Очкур Наталя

Містичний вальс

Наталя Очкур

Містичний вальс

Львову — місту, яке дійсно шанує всі свої легенди

Вокальній формації «ПІККАРДІЙСЬКА ТЕРЦІЯ», чия чарівна пісня «Містичний вальс» надихнула мене на створення однойменного роману

Сестрам Григорчук — Катерині, Марії і Тетяні — моїм найпершим читачкам і найвідданішим шанувальницям присвячується ця книга

Глава 1

Бу-бу-бу-бу-бу…

Нав’язливе бурмотіння генерального директора, президента й голови ради правління відкритого акціонерного товариства «Київлікпрепарат» Василя Петровича Стояна заколисувало не гірше рясного дощику за вікном. Стояв грудень, але погода забула зазирнути в календар і подарувала зливу замість білого різдвяного сніжку. Усі присутні на нараді молоді люди в ділових костюмах і з однаковими, фальшиво-зосередженими виразами облич куняли — хто відкрито, користуючись тим, що знаходиться не в полі далеко не яструбиного зору керівника, хто потай, підкреслено уважно схиливши голову над паперами. Чергова безглузда ідея директора долітала до підлеглих мов крізь шар вати в метр товщиною. Сонне царство сколихнулося лише тоді, коли вхідні двері розчахнулися і в кімнату для нарад влетіла струнка, висока молода жінка, однією рукою чіпляючи кліпса зі штучних перлів на ліве вухо, другою зачиняючи за собою двері і закриваючи мобільний телефон підборіддям. Василь Петрович пожвавішав, з надією спрямувавши водянистий блакитний погляд на новоприбулу.

— Вибачте. Я запізнилась, — без жодних ознак ніяковості, які вказували б на те, що вона дійсно вибачається, випалила дівчина, плюхнувшись на послужливо відсунутий їй одним із хлопців стілець.

— Як завжди, — буркнув молодий чоловік у смугастому костюмі, що сидів напроти, викрививши свого і так схожого на лекало рота в іронічній гримасі. Дівчина кинула на нього глузливий погляд і єхидно зауважила:

— Гарний костюм, Грицю. Ти в ньому схожий на зебру, засуджену до страти.

По кімнаті прокотився смішок, а поривчаста пані звела ясні сірі очі на керівника в очікуванні вироку.

— Нічого страшного, — поблажливо озвався Василь Петрович, розпливаючись у посмішці. — Я саме закінчую вступ.

— То це був тільки вступ? — із відчаєм простогнав хтось. Дівчина оперлась підборіддям на сплетені руки.

— Отже, найцікавіше ще попереду.

— Клята підлабузниця, — кинув той самий «смугастий» молодий чоловік. Молода жінка приділила йому ще трохи своєї уваги.

— Якісь проблеми, Грицьку?

Григорій з відчаю зробився буряковим. Ото вже дали батьки ім’ячко, і ворогу не побажаєш. Ні, повний варіант ще куди не йшло, звучить пристойно, без грайливості, та ось скорочення від нього! Пестливі форми, хай їм грець! Гриша, Грицю… жах, та й годі! І, аби хоч якось допекти цій сіроокій виразці, Григорій бовкнув:

— Ніяких, Свєто. Геть ніяких.

На обличчі дівчини промайнула тінь, легенька, мов хмаринка літнього дня, і відразу ж зникла, розчинилась у показній безтурботності. Усі знали, що вона терпіти не може, коли її називають Свєтою, саме так, через «є», тому ця смугаста амеба й вирішила дошкулити їй таким чином. Та Бог з ним, звертати на оте нещастя увагу — тільки себе не поважати. Хоча, ніде правди діти, вона таки спізнилася. На бойові п’ятнадцять. Як завжди.

