав за мною, обличчя його набрало вже не насмішкуватого, а поважного вигляду, я навіть помітив у його очах щось схоже на співчуття. Я не стримався, обняв його і заридав у нього на плечі, а він поплескував мене рукою по спині й казав:

— Ну, ну... не розпачайте так... це ж тільки між нами...

— Так, — шепотів я крізь сльози, — це тільки між нами. Я їй про це не розповім. І ви не розповідайте. Це її викінчить.

— Не буду, не буду, — потішав мене. — Заспокойтеся. Врешті-решт ви не зовсім рідні.

— І ви знали... знали... але не забрали її в Гетто...

Я нарешті відлип від нього і витер сльози.

— Ні, не забрав. Однією жидівочкою більше, однією менше — яка різниця. Не хотів вам завдавати болю. Все ж ви свою роботу виконували сумлінно. — Він спритно висмикнув з моїх рук папери і сховав до кишені. — Так буде безпечніше.

Раптом я щось згадав. Прізвище її батька.

— Чекайте, поет Маврицій Шимель, якого я зустрів у таборі, мабуть, зведений брат Меласі?

— Саме так.

— І що з ним?

— Епідемія. Між іншим, вона носила і йому пакунки. Ви про це не знали?

— Ні. Виходить, то був мій шваґер. У мене по ньому зосталася книжечка віршів і ґудзик.

Краух здивовано зиркнув на мене, потім похитав головою і зітхнув.

— Ви ідіот, Андреасе. Ми б уже були бозна-де. Перейшли б до американців, потім чкурнули до Аргентини й жили б собі, як у Бога за пазухою. Гроші є, що ще треба? — Він задер голову й провів поглядом літаки з червоними зорями. — А тепер будемо гнити в цій срані?

— Герхарде, а можна ми перейдемо нарешті на «ти»? Як справжні друзі. Адже ми злиті воєдино і приречені один на одного. Хочу тебе запевнити, що я викручуся з будь-якої ситуації. І викручувався досі доволі вдало. Тому в мене нема сумнівів у тому, що ми виживемо за будь-яких умов. Сам кажеш: гроші є, що ще треба? Святі слова.

— Тебе, дурню, хтось обов’язково видасть, що ти співпрацював із нами. Я пропоную утікати в ліс і перебиратися через гори поки не пізно.

— Еге ж, з валізами, повними золота. Заспокойся. А тепер я мушу випити. Негайно. Ходімо до хати.

XXII. Стефан

1

Вітер котив вулицею жмутки паперу, десь нявчали безпритульні коти, й було жаско серед цих темних осліплених руїн. Я не мав жодного бажання йти до хати, мені хотілося розвіятися, а точніше побути на самоті. На Ринку ми розходилися в різні боки, Ліщинський сказав, що зазирне ще до редакції і чекатиме вдома з вечерею. Раптом я дещо пригадав.

— Стривайте, якщо ви не працювали на абвер, то чому переконували віддати їм «Шкоцьку книгу»?

— Бо я знав, що в Ірми безвартісна копія.

— Звідки?

— Її чоловік окрім того, що був математиком, розробляв для польської контррозвідки шифри. Я з ним був у постійному контакті.

— Навіть після того, як ви покинули Львів?

— Звісно. Через газету. — Він мав сумний і замислений вигляд, щось його гнітило і, здавалося, хотів ще щось мені повідомити, але не наважився. Потім додав: — Досі я вас стримував від поїздки до Берліну, а тепер мушу переконати негайно покинути Краків.

— А ви?

— Я теж зникну. Мабуть, завтра. — Він попорпався в кишені й вручив мені паспорт з моєю знимкою на ім’я Конрада Ренке, комівояжера. — З вашими паперами до своїх не доберетеся.

— О, дякую. Ви про все подбали заздалегідь.

— Така в мене робота. Ну, до вечора.

Я зайшов до першої-ліпшої кнайпи й випив спочатку гальбу пива, а потім цмулив вино. Що ж тепер? Треба дати знати Ірмі, щоб виїхала з батьками з Відня. Як це зробити? Телефон відпадає, телефоністки можуть фіксувати розмови. Телеграма й поготів, її можна було надавати лише німецькою мовою. Рвонути просто зараз до Відня не вийде — незабаром комендантська година. Але ж я не мушу розмовляти німецькою чи польською. Можна й львівським балаком. Ця ідея мені сподобалася. Я пішов на пошту і замовив розмову з Віднем. Коли нас з’єднали, я заторохтів:

— Сервус, біню. Ніц не байтлюй, іно цинькуй. Мус зі свойов фамулов виривати на соломку. Але бальоном і не бімбай[114]. З Відня гебай. Лишиш цинк Святій Варварі, де вас никати. Йо?

Ірма миттєво налаштувалася на потрібну хвилю:

— Та йо. Шо ти фурт трайлюєш? Кляво, я всьо зкумала. Не куцайся. Цьом.

— Цьом.

Це все, що вона мала зрозуміти. На людській мові то мало означати: «Привіт, дівчинко. Нічого не говори, лише уважно слухай. Мусиш зі своєю родиною утікати на село. Але швидко і не легковаж. З Відня зникай. Лишиш звістку в церкві Святої Варвари, де вас шукати». Ірма: «Та що ти мелеш безперестанку. Добре, я все зрозуміла. Не бійся».

Не думаю, що телефоністка, яка нас з’єднувала, щось второпала. Відтак я пішов до Ліщинського. Вже сутеніло, я йшов швидким кроком, вулиці швидко порожніли. Біля будинку, в якому винаймав помешкання Ліщинський, я роззирнувся. Вулиця була безлюдною, лише в самому її кінці блимнули задні вогні авта, яке від’їжджало, і згасли. Я піднявся сходами нагору і постукав у двері. Ніхто не відгукнувся. Я натиснув клямку, двері легко відчинилися. В помешканні панувала темрява. Світити в такий час було заборонено. Я вийняв ліхтарик, з яким не розлучався, і ковзнув променем по кухні. На столі стояло вино й начиння наготоване для вечері, а в повітрі висів запах печені й ще мало вловимий, але не відомий для мене запах — либонь, цигарок, яких Ліщинський не курив. До його цигарок я вже звик. Я гукнув його, але не почув жодного звуку. Дивно. Кудись вийшов? Може, хтось до нього прийшов? Щось мене у цьому всьому стривожило, я пройшов далі — в сусідній кімнаті, яка правила за його кабінет, усе було перекинуте догори дригом, шухляди висунуті й висипані на підлогу, але коли я зазирнув до лазнички, побачив його. Він лежав у ванні, і кров сочилася її дном. Мав розбиту голову. Але це ще не все: долоні його теж були розтрощені. На підлозі лежав скривавлений молоток. Почерк був відомий. Діяли обережно, тому не стріляли, щоб не зчиняти переполоху. Що він їм сказав? Чи міг він видати Хому?