Звичка спізнюватись скрізь і всюди саме на цей проміжок часу допікала Світлані чи не більше, ніж тим людям, котрі стикалися з нею в процесі спілкування. Зранку Світлана взагалі пересувалась виключно галопом, як бойова конячка, і при цьому на її шкірі ніколи не виступало і краплини поту — було це в літню спеку чи в зимові холоди. Дехто з цього приводу казав «залізна», дехто — «змія», але всі сходились на тому, що Лана холоднокровне створіння, потвора, яку Бог задля маскування або з притаманним йому почуттям гумору наділив янгольською зовнішністю. Та навіть постійний рух на підвищеній швидкості їй не допомагав. Здавалося, запізнення були генетично закладені в її ДНК-карту, і що б вона не робила, наскільки раніше не виходила б із дому, результат виявлявся незмінним. Якось заради експерименту вона вирішила встати на дві години раніше, аби потрапити на зустріч, призначену в місці, до якого від її будинку було десять хвилин пішої ходи. Експеримент скінчився тим, що у Світлани згоріла праска разом із вихідною сукнею, зі стелі у ванні полилась вода, від омлету, під яким вона забула вимкнути газ, залишились сумні, чорні і смердючі спогади, і врешті-решт, на зустріч вона запізнилася. На п’ятнадцять хвилин.

Спочатку вона намагалась пояснювати. Не вибачатися, ні, бо навіть коли Світлана казала «вибачте», вона не вкладала в це слово і краплини каяття — просто пояснювати. Та все, що вона говорила, звучало настільки ж фантастично, наскільки відповідало дійсності, тому Світлана полишила ці марні спроби, прийнявши як даність те, що у неї є два виходи — або знайти роботодавця, який закриватиме очі на її постійні запізнення, втішаючись натомість працездатністю та старанністю, або жити на роботі. На щастя, Василь Петрович відповідав саме першому варіанту, а ще — за це Світлана його дуже поважала — ніколи не вимагав від неї того, що виходило б поза межі її службових обов’язків.

— Сподіваюсь, Лано, результати є? — обережно поцікавився директор. Тільки йому, та й то зрідка, дозволялося називати її скороченим «Лана», не побоюючись пекучого погляду зовні нібито м’яких, як оксамит, сірих очей. Усі інші називали її Світланою, якщо, звісно, не мали наміру зіпсувати з нею стосунків. Втім, такого наміру, крім Грицька, тут не плекав ніхто — чи, принаймні, ніхто не наважувався декларувати його вголос.

— Є. Ваш виклик застав мене за підписом дворічного контракту з «Острайхфарм» на постачання нашого нового антибіотика, вплив якого, як алергену, максимально знижений.

— І на використання якого в нас ще немає дозволу Мінздраву, — сухо розсміявся Григорій. Світлана гідно промовчала — озвався білявий красень нордичного типу, що сидів по праву руку від Василя Петровича.

— Якби дехто частіше з’являвся на роботі, — не підвищуючи голосу, промовив він і в кімнаті запала така тиша, що було чутно падіння кожної краплини дощу за вікном, — то цей дехто знав би, що дозвіл на препарат отримано більше місяця тому.

— А друзі-австрійці знають про побічні ефекти препарату? — не вгамовувався Грицько, на якого відповідь начальника відділу експертизи, дозволів та сертифікації медпрепаратів, хоч і подіяла, як холодний душ, проте полум’я презирливої заздрості все ж не загасила.

— Як знають і те, що не існує антибіотиків без побічних ефектів, — відрубала дівчина. Директор схвально захитав схожою на більярдну кулю лисою головою.

— Чудово. Грандіозно, — Василь Петрович не втримався й аж верескнув від захоплення.

— Як вам це вдалося, моя люба? За «Острайхфарм» ми ганялися три роки… фірма норовлива, мов дикий мустанг… кращі менеджери зазнали поразки… а ви за два тижні… такі блискучі результати… ви просто маг.

Маг. Чарівниця. Гірка усмішка торкнулася вуст Світлани. Легко бути чарівницею, коли тобі всього двадцять п’ять, ти маєш гарну фігуру і витончене личко. Навіть норовливі мустанги — чоловіки. Усе до нудоти легко.