Я наблизився до вікна. Вулиця й далі була пустельною і темною, але я не міг покинути цього помешкання до шостої ранку. Що було робити? Залишатися тут теж було небезпечно. Якщо вони не влаштували на мене засідки тут, отже він спрямував їх деінде. Куди? Коли вони зрозуміють, що їх одурено, повернуться, бо де, як не тут, можна мене вистежити? Часом виднілися на темній вулиці тіні, хтось навіть у комендантський час намагався дістатися дому, припадаючи до стін. Патрулів не було видно. Місто поринуло в ніч. Я не знав, що маю робити. Єдине, що чітко розумів — треба якомога швидше звідси чкуряти. Я знову підійшов до вікна, розчахнув його і визирнув. Цього разу на протилежному кінці вулиці з’явилося авто. Я не мав жодних сумнівів, куди воно їде, й притьма кинувся з помешкання на сходи, присвічуючи собі ліхтариком, піднявся на саму гору і намацав двері горища. Вони були замкнені. Я натиснув плечем, двері піддалися, з другого боку я їх підпер ящиками, в яких були поскладані важкі кахлі від грубки. На горищі панував запах свіжовипраної білизни, на шнурах висіли простирадла. Я пробрався поміж ними, намацуючи ліхтариком люк у дахівці, і він був, але на замку. Я підібрав з підлоги рурку і вибив замок, тоді відчинив люк і виліз на дах. Він не був надто стрімким, а моєю метою була камениця в самому кінці кварталу, де мусив бути теж люк у даху. Я вихилився з даху і побачив, що авто зупинилося біля брами Ліщинського. Отже, вони вже там. Я рушив дахом, ступаючи так, аби не зчиняти галасу, де було можливо, ставав на стики, але треба було бути обережним, щоб не нарватися на дроти, не вмикаючи ліхтарик. Діставшись крайнього даху я швидко знайшов люк, але й він був замкнений, відчинявся всередину. Я роззувся, щоб не робити гуркоту, і став бити по ньому ногами. Люк не піддавався. Проте я продовжував по ньому лупити, аж поки не з’явилася невелика щілина, крізь яку я просунув пальці й намацав залізний засув. Люк не був замкненим на колодку. Я витяг складаний ножик і став лезом штовхати засув. Він зрушив з місця, хоч і дуже повільно. Я налягав, лезо зламалося, але я не відступав, аж доки люк сам не опав. Вдалині на даху я помітив рух. Я взувся, миттю зіскочив на діл, затягнув засув на місце і побіг до дверей. їх теж довелося вибивати, пролунав тріск, а за хвилю я летів сходами вниз, перестрибуючи через кілька сходинок. Десь траснули двері, хтось вийшов на сходову клітку, щось буркнув, я вилетів у браму, а з неї на вулицю і щодуху побіг уздовж будинку, скрутив за ріг і біг далі. Я не мав уявлення, де мені сховатися, знав лише, що мушу зникнути з цієї дільниці, відбігти якнайдалі, та так, щоб не потрапити в руки патрулю. Раптом подумалося, що патруль для мене може бути не таким небезпечним, як ті убивці. Якщо патруль затримає підхмеленого німецького офіцера, не така вже й рідкісна для них пригода. І тоді я побіг з усіх сил, не припадаючи до стін. Раптом з-за рогу вистрілив сніп світла, я зупинився, важко дихаючи й думаючи, куди тепер бігти. Авто виїхало мені навперейми, аз нього пролунала команда: «Halt!» З вікна стирчала цівка автомата. То було військове авто, мене покликали підійти ближче. Я підійшов, злегка хитаючись і назвав себе. Вони попросили папери, я показав. Після того мене ввічливо запросили до авта. Залізний хрест у мене на грудях викликав у них повагу. Дорогою розпитали, чому я швендяю так пізно. Я сказав, що їду до Берліна і показав їм спрямування, у Кракові я, мовляв, пішов з друзями до кнайпи й потім заблукав. Спитали, куди мене завезти. Я сказав, що зупинився в готелі біля Казімєжа, але забув назву, вони підвезли мене до готелю, в якому, на їхню думку, я міг зупинитися, і ми розпрощалися. Я натиснув дзвінок на дверях, упівока стежачи за патрулем, який сумлінно чекав. Двері відчинилися, я прослизнув усередину і запитав, чи є вільна кімната. Як я й сподівався, вільних кімнат не було. Я попрощався і вийшов на вулицю. Патруль від’їхав. А я помчав безлюдним Казімєжом до Осипа Хоми, щоб повідомити про смерть Ліщинського. Але там я нікого не застав, жодної живої душі ані в помешканні, ані в сховку під підлогою. Усе виглядало так, ніби тут віддавна ніхто не бував. Отже вони втекли, бо якби тут побувала поліція, цього б не вдалося приховати. Я піднявся нагору і зачаївся на стриху. Більше швендяти вулицями я не ризикував. Вранці я спустився знову до помешкання, в якому зустрів Осипа, відшукав старі лахи й перевдягнувся. У військовій формі без документа, що засвідчував би моє спрямування на Відень, я б до потяга не потрапив. Я залишив собі тільки чоботи, але спустив поверх них штанки. Залізного хреста я сховав за халяву — як-не-як пам’ятка. Усі військові документи я спалив у грубці.

Але, якщо мене вистежують, на двірці з’являтися небезпечно. Я покинув колишню єврейську дільницю і вийшов до Вісли. В кінці вулиці стояло самотнє таксі, я швидко сторгувався за поїздку до Цєшина. Поки минали Краків, я чувся нервово, вдаючи, що милуюся містом, а насправді роззираючись на всі боки, і лише за містом заспокоївся. У Цєшині сів на потяг до Брна, у Брні заночував і вранці їхав віденським. Без нового паспорта я б далеко не заїхав, поліція ледь не на кожній зупинці перевіряла документи. У греко-католицькій церкві Святої Варвари я провідав отця Теофіла Горникевича[115] і отримав від нього записку від Ірми. Дружина з батьками виїхали в Угорщину, в село над Балатоном. Я подякував отцеві й хотів попрощатися, але він мене не відпустив і завів до монастирської їдальні та нагодував обідом. А за годину я вже сидів у будапештському потязі.

В селі над Балатоном ми дочекалися закінчення війни. Так завершилася моя епопея.

XXIII. Андреас

1

Владу у Львові остаточно перейняли рускі. Дехто з визволителів заходив до «Жоржа» і допитувався, на яких я підставах очолюю ресторан і готель. Я посилався на генерала Окунева і полковника Скворцова. Я подумав, що якраз пора відшукати Скворцова і замельдуватися, мовляв, ось я, на місці, чесно чекав омріяного визволення, боровся у підпіллі з ворогом. Я кілька днів ходив до приміщення НКВС, але, на жаль, ніхто нічого мені про полковника Скворцова розповісти не міг. Та я не відступав, бо знав — якщо його не знайду, мене чекатимуть клопоти. Так проминув тиждень, коли я нарешті побачив його, як він вилазить з авта. І то вже був не полковник, а цілий генерал з пузом. Він мене відразу упізнав, ухопив за комір і загарчав:

— Ах ти ж курва продажна! Куди пропав? Підсунув нам якогось ідіота і втік?

— Ідіота, кажете? Та мене за того ідіота націоналісти мало не вбили. Ось — погляньте, — і я заголив сорочку та показав шрам від кулі, що її дістав від сторожа.

Генерал мене потягнув з собою до кабінету. Сів за стіл і, грізно дивлячись мені в очі, запитав:

— Чому ви не ліквідували об’єкт?

— Ми ліквідували, ліквідували, — заторохтів я.

— Як ліквідували, чому ми про це нічого не знаємо?

— Ми його вбили перед самою війною. Так вийшло. Повідомити не було як, бо нашого аґента у Сяноку забрало гестапо. Гарний був чоловік. Бувало, ми й по чарці перехиляли.

— А чому не повернувся з завдання, га?

— Тут таке діло, товаришу... — я гарячково шукав соломинки й вирішив згадати ще про одного важливого свідка моєї самовідданої праці «на благо родіни». — Генерал Окунєв...

— До чого тут генерал Окунєв? Його вже нема.

— Як то нема?

— А так. Убили партизани. Націоналісти. В засідці.

— Яка шкода! Коли ж це сталося?

Приміщення, в якому містилися НКВС, гестапо, а потім КГБ

Він тицьнув мені газету, в якій повідомлялося про загибель генерала учора від рук бандерівців.

— Шкода, шкода, — сказав я. — Він би вам усе й пояснив. Я ж виконував його таємні доручення. Він наказав нам залишатися й далі у німців. Про ліквідацію об’єкта ми доповідали йому.

— Я нічого про це не чув.

— А коли ви його востаннє бачили?

— Та я взагалі його від початку війни не бачив. Ми були на різних фронтах.

Все складалося для мене чудово.

— Отже, генерал Окунєв доручив мені заявити себе фольксдойчем і вдавати, що я працюю на німців. А насправді я постачав йому всі відомості про пересування військ у наших околицях. Передавав підслухані розмови офіцерів і їхніх жінок, викрадав з їхніх портфелів секретні документи. Навіть організував ліквідацію однієї високопоставленої дами в нашому готелі. Та я наближав цю побєду, як міг.

Він дивився на мене виряченими очима. Йому не хотілося у це вірити, але що він міг протиставити? Але тут я добив його.

— Генерал Окунєв, з яким я, між іншим, бачився не далі як місяць тому, передав для вас подарунок.

— Що за подарунок?

— Не знаю. Принесу — побачите.

Він мене відпустив, а за дві години я повернувся і поклав перед його носом валізу, яку прихопив у Краухового ординарця. Потім подав йому ключика. Валізу я задля ефекту опечатав, приклавши пфеніга. Скворцов відчинив валізу так, аби я нічого не зміг побачити й розкрив рота. Та й чого б не роззявити — там було і золото, і срібне приладдя, і кілька пляшок із ромом. Я стояв, вдаючи, що мені й геть не цікаво, що у тій валізі.

— Ти сюди не зазирав? — запитав він, прижмурившись.

— Боронь Боже. Я б не посмів.

Він затраснув валізу і сховав у шафу. Я помітив на його обличчі задоволення.

— Тепер мені вірите? — запитав я вдавано стривоженим голосом.

Він кивнув.

— Будеш і далі працювати на нас.