— Ваші досягнення, моя люба, неодмінно відіб’ються на вашій зарплаті, — сказав нарешті директор те, що вона хотіла почути. — А тепер продовжимо. Як я вже відзначив, співпраця із західними регіонами нашої країни є нагальною проблемою і вимагає першочергового вирішення. Нам повинно бути соромно за відсутність зв’язків із тою ж Галичиною, Хмельниччиною, Івано-Франківщиною… Ми підписуємо угоди та контракти з іноземними країнами, а в межах своєї, рідної, існують білі плями, і…

Бу-бу-бу-бу-бу. Світлана закинула ногу на ногу, і абрикосового кольору спідниця безсоромно поповзла вгору, відкриваючи для огляду стрункі стегна. В роті у Григорія пересохло, погляд, спрямований на дівчину, був заздрісним і хтивим водночас.

— І як ти тільки не мерзнеш? — пошепки, щоб не почув директор, запитав він. — Надворі плюс один, злива і волога, а на тобі шовковий костюм. Не боїшся дещо застудити?

— Якщо ти не застудив язика, плескаючи ним без упину, — теж доволі тихо, але не опустившись до шепотіння, відказала вона, — то мені за мої мідні яйця нічого й боятися!

Грицько замовк. Виявляється, Світлані відомо, що про неї кажуть на фірмі. І це, судячи з усього, її не обходить. Не дівка — танк, пре до мети, заплющивши очі, і не дивиться, що там тріщіть під чобітьми — гілки чи голови. Що ж, колись це їй неодмінно віділлється.

— Штучні перепони… — бубонів тим часом директор, — ми, як найбільший на Україні виробник ліків… контракти з Польщею… Угорщина, Чехія, Австрія, Німеччина, Росія… а половина України… стратегічний ринок збуту… хто поїде у відрядження до Львова?

— До Львова? — Грицько пересмикнув плечима, ніби від холоду. — Тільки не я.

— По-моєму, — крізь зуби процідила Світлана, — тебе ще ніхто туди не посилає.

— І слава Богу. Вони там усі схиблені націоналісти і ненавидять російську мову.

— Яке паскудство! — підхопила дівчина. — Таке враження, наче вони — українці. А на твоєму місці я б посоромилась привселюдно зізнаватися в тому, що ти манкурт. Учи рідну мову, Грицю, я десь чула, що навіть мавпу можна навчити кільком словам. В тебе є шанс!

Григорій зціпив зуби і порахував до десяти, щоб трохи заспокоїтись. Скандал — це останнє, що йому зараз потрібно, тим більше — із директорською улюбленицею. Витримка і малодушність — різні речі, підбадьорював він себе. Різні речі, різні… і він не буде сперечатися з істеричною фригідною сучкою.

Не хоче — подумки констатувала дівчина, на всі зуби усміхаючись генеральному директору. Грицько не хоче вчити ніякої мови, в нього і російська кульгає на обидві ноги. А от її, Світлану, він хоче, як би не старався це приховати, хоче, і ненавидить її за свої бажання. Та швидше на вербі вродять груші, ніж вона із власної волі опиниться на одному гектарі з цим покидьком, у якого очі розміром із шпилькову голівку, мозок, як у колібрі і ніс, вічно задертий догори від неіснуючих перемог. Відчуваючи, як їй закортіло тріснути по цьому кирпато-хвалькуватому, загостреному кінчику кулаком, Світлана стиснула руки так, що нігті вп’ялися в долоні. Одночасно з цим Василь Петрович сказав:

— Що ж, добровольців немає. Тоді… Світлано?

В його голосі чулися запитальні і навіть прохальні нотки, але Лана знала, що це лише данина ввічливості і хорошому ставленню до неї, його надії і певною мірою фаворитки. Накази — а попри всі запитальні знаки на кінці речення, це був саме наказ — обговоренню не підлягають. Та й чому б їй не розвіятись? Бачить Небо, вона це заслужила. Лана кивнула на знак згоди.