— Тобто моя посада директора готелю і ресторану «Жорж» зберігається?

— Так. Тільки назва тепер буде інакша: «Інтуріст». Там будуть зупинятися лише високі гості. Будеш моїми очима і вухами. Все там повинно бути на високому рівні. Особливо кухня.

— А можна запитати, коли будуть ховати генерала Окунева і звідки? — поцікавився я вже у дверях. Він здивовано подивився. Я пояснив: — Хочеться, знаєте, попрощатися. Стільки років разом працювати...

— Завтра о дванадцятій. З колишнього Промислового музею... Тепер він буде музеєм Леніна.

Я відкланявся і пішов на роботу. «Жорж» відчутно втратив на своєму шику. Зараз більшість публіки складала нова совєтська номенклатура, вбрана недбало і без смаку, видно було, що поселилися вони саме в «Жоржі», бо чимало хто був без маринарки, що неможливо було уявити за старих часів. Двоє якихось гостей вигулькнуло на порозі ресторації в смугастих піжамах і капцях, виглядали, як в’язні з Бригідок, тільки що грубі. Кілька десятків пар очей відразу звернули на них увагу. Однак такої неповаги до закладу не витримав старий кельнер і чемно випровадив їх, пояснюючи, що то поважний ресторан, а не «сталовая».

Наступного дня я пішов до музею попрощатися з генералом. Біля його домовини стояла почесна варта. Уздовж стіни стояли крісла, там сиділа заплакана вдова у чорній хустині, була молода й приваблива, видно, що вони побралися недавно. Ціла група жінок, мабуть, теж офіцерських вдів, сиділи на кріслах неподалік і перешіптувалися. Стояла тиша, аж поки військовий не подав знак, до домовини підійшов тип у цивільному і зачитав з папірчика про гидких ворогів, які підступно вбили вірного сина і т. д. Вдова захлипала, я сів біля неї, обняв за плечі й прошепотів:

— Ви втратили чоловіка, а я втратив друга. Та що там друга — він мені був, як батько. Візьміть ось це, — поклав я їй в долоню золоту брошку. — Він дав мені її напам’ять, а тепер я передаю вам. — Вдова здивовано лупала очима, але золото є золото, воно відчиняє будь-яке серце. — Я дуже хочу сказати кілька добрих слів про мого друга. Можна? — Вона кивнула. — Тоді скажіть, що слова просить «Андрей Попєль, друг генерала».

Вдова слухняно те все пробелькотіла, а я підійшов до домовини й виголосив промову про доблесного генерала, видатного стратега, героя і, не побоюсь цього слова, мого найкращого друга, який загинув за наше щасливе життя. Вдова тряслася в риданнях, а я поклав руку покійникові на груди і звістив, що клянуся мстити його ворогам і вбивцям, гідно несучи прапор перемоги до переможного кінця нашої победи. Відтак я відійшов набік. Тип у цивільному дивився на мене з підозрою, він навіть зробив крок до мене, коли саме увійшов генерал Скворцов у супроводі ще кількох полковників та генералів. Скворцов, порівнявшись зі мною, потиснув мені руку. Тип відразу завмер на місці, а я подумав: як добре, що я встиг до приходу генерала завершити промову. Полковники й генерали по черзі підходили до вдови й шепотіли банальні слова співчуття. За хвилю заграла військова оркестра, і домовину винесли з музею. Я думав утекти, але Скворцов узяв мене за плече і запросив до свого авта, тож я змушений був поїхати й на цвинтар і відбути всю ту червону нудоту. З цвинтаря Скворцов забажав пом’янути генерала у «Жоржі» й запросив ще кількох полковників та генералів разом з удовами. У такому товаристві ми й з’явилися у ресторації. Я завів їх до сепаратки й наказав накрити стіл за вищим розрядом. Скворцов познайомив мене зі своїми друзями, назвавши «нашим чєлавєкам», і посадив до їхнього столу. Німці мене за такий стіл ніколи не садили. Я відчув свою значущість. У нас ще були старі запаси, і поминки вдалися на славу. Усі були задоволені, плескали мене по плечах, пили зі мною на брудершафт, питали, чи я їх «уважаю» і намагалися поцілувати в губи. Сидячи біля свіжої удовички, я не забував підливати їй, вмовляючи, що це найкращий спосіб зняти стрес. Вона слухняно випивала і на очах хмеліла.

Нарешті настала така пора, що полковники з генералами почали загравати з удовичками, притискати їх до себе і гладити в різних місцях. Моя ж удовичка і геть розлізлася, тож я запропонував її запровадити в номер, вона погодилася. Я повів її сходами нагору, ніжно підтримуючи за талію і поклав у ліжко. Вона відразу вимкнулася, а я прилаштувався до неї збоку і отримав свою порцію заслуженої відплати. Потім поправив на ній вбрання, накрив ковдрою, зачесався перед дзеркалом і спустився до гостей. На моєму вдоволеному обличчі сяяла щаслива усмішка. Ще б пак — у моїй кишеньці опинився один із найдорожчих трофеїв — ґудзик генерала Окунева, непомітно зрізаний осколком бритвочки, яку я припасував під нігтем. Втрату ґудзика незабаром помітили, але вирішили, що він сам одірвався, і тоді вдова просто посунула схрещені руки покійного чоловіка на кілька сантиметрів нижче, затуливши таким чином відсутність ґудзика.

2

Маючи такі добрі знайомства у колах вищого офіцерства, я чувся, мов риба у воді, не забуваючи віддячувати їм за їхню приязнь. Наш свинарник відчутно розширився, виробництво вудженого м’ясива розвивалося, і усі генерали й полковники, які зі мною товаришували, отримували час від часу наші смачнючі вироби, запах яких забивав дух і надихав на нові звершення.

Тижнів два після того, як я довідався, що Ружанська моя сестра, я уникав її, але згодом змирився з цим фактом і вирішив про нього просто забути. Зрештою, я й раніше відчував до своєї, колись іще уявної, сестри невтолимий потяг, а тепер, коли вона матеріалізувалася, я просто не міг від неї одвернутися, я приречений був її кохати. Щоб у всьому остаточно переконатися, я поїхав до Дрогобича провідати тету, забрав у неї пакунок з золотом, а вона пригадала собі прізвище Меласиної мами. Все збігалося. Крауха я поселив у сестер Колібрі, наказавши їм учити його української мови та бодай аби трохи пашталакав по-рускі. Перед тим я зібрав у себе вдома подружжя Помазан, сестер Колібрі й Левка та запитав у них, що вони думають про пана Крауха. Ніхто з них не сказав про нього лихого слова.

— А скажіть мені, якщо б так сталося, що він попрохав би у вас притулку, ви б йому відмовили чи прихистили?

— Та йой, пане Андзю, — завуркотіла пані Помазан, — та я би його з дорогою душею прийняла. Та ж то наш найщиріший друг. Ми від нього бачили іно саме добро. Ну, не?

Усі закивали головами.

— Що ж, — продовжив я. — То маєте честь знову бачитися з паном Краухом.

Я прочинив двері й він увійшов до покою своєю рішучою гоноровою ходою. Усі так і ахнули. З тих пір Краух вдавав контуженого родича сестер Колібрі, який втратив мову. Аби його ніхто на нашій вулиці не впізнав, запустив собі вуса й бороду і почепив чорні окуляри. Він любив поратися в саду, стругати з дерева різні забавки й незабаром став улюбленцем довколишньої дітвори. А то якось, випорпавши у моїй книгозбірні енциклопедію рослинного світу, захопився так, що почав збирати в лугах трави і квіти, сушити й укладати гербарій. Я роздобув для нього документи й сам же й вибрав для нього нове ім’я та прізвище: Григорій Кравчик. Так усі його й кликали: «Грицю». Але коли ми з ним були самі, я його кликав Гером, скорочено від Герхарда, бо так мені подобалося більше. Він виявив неабиякі здібності й дуже швидко навчався. Тоді я запропонував йому працювати в готелі у пральні. Він був обурений до глибини душі.

— Друже Гере, — пояснив я, — взяти тебе на роботу до ресторації не можу, бо там тебе відразу упізнають. Пралі тебе не бачили ніколи, я доручу тобі прасування постелі. Це спокійна, монотонна робота, під час якої зможеш мріяти про небесні міґдалки. Але мусиш і далі вдавати німого, ніхто не повинен чути твоєї німецької.

— Я вимагаю кращої їжі. Ти загріб усі мої заощадження, а сестри годують мене самою бульбою.

— Спокійно. Я харчуюся не краще. Чи ти хочеш, аби я пішов продавати золото, мене схопили, а відтак і тебе? Усе треба робити без поспіху.