— Ну що, отримала? — в’їдливо спитався Григорій. — Попрешся тепер під свята чорт знає куди, ще й сама-самісінька. Є на світі справедливість!

Повні, гарно окреслені рожеві вуста дівчини заворушились, вона заспівала, не вимовляючи слів, та в них і не було потреби, бо Григорій, якому присвячувалась ця беззвучна пісня, знав їх напам’ять.

Грицько гидкий, Грицько бридкий,

Цур тобі, відв ’яжися, пек тобі, відчепися,

Божевільний!

«Грицько» замість Стецька, як в оригіналі. «Сватання на Гончарівці», невмируща класика, щоб її! І знає ж, відьма везуча, чим його допекти! Її останнє досягнення, контракт із «Острайхфарм» — це така перемога, на дивіденди від якої можна жити років десять. Чорти б забрали цю спокусливу гадюку, вона до кожного вповзе і в душу, і в ліжко! Вважає, мабуть, що ніхто не знає, як вона того австріяка обробляла, але насправді, якщо хтось цього і не знає, то лише Василь Петрович. Усі інші давно й глибоко в курсі справи, як саме Лані вдається підписувати всі контракти, навіть ті, які в інших «горять».

Тим часом «гадюка», давши гідного відкоша Грицьку, знову спрямувала оманливо ясний і ніжний погляд своїх надзвичайно красивих, якихось сріблясто-сірих очей на директора. Саме завдяки цим світлим, чистим, мов джерельна вода, очам, ім’я Світлана, яке зазвичай не пасує чорнявим дівчатам, їй пасувало неймовірно. Так, як і її юне, вродливе обличчя, немов підсвічене зсередини якимось надприродним сяйвом, завдяки чому ніхто не давав їй більше двадцяти років. Колись за це світло її називали «світлячком». Тоді вона ще вміла дзвінко сміятись і дуже любила це жартівливе прізвисько. Тоді вона ще вміла жити. Просто жити і отримувати насолоду від кожної миті буття, а не боротись за існування.

Нарада скінчилася. Чоловіки піднялися зі стільців, дістаючи з кишень пачки цигарок і обмінюючись планами на різдвяні канікули. Попереду було цілих два тижні, практично відпустка, і всі так поспішали залишити кабінет шефа, ніби боялися втратити марно хоч одну хвилину. Кімната спорожніла. За мить у ній залишились лише власник кабінету, нордичний красень і Світлана.

Василь Петрович був глибоко віруючою людиною. Він належав до римо-католицької церкви, але поважав свята усіх без винятку християнських конфесій, тому серце в нього аж краялось від однієї думки про те, що його дівчинці, його сіроокій улюблениці доведеться замість святкування Різдва їхати бозна в які світи і працювати — в день народження Спасителя! Єдиним, що виправдовувало його у власних очах, було чітке усвідомлення простого факту — ніхто з його набундючених індиків-менеджерів не впорається краще за неї.

Якби пану Стояну стало відомо, якими засобами користується його фаворитка для досягнення мети, він, безперечно, був би шокованим. І, швидше за все, не повірив би жодній фразі, жодному поганому слову, сказаному про Світлану. Саме це тримало на припоні сверблячі язики численних пліткарів та пліткарок, яким так хотілося відкрити директору очі на поведінку Лани, що аж у власних темніло. Проте всім було добре відомо — чого пан Василь не прощає людям, так це осуду ближнього свого, і ніяких винятків із цього правила для нього не існує. «Хто без гріха, хай кине в неї камінь!» — директор не повторював цю цитату. Він просто зробив її своїм гаслом, під яким і жив.

— Лано, сподіваюсь, ви не планували на Різдво чогось особливого?

Дівчина всміхнулась, ковзнувши поглядом по білявому красеню, який все ще стояв біля вікна, та той рвучко відвернувся, ще й плечем повів, ніби відганяючи кусючу муху, і посмішка Лани зблякла.

— Ні, нічого такого, — рівним голосом, розрахованим, як гра світла й тіні на полотні вправного маляра, відказала вона. — Самотнє Різдво — що може бути гірше? Я навіть рада, що буду в дорозі на Святвечір.

Нордичний блондин із підкресленою увагою втупив очі в мокру ялинку, що росла на клумбі за вікном, а Василь Петрович похитав головою.

— Заміж тобі треба, дитино! — мимохіть переходячи на «ти», що слугувало для Лани найвірнішою ознакою директорського занепокоєння, заявив він. — Як це так — сама-самісінька в усьому світі?

— Нічого я не сама-самісінька! У мене є ви!

Лана сказала це й не думаючи підлабузнюватись та, схоже, саме так сприйняв її відповідь блондин, бо від вікна долетіло глузливе фиркання.

— Що таке з паном Валентином? — озирнувся директор.

— Ніс закладений, — миттєво знайшлась Світлана. — Прочищає.

— У нього що, нежить?

— Еге ж. Французький.

Блондини червоніють легко й помітно — у Валентина запалали навіть вуха. Пан Стоян закашлявся, марно намагаючись замаскувати цим сміх.

— Ти що собі дозволяєш? — прошипів Валентин, наздогнавши Лану в коридорі. Вона вже попрощалась з директором, отримавши від нього цінні вказівки, короткий усний нарис про підприємство, на яке мала їхати, деякі особисті враження про керівника «Галичмедсвіту» Яницького Олексія Даниловича, які, поза сумнівом, ще стануть їй у пригоді, а також невеличкий різдвяний подарунок — ажурний білий светр, такий легенький, що, здавалось, дмухни на нього — і він полетить. Світлана теж приготувала подарунок для директора, вона зв’язала йому веселенький шарф, лимонно-жовтий, кольору канарки, із зеленими удавами у червоних ковпачках, як у Санта-Клауса. Удави посміхалися на повні свої сині беззубі роти, і Лана знала, що її весь із себе такий суворий шеф залюбки намотав би цей витвір мистецтва на свою шию, але, на жаль, вона не планувала сьогодні нікуди їхати, все вирішилось в останню мить, і її подарунок лишився вдома. Як завжди, — невдоволено зморщилась Лана. Вона думала, що встигне його вручити і — не встигла.

— Я з тобою розмовляю, — нагадав Валентин. Світлана зупинилась і різко, немов карбуючи кожне слово, мовила:

— Не тільки ти можеш поводитись зі мною так, наче я пранцювата, любий! Я теж маю право на подібну люб’язність! О, так, дякую, що не сахаєшся від мене, коли я сідаю поруч.

— Ти сама винна! Твоя поведінка…

— Щось я не пригадую, чи обговорювали ми мою поведінку, коли ти тягнув мене у ліжко? Здається, що ні! Тоді вона тебе не хвилювала! Чи навіть грала тобі на руку, га?

Валентин миттю зів’яв.

— Але ж ти не пішла… не погодилась! Твоєму австріякові більший кусень відламався!

— Залиш Крістіана у спокої і не називай його австріяком! Він же тебе хохлом не нарікає! Май хоч трохи поваги до людини!

— І як він у ліжку, добре тебе відповажав?

— Спасибі, не ваше діло!

У Лани засвербіла права долоня — вірна ознака того, що комусь не завадило б дати по пиці, але дівчина вже вкотре лиш міцніше стиснула руки. Пройшли ті часи, коли вона захищала свою честь, як голодний пес кістку. А силою якщо і можна щось змінити у світі, так це думку твого опонента — із поганої на ще гіршу, і хати — на руїни. З цих пелюшок Світлана вже виросла.

— Світлано!