Він змирився. В ролі прасувальника він проявив себе з найкращого боку, пралі ним були захоплені, їх розчулювало, як він рівненько й акуратно складав усе, що попрасував. Я підозрюю, що він декого з них ще й грав, але цього я не міг би поставити йому у провину, він живий чоловік, і якщо йому замало було сестер Колібрі, чого б не погецкати ще й на тих цицькатих широкоформатних пралях?

Я не був скотиною і віддав йому його валізу з усім добром, аби він знав, що майбутнє його забезпечене. А тим часом війна закінчилася, наша вулиця почала порожніти — поляки виїжджали, українці тікали, на їхнє місце прибував пролетаріат зі Сходу. Виїхав і наш старий адміністратор, кельнери, покоївки, кухарки, касієрка Ванда, всі німці й поляки. З колишнього персоналу, хто знав пана Крауха, не зосталося нікого, окрім тих, перед ким я відкрив його таємницю. Настала пора коли він міг вийти з підпілля. Ба більше — заговорити. Я проекзаменував його на знання української і зостався цілковито задоволеним, він розмовляв майже без акценту, дещо відставав з російською, але тут я не наполягав, бо це було нормально для будь-якого галичанина.

Життя у місті швидко мінялося. Совєтська номенклатура напливала й напливала, старі польські, українські й німецькі вивіски оперативно міняли на російські, з’явилися досі не знані слова «продтовари», «бакалія», «булочна», «гастроном», «перукарня», «кафе», «столова», «чайна», де було все, окрім чаю. Дещо з цих назв вигулькнуло ще за перших совєтів, а більшість все ж була надбанням новішого часу.

Я завів Крауха на базу до знайомого директора, який частенько у нас обідав, і той підібрав йому кілька костюмів, сорочок та мештів. Його форма висіла у мене в шафі, і я час від часу вдягав її та ходив по хаті, вигукуючи щось німецькою, або ж командував Меласі, що вона має робити. Якось у такий час завітав Краух, а що був у своїй смугастій піжамі, то ми аж полягали від реготу. Щойно коли ми заспокоїлися, я помітив у нього під пахвою «Кобзар». Краух прийшов до мене, аби я розтлумачив йому окремі сторінки, акуратно закладені папірчиками. Збоку це виглядало так: «гестапівець» і «в’язень» концтабору читають «Кобзаря». З того часу він став нашим готельовим адміністратором. Бороду зголив, залишивши тільки тоненькі акуратні вусики, які зводили з розуму партійних дам. Правда, він брав їх не тільки вусиками, а ще й своїм шармом, військовою виправкою, манерою розмови, що підкуповувала своєю інтимністю. У кожної дами складалося таке враження, що розмовляє вона не з чужою людиною, а зі своїм давнім другом, а може, навіть родичем, і бажання припасти до грудей цього родича ставало непереможним. Краух дер їх, мов лис курей, заки їхні чоловіки виконували державної ваги завдання, а вони обдаровували його розмаїтими гостинцями, якими він ділився й зі мною, бо на дідька лисого йому придалося б стільки краваток, капелюхів, запинок, перснів, дерев’яних орлів і шкатулок, ба навіть туркменських килимів. Його кабінет небавом перетворився на склад, а стіл завжди був порожній і застелений капами, на які він клав партійні тілеса й задовольняв їх під торохтіння брехунця, вмикаючи на всю потужність, бо ті розпластані корови часто впадали в такий екстаз, що не контролювали себе і ревіли без пам’яті й стриму. Він признався, що декого з них мусив бити по писку, аби заткалися, але це їм тільки подобалося, і вони просили ще і ще, аж поки це не перетворилося на звичний ритуал, за який він, щоправда, вимагав окремих дарів.

Коло моїх високопоставлених знайомих росло. «Жорж», що став «Інтуристом», облюбувала партійна еліта, а також письменники й актори. Вони просто плавом пливли до Львова, заселялися в номери й гуділи в ресторації допізна. Я усім їм дуже подобався тим, що міг підтримати будь-яку розмову на мистецькі теми, сипав цитатами, мов з рукава, і загалом був веселим хлопакою. Краух теж не відставав і, добряче випивши, декламував «Чи чуєте, як липа шелестить?»

Якось зупинилася в нашому готелі відома актриса Фаїна Раневська — весела й компанійська дама, яка вечорами брала участь у галасливих бенкетах з письменниками, музикантами та акторами. Її ранки завжди були сповнені романтики, раз по раз хтось приносив букети квітів, шампанське, а вона тоді кликала мене і частувала. Широкої душі була людина. А як ми потоваришували? Після бурхливої бенкетової ночі, в якій я теж брав участь, вона прокинулася з болем голови й попросила ліків. Я, не довго думаючи й знаючи, що звечора вона пила шампанське, приніс їй той самий лік у відерці з льодом. Вона вибухнула щирим захопленням, обняла мене, духом перехилила перший келих, а тоді підвела до вікна і запитала:

— Пасматрітє, пажалуста, на етат дом напротів. Мне кажется ілі ета на самам деле? Там дєйствітєльна пішется «Дом єблі»? Ілі ета у меня с бадуна?

Я обняв її за могутню талію і сказав:

— Дорога Фаїночко! Там пишеться «Дім меблів». Просто літеру «м» затулив стовп.

Вона зітхнула.

— Как жаль. Всьо же і Львов єщьо не Європа. Ну, Андрюш, давай налівай.

Деякий клопіт завдав мені Левко. Він вліз у контакти з українським підпіллям, тепер він возив зайві продукти знову до лісу, але партизанам. Мені, курвий син, нічого не казав, а підключив до тої роботи ще й моїх батярів. Одне слово, вони попалися і опинилися в тюрмі. Я напружив усі свої зв’язки, заніс хабара Скворцову, і той нарешті змилосердився. Він обіцяв їх відпустити, але двоє мусять зостатися в заручниках і змити свою провину кров’ю. Тобто — виконати певне завдання. Хто це буде — нехай визначають самі. Я сказав Левкові, що оскільки він був заводіякою цього всього, нехай він і спокутує, а другого нехай виберуть сірниками. Ну, і випало на Сериля. А завдання виявилося таким. З чекістів та полонених партизанів формували загони, які мали вдавати упівців та тероризувати місцеве населення. їм видали вишиванки, всі вони були зношені, деякі в плямах крові. Левкова мала дірку якраз проти серця, але її видно не було, коли він вдягав зверху блюзку. Його весь час мучило, хто ж був убитий у цій вишиванці. Скворцов його заспокоїв: куля в те саме місце ніколи не потрапляє, так що від кулі в серце ти точно не загинеш. Десь із рік вони гайсали по Волині, палячи села й убиваючи невинних людей, доки їх нарешті не відпустили. Левко повернувся до роботи в ресторані, був похмурий і замкнений в собі. А Сериль за місяць повісився.

По смерті Сталіна я спробував довідатися про долю моєї мами, це було не просто, але Скворцов допоміг, і незабаром я з подивом довідався, що маму звільнили, й вона повернулася додому. До якого дому? До мене вона не зголошувалася. Але в міліції я дізнався адресу, за якою вона прописалася. Я негайно поїхав туди. Жила вона в Жовкві, у старій запалій у землю хаті. Мені відчинила літня жінка, не схожа на маму, а коли я запитав, чи тут живе пані Аглая, вона сполошилася і потягнула мене всередину.

— Вашої мами нема, — сказала вона. — Та Аглая, яка повернулася з Казахстану, не була вашою матір’ю. Вона була моєю дочкою. їх везли в одному вагоні. Ваша мама дорогою померла. Зазвичай, мерців викидали з потяга, навіть не зупиняючись. Моя донька була в ОУН, її засудили на 25 літ. А ваша мама — виселенка на час війни. Тому, коли конвойний пізніше записував покійників, моя донька назвала йому своє прізвище, а відтак перейняла прізвище вашої мами.

— І де вона зараз?

— Вона ж видавала себе за німкеню. їй вдалося виїхати до Німеччини. Тепер вона там. У Казахстані було чимало виселених німців, вона від них навчилася німецької, а за одного навіть вийшла заміж.

— Вас не збирається забрати?

— А хто я для неї? За документами чужа людина. Ніхто мене не випустить. Зате ви могли б. Дати вам її адресу?

Я похитав головою.

3

Мелася моя не працювала ніде, бо й потреби такої не було, я забезпечував її усім. Краух одружився з однією з сестер Колібрі, жили вони й далі утрьох, і кожна з них час від часу когось родила, так що назбиралося у нього четверо синів і шестеро доньок. А я допрацював у «Інтуристі» аж до 1974-го року, навіть ставши кандидатом у члени КПРС.