— Валентине, дай мені спокій! Послухай, — відкидаючи з плеча грайливе звивисте пасмо волосся, продовжила вона, — я дуже вдячна, що ти заступився за мене перед тим смугастим дебілом, і все таке інше, але мені дійсно треба йти. Поїзд на Львів за кілька годин, а в мене ще й кінь не валявся. Речі треба зібрати, — Світлана потихеньку крокувала до виходу. — Узяти щось поїсти в дорогу. Ну, ти розумієш…

— Я… — Валентин ухопив її за руку і змусив зупинитися. Не хотілось вириватися на очах у захоплених глядачів, що стирчали з усіх дверей, немов морквяні хвости із землі, тому Лана зупинилася.

— Що?

— Там, у Стояна… на нараді… ти так дивилася на мене… Хотіла щось спитати?

В серці у Лани щось кольнуло — так, легенько, немов сита вже комашка, яка кусає більш за звичкою, ніж від голоду. Що то було? Відлуння давнього прагнення мати родинний затишок і чоловіка, гарного внутрішньо та зовні? Голос Світлани пом’якшав.

— Хотіла. Про твої плани на Різдво. Та тепер це вже не суттєво, чи не так?

— Це завжди не суттєво, — відрубав Валентин, синіючи від роздратування, немов той пан, чия борода міняла колір перед черговим убивством надто допитливої жінки. — Усі свята я проводжу з дружиною та сином. Із сім’єю. І тобі це відомо!

Бац-бац! Здається, ляпас дістала вона. Так тобі і треба, добра самаритянко. Головне для чоловіка вчасно згадати, що він одружений!

— Я рада. За тебе. А ось за твою сім’ю — не дуже.

Вирвавши руку з чіпких пальців Валентина, вона стрімко пішла до ліфта.

— Гей, Лано, — крик начальника експертного відділу наздогнав її вже на сходах, — що ти хотіла цим сказати?

— Тільки те, що сказала, Валю, — пробурмотіла вона, абсолютно не переймаючись тим, чує її хтось чи ні. — Веселого Різдва.

Глава 2

Як би там не було, а в поняття «Веселе Різдво» точно не входить прогулянка дощовим грудневим вечором по перону, із непід’йомною валізою в руці. У всякому разі, в її поняття Веселого Різдва, і щастя та веселощів узагалі.

Щось їй зовсім не смішно. Навіть чомусь не кумедно.

Невже вона остаточно втратила почуття гумору? І з чого б це? Чи не тому, що в шубі зараз надто жарко, і вона зупинилась на пальті, яке всім хороше, тільки не гумове, і ось зараз вона мокра, мокра її валіза, її сукня і її білизна, а до гарячого чаю і сухого купе цілих двадцять хвилин.

Хіба що поїзд подадуть завчасно…

Веселого Різдва тобі, рабо Божа Світлано!

І Тобі теж, Новонароджений!

Поїзд вже цокотів колесами, наближаючись до платформи, на якій скупчились ті поодинокі бідолахи, яких свято захопило зненацька й далеко від рідної домівки. Добре, вона в них хоч є, раптом із заздрістю помислила Світлана, оглядаючи мокрих, схожих, на застуджених ворон, пасажирів. Щасливі. Вони самі не знають, які вони щасливі. Вони їдуть додому.

«Цікаво, які сусіди по купе в мене будуть», — мляво подумала Лана, хоча насправді її це аніскільки не хвилювало. Вона відчувала в собі сили впоратись з командою зомбі, і з деяких пір не боялась нічого.

Головне, щоб її залишили в спокої. Щоб просто дали їй спокій і не рухали! Не намагались втягнути в розмову, чимось пригостити, не розпитували про те, звідки, куди і навіщо вона ще. Вона ненавиділа ці дорожні знайомства і порожні балачки.

Ти стаєш надто відлюдною, раба Божа Світлана. І надто самовпевненою!

Лана всміхнулась. Це почалося давно, відразу після того, як вона вийшла з лікарні, і вона нікому про це не розповідала. Варто їй лиш заїкнутись про те, що з нею розмовляє хтось чи щось від імені Бога, і все. Її швиденько відвезуть до божевільні, по дорозі співчутливо примовляючи: «Таки не витримала, бідна! Воно й не дивно, після стількох випробувань!» І хоча мало хто знав, що сталося з нею насправді, того, що лежало на поверхні, було більш ніж досить, аби з’їхати з глузду! Тільки от Лана божевільною себе не вважала. Принаймні, на даний момент.

Лана втягнула в купе свою мокру валізу, і сховала квиток, котрий за хвильку, проведену в руках провідника, теж добряче змокрів. По дорозі вона встигла відмахнутися від пропозиції: «Давай допоможу!», яка виходила від здоровенного бугая. Лану завжди цікавили дві речі: по-перше, чому більшість чоловіків відразу починає тобі «тикати», і по-друге, чому та ж таки більшість, говорячи: «Давай понесу валізу», хапається при цьому за твої сідниці.

В купе, крім неї, поки що нікого не було, і Світлана дозволила собі трохи помріяти: отак би і їхати самій усю дорогу, від Києва до Львова. Нікого поруч, тільки перестук коліс за вікном, дощ, мокрі дерева обабіч колії, що тягнуть гілки, мов руки, неначе вмовляючи тебе залишитись, гарячий чай з лимоном, книжка й ноги, накриті теплою ковдрою. Що вона там кинула в сумку, аби скоротити довгий зимовий вечір у дорозі? Здається, О’Генрі.

З коридору донісся гуркіт, який поховав надії Світлани на спокійну подорож, а за мить до купе увірвався смерч, вихор, на вигляд років семи, в теплій темно-синій куртці, на якій з правого боку красувалось вишите: «Ми, козаки, велика сила!», блакитних джинсах та чорних кросівках. Очі в сильного козака були неймовірно яскравої, немов молода трава у лузі, зелені, а з-під гостроверхої смушкової шапочки, яку він квапливо стягнув із голови, побачивши в купе жінку, посипались пасма золотавого, як добірна пшениця, волосся.

— Доброго здоров’я, — привіталось хлопченя. — Ви наша супутниця?

— Попутниця, — всміхнулась Світлана, стараючись не звертати уваги на гострий біль у серці. — Якщо ти не проти.

— Ну, думаю, ви придбали квиток. Так що проти я чи ні, це не має ніякого значення.

— Так, квиток я придбала, — підтвердила Лана. — Інакше мене просто викинули б із поїзда. Тепер ще б отримати твій дозвіл на проїзд, і я була б повністю щасливою.

Хлопчина метнув на неї підозрілий погляд, а потім розплився в широченній посмішці.

— Я стільки подорожую, — повідомив він із виглядом Лівінгстона, знайденого в чергових джунглях, — а в житті жодного разу не бачив, щоб когось викинули з потяга, — малий замислився і додав, — хіба що у фільмі із Сігалом. Ну, той, як його…

— Захоплення-2, — підказала Лана.

— Ага, точно, — зрадів малий. — Так тільки там бачив. А було б цікаво!

— Кому? — Світлана не витримала і засміялася. — Тобі чи тому, кого викинули?

У відповідь почулось істинно козацьке:

— Обом. А зараз вибачте мене, я маю допомогти мамі занести речі.

Лана ще хотіла спитати, чи мама подорожує сама, без татка, але смерч у синій куртці вже зник. Її ноги затремтіли і вона без сил опустилась на сидіння. Її синові було б стільки ж… майже стільки ж… на рік менше хіба що… Її маленькому хлопчику. Вона хотіла назвати сина Григорій — бадьорий, не сплячий, як не важко в це зараз повірити. Втім, якщо станеться диво і в неї будуть ще діти, первістка вона так і охрестить. Щоб сам не спав і мамі не давав, щоб кожною миттю свого життя, кожним рухом і жестом, кожною усмішкою стверджував її буття, її існування. Ставлення Лани до смугастого нещастя, яке сходило слиною, ледь забачивши її, ніякою мірою не змінило ставлення до імені. А те, що вона співала Грицьку… то так, забавка. Маленька бяка з її боку.