Скворцова забрали до Москви, але він не забув про мене. Новий начальник КГБ особисто завітав до ресторану, я пригостив його обідом, і він запитав, чи не хотілося б мені інтелектуальнішої праці, а саме — стати обллітом, бо начувся він про мої мистецькі зацікавлення. Спочатку я не второпав, що то таке той облліт, а він пояснив, що так тепер називається цензор — голова управління у справах літератури й видавництв при львівському облвиконкомі. Він, каже, радився з деякими письменниками, а ті воднодуш рекомендували мене, як людину начитану й пильну. Платня в мене буде більша, ніж досі я мав, продукти я зможу купувати у спецкрамниці, а харчуватися в «Інтуристі» безкоштовно. І тут таки вручив мені партійну книжечку — я став комуністом. Але не забув я і про Крауха та замовив за нього слівце, щоб і його прийняли кандидатом у члени КПРС. Він спочатку комизився, бо, мовляв, він уже є членом Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, і не може зраджувати її, його членський квиток надійно схований у підвалі. Але я пояснив, що тут жодної зради нема, бо обидві партії робітничі, між ними так багато спільного, що насправді це дві сестри, і він скорився.

Мені шкода було розлучатися з рідним рестораном і готелем, але місце моєї праці було геть недалеко — всього лиш на Підвальній у старій камениці, лівий бік якої виходив на Валову. Зрештою, мене завжди тягнуло до літератури. Натомість директором готелю став мій любий Краух, найрідніша для мене людина. Вечорами ми не раз сиділи за пляшечкою та гомоніли, пригадуючи минулі дні.

— Інколи я роздумую про те, як жив, що робив, — звірявся він мені, — я заглиблювався в себе, щоб оцінити наскільки я відповідальний за будь-яке насильство, яке чинили ми та, зрештою, і я особисто. І доходжу висновку, що в роздратуванні, яке виладовується в акцію насильства, людина реалізує свою приналежність до світу людей, мовби сама себе створює. Це повинно бути, звичайно, насильство справедливе, спрямоване проти того, хто пригнічує, бо тоді вбивство ворога є чимось морально справедливим і означає подвійну вигоду: убитий стає мертвою людиною, а вбивця — людиною вільною.

— Саме так я й подумав, коли вистрелив у твого ординарця, — сказав я.

— А я от нікого не вбивав. Жодної людини. Але завдяки мені все ж та хтось гинув. Отже, можна визнати, що й ми вбивали. А при цьому ставали вільнішими. Ми вивільняли свій уярмлений дух. Недавно я прочитав у Сартра: «насильство, мов лук Ахілла, лікує рани, які завдає». Ми лікували свої рани, як уміли.

— І це наша маленька таємниця.

— Так. Приємно розділяти таємницю з кимось, у кому переконаний, що не зрадить тебе.

На пенсію ми обоє не квапилися, працювали, поки працюється. Я отримував справжню насолоду, проникаючи в тексти, від мене залежала доля будь-якого письменника, бо я читав не тільки те, що бігло перед моїми очима рівненькими рядочками, а й те, що ховалося поміж рядків, я тримав у пам’ятні безліч імен, слів і виразів, які нізащо не повинні були просочитися в друкований твір, я стояв на варті слів. Авжеж, вартовий слів — так я мав би себе називати. Але не забував і про свою колекцію ґудзиків, тепер вона поповнювалася ґудзиками письменників, чутка про таку мою пристрасть небавом поширилася, і письменники самі відривали перед моїми очима ґудзики на своїх маринарках та сорочках, даруючи мені їх від щирого серця. З письменницями було по-різному, одні дарували ґудзика від блюзки, інші від бюстгальтера, а ще інші дарували себе, благаючи не краяти надто жорстоко їхні примітивні віршики про мамині руки, батьківський поріг, рушники вишивані, калину, малину. Я читав усе це віршоване сміття і мене брала оскома. Кожна збірка віршів починалася з «паротяга», який волік за собою усю решту мотлоху. «Паротягами» називалися вірші про Леніна, партію, велику вітчизняну війну і т. д. «Я йду до Леніна», — писала одна сотня поетів, «ми йдемо до Леніна», — базґрала друга сотня поетів, «я з Леніном звіряю кожен крок», — шкрябала третя сотня поетів, «несу я Леніну свої думки», — квацяла четверта сотня поетів... Хотілося вити. Хотілося всіх цих поетів запакувати в концтабір, виморити голодом і поховати у братській могилі разом з їхніми поетичними збірками. Але я знав, що вони, як таргани, ніколи не переведуться.

Інколи я дозволяв собі пожартувати, наприклад, у кожній першій літері кожного третього абзацу зашифровував щось кумедне, наприклад «пішов до сраки» або «геть комуну». Цікаво, що ніхто досі нічого такого не помітив, навіть коли я зашифрував кілька таких фраз у романі Олеся Гончара «Твоя зоря», який, між іншим, так хвацько покраяв та подописував, що можу з певністю сказати — ми були співавторами. А що я витворяв із п’єсами Олександра Корнійчука! Я вписував нові ролі, розвертав інтригу так, що прісна й нудна п’єска перетворювалася на драму, хоч, звісно, не рівня Шекспіру, але принаймні з маленького пшику я робив пшик великий. Ну, бо що ви собі гадаєте — що я, читаючи гори, монблани й еверести української літератури, не навчився писати, як будь-який гівняний класик? Та я, може, ще й краще пишу. Якось я не стримався і переписав цілий роман одного відомого зараз нездари так, що від першоджерела залишилося, може, відсотків двадцять. Автор писав надто скупо, надто економно, я не відчував розмаху, а коли я не відчуваю розмаху, мене починає щось душити, бракує повітря, я тоді не витримую — розправляю крила і злітаю. Того разу розмах моїх крил перевершив усі сподівання, він затьмарив курячі крила автора. Якщо він писав «проїхало авто», я розгортав цілу картину: «проїхало червоне авто, за кермом сиділа білявка в темних окулярах і кумедно зціплювала вуста, мовби намагалася засилити нитку у тоненьке вушко голки, а не прошмигнути поміж авт, нікого не зачепивши». Ну, ви ж відчуваєте різницю? Опис відразу стає зримим і живим. Коли він писав «за вікном була весна», я вибухав емоціями: «за вікном скипали цвітом морелі, сонце протинало шиби й витанцьовувало на паркеті, манячи надвір, туди, де буяло життя всіма барвами й звуками». Автор, звичайно, був у розпачі, приходив скандалити, але я його заспокоїв тим, що завдяки мені він отримає значно більший гонорар за більший обсягом твір. Мені цікаво було використати його роман, як своєрідну канву, по якій можна вишити нову картину, значно барвистішу і глибшу. І коли потім критики у рецензіях наводили високі зразки його стилю, цитуючи власне мої дописки, я тішився так, мовби то хвалили мене.

Майже всі письменники, яким дозволено було видавати книжки, співпрацювали з КГБ, я все про них знав, читав їхні доноси, адже вони стукали одні на одних, навіть не намагаючись викрутитися від цього юдиного обов’язку, адже їм не загрожував ані розстріл, ані заслання, як то було до війни. Тільки й усього, що довелося б писати в шухляду. Але ні, вони якраз цього панічно боялися — випасти, як вони казали, «з контексту». Вони нагадували мені плазунів, я їх прозирав наскрізь, бачив увесь виворіт їхніх душ, всю їхню гниль. Хтось може сказати, що я не кращий, але я ж бо таки викручувався, я боровся за своє виживання, я писав висмоктані з пальця доноси, які потім летіли в кошик, я доводив мій обов’язок перед КГБ і гестапо до маразму. Єдиний гріх, який я мав і не забував про нього — Ружанський. Але я тоді свято вірив, що його відправлять до Палестини, смерті йому не бажав, а лише хотів, аби він зник зі Львова.

4

На совєтські свята ми з Краухом виходили обвішані орденами й медалями, нас, ветеранів «великої вітчизняної» шанували, дарували квіти й часто запрошували на зустрічі з школярами, де ми розповідали про нашу самовіддану боротьбу із фашизмом та українськими буржуазними націоналістами. Цих історій небавом назбиралося чимало, бо ми не любили повторюватися, і тоді засіли за мемуари. Скворцов на ту пору вже покинув цей світ, і ми могли дати волю своїй фантазії, щоправда, пильно звіряючи все за мемуарами інших ветеранів. Так що відтоді ми ходили на зустрічі з готовою книжкою.

Наприкінці вісімдесятих ставлення до ветеранів «вітчизняної» різко помінялося, але ми ще трималися. Зате з’явилися ветерани УПА, а серед них і наш Левко. Він пошив собі уніформу і гордо марширував у перших рядах. І теж ходив на здибанки зі школярами, розповідаючи про свої подвиги. Ми не заважали йому, він не заважав нам. Ба більше, коли ветеранів «вітчизняної» й УПА закликали до примирення, ми радо приєдналися до цієї шляхетної акції і розповідали перед телекамерами, що врешті-решт ми всі боролися за одне. Шкода, що до цієї знаменної хвилини не дожив Скворцов.

Краух став для мене найближчою людиною, особливо відтоді, як померла Мелася. Я сидів біля неї в обкомівській лікарні й гладив її схудлу руку, а вона дивилася на мене притьмареним поглядом і намагалася щось вишептати, щось важливе для неї, а може, й для мене, та я нічого не міг розібрати, тоді нахилився до її вуст, і врешті почув: «Я знала... знала...» Що? Що знала? А вона усміхнулася переможно і з полегкістю видихнула свою душу, залишивши мене в роздумах і здогадах. Про що йшлося? Про те, що ми брат і сестра? Чи про те, що я видав Ружанського? Цього я вже ніколи не дізнаюся, а тим, що цю таємницю тримала в собі й раніше нічим не зрадила, вона схожа ще більше на мене, аніж я усвідомлював це досі. Краух стояв неподалік і все, мабуть, чув, але не подав і знаку. Усю організацію похорону він узяв на себе, пані Помазан з чоловіком підготували поминки, і так ото наша вуличка попрощалася зі своєю окрасою.

Вже за Незалежності, коли ми з Краухом сиділи у сквері навпроти Оперного і грали на лавочці в шахи, біля нас зупинився літній чоловік. Худий і високий з пишною сивою шевелюрою. Він стояв і мовчки нібито стежив за грою. Я кілька разів зизом зиркнув на нього, і щоразу відчував незрозумілий тремт, когось він мені нагадував, але кого? На відміну від інших роззяв, він ані словом не коментував наших ходів, не виявляв емоцій, і це дещо напружувало, нервувало, вибивало мене з колії, я не міг зосередитися на грі, бо в цей час у моїй голові ряхтіли обличчя мого минулого, безліч облич, а я плутався в них, губився і відчував прикру безпорадність. Врешті я програв Крауху партію, хоча мав доволі виграшні позиції. Коли ж ми завершили і встали з лавочки, поступаючись місцем наступним грачам, незнайомець підійшов ближче і тихо промовив:

— Кого я бачу! Андреас Поппель і гер Краух! Яка зустріч!

Мені здалося, що земля під ногами заколихалася, я зловився за Крауха і протер очі. І тут ми обоє упізнали його — то був сам Стефан Шуберт. Перший порив був — обняти, як давнього знайомого, але погляд його був холодним, руки сховані в кишенях плаща, і це нас стримало. Однак від запрошення до «Жоржа» він не відмовився. Ми зайняли столик, замовили коньяку й почали розпитувати,.якою була його доля. По війні вони з Ірмою оселилися у Відні, Стефан працював у родинному деревообробному бізнесі Ґредлів, має двох дітей. Ірма викладала в університеті. Зараз обоє на пенсії, часто мандрують. Проїхалися по місцях своєї молодості — провідали Ґданськ, Сопот, Оттаву, Лемнос... Ми розповіли йому, яким чином Краух не втік на Батьківщину, і він довго сміявся. Потім запитав у Крауха:

— Скажіть, а ви ж знали, що мене збиралися в Берліні ліквідувати?

Краух забожився на чім світ, що й гадки не мав. І був дуже здивований, коли довідався про смерть другого летуна та Мурнау.

— А що з тим лемноським золотом? — поцікавився Краух.

— Його конфіскували англійці.

— Он як. За вашою інформацією?

— Звичайно.

— Гм... а я про нього не раз думав. Ми ж збирали його для тихого мирного життя в Аргентині.

— Ви, гер Краух, ніколи б ним не скористалися. Вам дуже пофортунило, що зосталися тут. Вас інтенсивно розшукували спочатку свої, щоб знищити, як Мурнау. А потім уже совета, щоб доставити на Нюрнберзький трибунал.

— Не може бути! — він раптом сполошився. — Я не заслужив! Я лише виконував команди.

— Майже всі, кого було страчено, казали те саме. В матеріалах трибуналу ваше ім’я згадується не раз, але без жодної конкретики. Вам не інкримінували участі в Голокості. Тут ваші заслуги не були зафіксовані. Взагалі жодних доказів і свідків не було, що ви причетні до переселення євреїв у Гетто. Мабуть, скромний кримінальдиректор гестапо відбувся б лише тюрмою.

Краух нахмурився. Виходить, що я врятував його від неволі, а може, й від смерті за ґратами, натомість подарувавши цікаве, сповнене безлічі задоволень життя! За це гріх було не випити. Ми випили, і Краух запитав у Стефана:

— Ви ж не збираєтеся мене видати?

— Навіть якби зібрався, вас уже не засудять. Ваші колеги, збираючись вас ліквідувати, добряче все підчистили. Ви мали взагалі щезнути, мовби вас і не було. Можете спокійно доживати свою старість, гер Краух. За давністю літ вам загрожувала б хіба депортація до Німеччини.

— А знаєте, Стефане, — випалив я, набравшись хоробрості, — я мав завдання від НКВС ліквідувати вас.

— Мене? — здивувався він.

— Саме так. Ми стежили за вами спочатку в Сяноку, потім у Кракові. Ви були, можна сказати, у нас на мушці. Пам’ятаєте свою зустріч з Ліщинським над Віслою? Я наставив на вас револьвер, навіть націлився, хоч ви й ходили туди й сюди. Але не вистрілив.

— І що ж вам завадило?

— Гуманність, Стефане. Вроджена гуманність. Я не бажав вашої смерті. Ви були мені симпатичною людиною. Загадковою, таємничою і манливою. Я хотів вас розгадати, але не вбити. А по війні я доповів про вашу ліквідацію.

Він здивовано зиркнув на мене, і його образ починав поволі розпливатися, розчинятися в мерехтливому просторі ресторації, і доки він остаточно не зник, я ще бачив його очі, які продовжували дивитися на мене, а чи була у тих очах ненависть, я збагнути не міг.

Епілог

«Якось Цензор узяв нас із паном Гером під руки й повів у глиб парку, в кронах дерев співали райські птахи, в траві метлялись метелики, світ яскрів для нас усіма своїми барвами. «Ви навіть не уявляєте, які я бачу сни, вони неймовірні, хоча я не зовсім точно висловився, — сказав Цензор. — Це сни не мої, це сни снів, сни безлічі людей, що жили у мій час, і я їх бачу, хоча самих людей уже давно нема. Іноді я й не хочу їх бачити, а проте вони сняться і складаються у химерні візії, супроводжувані різними звуками. Звуки звуків і звуків звуки, звуки барв і барви звуків, звуки смаків і смаки звуків, звуки запахів і запахи звуків — усе це існує у вічності й не стирається, не тане, не розсипається, а є довкола нас, іно треба це упіймати, схопити за хвіст. І якщо я це роблю у сні, тобто хапаю, то вранці воно зберігається у моїй пам’яті досить надійно, я можу переповісти сон дуже близько до змісту, так, як він мені наснився, і з тією самою розповіддю, яка його супроводжувала, і з тими самими голосами, інтонаціями й павзами».

«Авжеж, — промовив я втішено, — я бачив, як ви інколи, прокинувшись, виходили у сад, сідали на лаві й вбирали світ широко розкритими очима та роззявленим ротом, в очах ваших світилося стільки непідробного здивування, що здавалося, ніби ви щойно народилися і зовсім не чекали того, що постало перед вашими очима. І було вам незатишно, як немовляті, який щойно покинув теплий материнський живіт».

«Властиво, я живу там, у тих моїх снах, я там живу, а тут марную час, і тішуся, що за кільканадцять годин повернуся туди, звідки мене якась сила проти моєї волі вириває. Чуюся, як риба, що її викинули на берег, не можу у перші хвилини отямитися, тому й виглядаю так ошелешено. У снах я бачу себе кимось іншим... кимось, з ким мені не раз довелося перетинатися, і ким мені понад усе хотілося б бути... і, коли я отак з самого ранку заплющую очі, тоді бачу себе тим, іншим... щасливим і без докорів сумління... Інколи життя нас зводило, аби швидко знову розвести, смерть нас оминала, хоч і не оминала наших близьких, смерть завжди була на півкроку від кожного з нас і била прицільно, але помилялася якраз на тих пів кроку чи пів хвилини».

У снах він бачив інше життя і жив у тому житті, але не був певен у чиєму образі, бо часто він опинявся то тим, то другим, і ніколи не знав, ким буде наступного разу, а тому кожен такий перерваний сон був йому прикрий, як перерваний фільм з закрученим сюжетом. Він прагнув його додивитися до кінця, але щось йому заважало, щось вривалося у ті сни поза його волею, він прокидався і лютився, що прокинувся. Він увесь ранок носив у собі той сон, але за кілька годин усі нитки, які в’язали ті сни докупи, єднали їх і скріплювали, починали рватися, він потім не міг дечого пригадати й мучився. І тоді ми переконали його, що треба ті сни розповідати нам, аби міг легше з них виборсуватися, вивільнятися, а я буду старанно записувати, і таким чином він завше може собі відсвіжити той чи інший сон. Коли він погодився, пан Гер відразу вхопив його за руку, потрусив нею і радісно звістив: «Це чудово! Чудово! Він буде все старанно нотувати, — вказав на мене, — а потім розшифрує, а я все це доведу до пуття, аби воно не розсипалося, а вклалося в цілісну картину».

Звідтоді ми з Цензором та паном Гером мали захоплююче заняття, пірнувши у нього з головою і розуміючи якої ваги працю залишимо майбутнім поколінням. А Цензор оповідав нам про себе, а потім про того, хто йому снився, і часто плутав імена, кажучи «я» в обох випадках, і ми бачили, як поступово він перестає сприймати себе таким, яким був насправді, а перетворюється на свій сон, безконечний сон про виживання, сон про героїв. І ми його не поправляли, ми уважно слухали, щоб не збити його на манівці, щоб він остаточно не заплутався, хоча самим нам було доволі непросто зорієнтуватися щоразу, коли він перескакував від себе на того другого. Особливо цікавими були його пополудневі сни, хоч і доволі короткі, але змістовніші, а головне — вони витлумачували та заповнювали всі лакуни нічних снів. Під час тієї пополудневої дрімоти пан Гер милувався своїми рослинками, а я прислухався до хапливого подиху Цензора і нотував слова, а часом лише голі звуки, які виривалися крізь сон, аби потім пригадати йому їх, а він таким чином міг би добути зачіпку, переказуючи сон.

Цензор і пан Гер так багато часу гуляли разом, мабуть, тому, що стали удівцями, діти пана Гера розлетілися по світах і тільки писали йому листи, все коротші й коротші, але він завше ними тішився і зачитував рядок або два уголос. Обоє вони могли сидіти собі удвох де-небудь на лавочці в тіні розквітлих лип і гомоніти, а частіше просто мовчати. І хіба це не щастя — мати когось такого, з ким можна по-товариськи помовчати? Інколи вони вирушали до міста з шахами під пахвою і просиджували годинами в алеї навпроти Оперного, граючи в шахи з такими ж, як і вони, літніми чоловіками. Час від часу там вибухали гарячі дискусії на політичні теми, і щоразу спокійна зважена думка когось із моїх нових друзів мирила всіх, заспокоювала, і суперечка вщухала. Я любив спостерігати за ними, не набридаючи їм. Якось вони завершивши гру, зібрали шахи й почимчикували проспектом Свободи у напрямку площі Міцкевича. Була тиха пополуднева пора, духмяно пахли липи. Я йшов за ними назирці. Вони про щось розмовляли, часом змахували руками й на хвильку зупинялися. Зайшовши до ресторації, зайняли вільний столик і продовжили розмову. Людей було мало, я сів собі позаду них і пив каву. Я відверто милувався ними й боявся сполохати.

Зранку я записав черговий сон Цензора, один із тих рідкісних снів, які не трималися купи, він гнівався сам на себе, що сон вийшов пошматованим, і врешті попросив зробити перерву до завтра, коли йому вдасться той сон додивитися і зв’язати всі нитки. Говорили вони за столиком недовго, за кілька хвилин вмовкли й сиділи без жодного руху, мовби закам’яніли. До них наблизився офіціант і, мабуть, запитав, чи ще чогось не потребують, але відповіді не почув і відійшов. Так тривало, може, з годину. І тоді відважився підійти до них я, вони привітали мене радісними усмішками, і Цензор повідомив, що вони мали дуже цікаву зустріч з одним давнім знайомим. «Коли?» — запитав я. «Оце щойно», — відповів Цензор. Я сів поруч і хотів було сказати, що стежу за ними від Оперного й нікого не бачив, бо вони були весь час лише удвох, але Цензор випередив мене. «Ми пили коньяк і згадували давній час, коли були ще молоді, повні завзяття й енергії. І виживали, як могли. Чи не так, любий Гере?» Пан Гер зі смутком кивнув. «Було чимало питань без відповідей, — продовжив Цензор. — Вони гнітили нас. Не давали спокою. Тепер ми спокійні». А я поглянув, що на столі лише два, а не три келишки, й поцікавився: «Тепер ви отримали всі відповіді на всі свої питання?» Цензор замислився, заплющив очі, потім розплющив і промовив: «Тепер так. Гадаю, зостався ще тільки один сон, якого я не бачив. Один-єдиний, який розставить усі крапки. І я вам його розповім завтра зранку».

А вранці він помер. Перед смертю ще встиг передати нам скриньку з найбільшим своїм скарбом — колекцією ґудзиків. Кожен ґудзик був на своєму місці у величезному кластері, наче яка-небудь марка, дбайливо задокументований — його походження, місце і дата, а головне — ім’я та прізвище колишнього власника. Безліч видатних особистостей постало перед нашими очима, одних ми знали, про інших почули вперше. Тут були не лише військові діячі, але й митці, їх уже не було на цьому світі, а ґудзики їхні продовжували жити, ґудзики їхні творили окрему історію, сповнену драматизму.

Суха зморщена рука Цензора розгорнула кластер, вийняла невеличкого металевого ґудзика з вибитим на ньому тризубом, і піднесла до вуст. Він поцілував його і поклав на місце. Під ґудзиком було дрібненьким, але акуратним почерком виведено: «Мій тато Марко Попель. Отримано від моєї сестри Меласі. Упокій, Господи, її невинну душу».

Переповівши свій останній сон, він геть знесилився, довго лежав мовчки, а вкінці промовив: «У кожній людині живе безліч людей і речей: суддя, кат, учитель, покутник, поганин, герой, сестра, жінка, святий, убивця, хробак, дерево, камінь, порох... І неможливо вгадати, ким ми будемо у день смерті».

P.S.

«Шкоцька книга» збереглася в сина Стефана Банаха дивом. Виїжджаючи у 1946 р. до Польщі, він сів до вагону разом з Ядзьою Голіяс, у яку був закоханий, і дівчина попросила щось почитати в дорозі. Жодної іншої книжки він не мав і запропонував «Шкоцьку книгу», бо ж Ядзя була донькою професора. А дорогою валізу в молодого Банаха поцупили совєтські солдати.

«Шкоцька книга» й досі вабить своїми таємницями. Основну частину знань, що зберігаються в ній, стереже нечисленна група вчених, здатних подолати всі труднощі. Книга містить теорії, пізнання яких, мабуть, відчиняє інші двері. Це книга влади сьогоднішньої математичної науки над природою світу. Отже все ще може трапитися».

Богдан Бакула

Примечания

1

Двірець — вокзал.

2

Трикутник смерті — трагічна ситуація на фронті в 1919 році, коли армія УНР опинилася в оточенні більшовиків, білогвардійців та поляків. Тоді від тифу померло 25 тисяч вояків.

3

Шляфрок — халат.

4

Коляція — вечеря.

5

Ґредель Річард, барон (1890— 1964) — власник маєтності й палацу в Сколе.

6

Ґредель, Валерія, баронесса — до 1944 року жила в Сколе, померла 1971 року у Відні

7

Аґрафка — шпилька.

8

Пан Едзьо — те саме, що кльозет.

9

Газардист — азартний гравець.

10

Газард — азарт.

11

Фордансер, дансер — фаховий танцівник, найнятий ресторацією для заохочення публіки.

12

Карнет — маленька картонна папочка, в яку вкладали рахунки в ресторанах.

13

Емерит — пенсіонер.

14

Мельоник — капелюх з вузькими крисами, який був модний за Австрії.

15

Райдувати — їздити.

16

Адресар — адресова книжка.

17

Пів чорної — маленька порція кави.

18

Анцуґ — костюм.

19

Цюпа — в’язниця.

20

Меценат — адвокат.

21

Крават — краватка.

22

Аршеник — арсен, миш’як.

23

Ґранда — компанія.

24

Біня — дівчина.

25

Мундуровий — той, хто носить мундир: залізничник, пожежник, поліцай і т. д.

26

Корсо — місце, де любили прогулюватися львів’яни, те саме, що «стометрівка», тепер проспект Шевченка.

27

Папільотки на голові крутити — у значенні «морочити голову». Папільотки — бігуді.

28

Майхер — ніж.

29

Язда — геть.

30

Пенцак — перловка.

31

Шмір — мастило.

32

Шварц Йосип — член КПЗУ, український письменник, публікував прозу в галицькій пресі під псевдонімом Йосип Чорненький, виїхав до СССР і був репресований, по війні виїхав до США та опублікував спогади.

33

Клявіс — ключник.

34

Цувакс — новак.

35

Хатранка — обшук.

36

Кіндер — блатняк.

37

Трагач — вантажник.

38

Перемитництво — контрабанда.

39

Гесики — різні дрібні речі.

40

Кракідали — місцина за Оперним театром.

41

Ґзимс — карниз.

42

Фрайда — радість, утіха.

43

Хома Осип (1917—1958) —один із найкращих боксерів довоєнної Європи, член ОУН, доброволець дивізії «Галичина», брав участь у битві під Бродами, воював в УПА під псевдом «Боксер». Восени 1947 р. із рейдовою повстанською групою перейшов у американську зону окупації Німеччини. У 1951 р. з родиною переїхав до США. Помер у шпиталі, не перенісши операції.

44

Глянц — дуже добре.

45

Кармонадлі — битки з кісточкою.

46

Михіндра — авантура.

47

Шпарґа — зачіпка.

48

Кампа — бійка.

49

Блят —поверхня столу, прилавку, бляшана поверхня печі.

50

Здзіри, дзюні, цізі — дівчата.

51

Цьмага — горілка.

52

Флячки — страва з телячого або свинячого шлунку.

53

Кварґлі — згливілий сир.

54

Центусь — популярне в Галичині прізвисько людей, які знали ціну грошам. Коли в 1858 р. проведено в Австрії грошову реформу, новий золотий ділився на сто частин. Тоді одну соту золотого назвали «центом», від латинського «центум» — сто. Відповідно грошолюбів прозвали центусями.

55

Муровий — рішучий, надійний.

56

Подрайцювати — збудити, завести.

57

Митусь — валет.

58

Ґоґусь — франт, модник.

59

З’юхтити — вкрасти.

60

Пірка — пір’їнки.

61

Швайнери — гроші.

62

Цваний — зухвалий, нахабний, непевний.

63

Цвікер — пенсне.

64

Шустак — дрібні гроші.

65

Чорна ґєлда — чорна біржа.

66

Тримадло — дерев’яний пристрій, в який закладали газету і тримали її однією рукою.

67

Бурці — бакенбарди.

68

Шлюсрок — парадна маринарка, блюзка.

69

Рольманкєти — манжети.

70

Шатня — гардероб.

71

Другий поверх — до війни наш перший поверх називався партером, отже другий — насправді третій.

72

Пулярес — гаманець.

73

Заіванити — вкрасти.

74

Каляпітра — голова.

75

Башук Петро (1911—1995, Канада) — громадський та військовий діяч, журналіст. В серпні 1937 — липні 1939 був ув’язненний у тюрмі Бригідки разом з Ярославом Гайвасом та Петром Канюком. 16 липня 1939 р. усі троє втекли з тюрми. На честь цієї події на будівлі в’язниці встановлений пам’ятний знак.

76

Гайвас Ярослав (1912—2004, США) — громадський та військовий діяч, журналіст. Залишив спогади «Воля ціни не має» та «Коли кінчалася епоха».

77

Канюка Петро (1915) — бойовик з оунівської групи «Вовки».

78

Вробити в яя — обдурити.

79

Сутерина — напівпідвал. В сутеринах жило найбідніше населення та містилися майстерні.

80

Щтепцьо і Тонько — популярні львівські коміки Генрик Фоґельфанґер і Казімєж Вайда.

81

Штадтмюллер — власник винарні на Ринку.

82

Pro corda — з латини «для серця».

83

Три сильні з моцною — три 50-тиграмові келишки горілки.

84

П’ять шнітів з делікатним ковніриком — п’ять кухлів пива з невеликою пінкою.

85

Мелянж — кава з молоком.

86

Паскар — спекулянт.

87

«Точім нажи і коси, решаем палавиє вапроси», — цитата з оповідання «Ярмарок у Полтаві» репресованого українського письменника Василя Чечв’янського (1888— 1937), брата Остапа Вишні.

88

Циркумфатигуватися — швендяти.

89

«W dniu 6 grudnia 1939 roku...» — «6 грудня 1939 року опівдні, на святого Миколая, над Перемишлем за чудової сонячної погоди з’явився літак з польськими знаками — біло-червоними шахівницями на крилах. То був польський військовий літак типу PZL-23 «КАРАСЬ». Літак крутнув два кола над містом, а потім спокійно полетів долиною Сяну на південь у бік Карпат. Важко сьогодні описати переживання і радість, а також значення, яке цей епізод мав для мешканців Перемишля. Натомість красноармєйци розпочали стрілянину до літака, всім, що мали, а переважно з наганів.

За кілька тижнів справа з’ясувалася. У Львові на військовому аеродромі в Скнилові залишилося декілька літаків, які були ушкоджені під час воєнних дій. Двоє бортмеханіків з Шостого Авіаполку ремонтували літаки. Один з літаків, а саме «Карась», був у грудні полагоджений і полетів на пробний політ з польською обслугою. Не маючи мап, летуни полетіли на захід, а над Перемишлем попрямували на південь уздовж ріки Сян у напрямі кордону з Угорщиною. Що було далі з літаком і екіпажем, важко сьогодні встановити, найвірогідніше долетіли і приземлилися в Угорщині».

90

Єндик Ростислав (1906— 1974) — український письменник і педагог.

91

Козланюк Петро (1904— 1965) — український комуністичний письменник.

92

Румбарабар — ревінь.

93

Баюра — пиво.

94

Бігус-кумпоти зі сливками — молоти дурниці.

95

Заливати голодні кавали — брехати.

96

Гуляй си купати на Жилізну Воду — те саме, що «відчепися», Залізна Вода — назва парку.

97

Горачек Йоган (1896—1970) — з 1939 по 1944 рік очолював Абверштеллє у Варшаві.

98

Цериґелі розводити — вести себе манірно.

99

Шатниця — гардеробниця.

100

Кохля — черпак.

101

Arbeitslager — трудовий табір.

102

Шлєхтер Емануель (1904— 1943) — львівський поет і композитор, автор багатьох популярних шлягерів, загинув у Янівському концтаборі.

103

Herzlich willkommen! — ласкаво просимо.

104

Ір Даніель (?—1942) — польсько-єврейський письменник, загинув у Янівському концтаборі.

105

Дрезднер Король (1908—1943) — єврейський поет і літературний критик, загинув у Янівському концтаборі.

106

Помер Стефан (1905—1942) — єврейський поет, загинув у Янівському концтаборі.

107

Кенігсберг Довід (1889—1942) — єврейський поет, загинув у Янівському концтаборі.

108

Шимель Маврицій (1903— 1942) — єврейський і польський поет, автор трьох поетичних збірок, загинув у Янівському концтаборі.

109

«Lemberg ist schön und größten ist der George!» — «Львів є прекрасний і великим є Жорж!»

110

Крупник — м’ясна зупа з ячмінною крупою або просом.

111

Мізерія — салат з огірків.

112

Каляфйори — цвітна капуста,

113

Гойда Марина — дебела жінка.

114

Бімбати — легковажити.

115

Горникевич Теофіл (1891 — 1969, Відень) — священик УГКЦ, капелан УГА, душпастир у церкві Святої Варвари до 1944 року.

Content

Юрій Винничук
Цензор снів

І. Пролог

II. Стефан

1

2

3

III. Андреас

1

2

IV. Стефан

1

2

3

4

5

6

7

V. Андреас

1

VI. Стефан

1

2

3

4

5

6

VII. Андреас

1

VIII. Стефан

1

2

3

4

5

6

7

IX. Андреас

1

X. Стефан

1

2

XI. Андреас

1

2

XII. Стефан

1

XIII. Андреас

1

2

3

4

5

6

7

XIV. Стефан

1

XV. Андреас

1

2

3

4

XVI. Стефан

1

XVII. Андреас

1

2

3

XVIII. Стефан

1

2

XIX. Андреас

1

2

XX. Стефан

1

XXI. Андреас

1

2

XXII. Стефан

1

XXIII. Андреас

1

2

3

4

Епілог

Примечания