— Добрий вечір.

Світлана підняла голову на звук мелодійного жіночого голосу. Пані, що увійшла в купе, трималася, мов королева, із гідністю, але без зверхності, і була дуже привабливою. Висока, струнка — цього не зміг приховати навіть мішкуватий плащ, з якого струменіла вода, — з очами кольору бурштину, та яскраво-рудим волоссям, вона мала на вигляд років тридцять, із можливою похибкою в той чи інший бік на два роки, і вся аж сяяла внутрішнім світлом — тим особливим випромінюванням, за яким безпомилково визначається дійсно щаслива жінка.

— Вечір добрий, — ввічливо відповіла Лана. — Я бачу, дощ посилився?

— Це не дощ, а тропічна злива, яка збилася з курсу і помилилась країною, — засміялась жінка, знімаючи плаща. — Мої хлопці вже марять про гондоли, на яких вони б курсували пероном.

— Ваші хлопці?

— Син та чоловік. З Ярославом ви, здається, вже познайомились.

— Хороший хлопчик, — через силу виштовхнула із себе Світлана, дивуючись, як це біль досі не розірвав їй серце. Жіночка знову розсміялась.

— Хороший хлопчик? Тоді ви спілкувалися з кимсь іншим. Мій син — то такий маленький гібрид дзиґи та блискавки, і від його присутності голови в людей починають боліти автоматично!

Нічого відповісти Лана не встигла, бо за спиною жінки пролунало:

— А я все чув!

— І коли я в цьому сумнівалася? — пробурмотіла пані, хоча видно було, що насправді вона зовсім не сердиться, і трохи посторонилася, пропускаючи сина в купе. Малий тримав у руці доволі об’ємну валізу, яку поставив на підлогу тільки тоді, коли мати сіла на нижню полицю. Слідом за ним до купе увійшов чоловік у мокрому пальті, з двома валізами. Побачивши Світлану, він теж опустив свою ношу на підлогу і зняв капелюха, а вона враз зрозуміла, від кого малий Ярослав успадкував такі яскраві зелені очі, золоте волосся і гарненьке личко. Чоловік виглядав молодшим від своєї дружини і всміхався, чарівно ніяковіючи, чим відразу здобув прихильність Лани.

— Вечір добрий, — сказав він.

— Це Іванко, — пояснила жінка. — Мій муж. О, даруйте, я ж не назвалася. Мене звуть Ія.

— Як? — це вихопилось у Лани мимохіть, і було неввічливо, проте з таким іменням вона ще не стикалась.

Та жінка не образилась.

— Ія. З грецької — «фіалка», — охоче, і, як видно, не вперше, пояснила вона. — Це моя мама пожартувала, вона в університеті викладає історію Давньої Греції. Хіба я схожа на фіалку?

— Ні. І якщо вже порівнювати вас із квіткою, то я б сказала, що ви схожі на тигрову лілію. Або ще на чайну троянду.

— Дякую, — всміхнулась Ія. — Тигрова лілія — звучить, як музика. А троянди я не дуже люблю. Вони для мене надто помпезні, надто урочисті, якщо ви розумієте, про що я. А вас як звуть?

— Світлана, — повертаючи обличчя до всього сімейства одразу, назвалася вона. — Для друзів — просто Лана.

— Дивина, — задумливо відзначила Ія. — Зазвичай це ім’я пасує тільки білявкам, але для вас краще й не придумати. Ну все, досить балачок. Час вечеряти.

Ще півгодини тому в Лани мороз по шкірі пробігав через думку про те, що доведеться з кимось спілкуватися, а зараз, накриваючи стіл під розмірений перестук коліс, вона раділа, що нові знайомці не дозволили їй залишитися сам на сам зі спогадами — єдиним, чого вона боялась у своєму житті. Боялась тому, що не мала над ними влади, тому, що ненавиділа почуватися безсилою.

— Може, ви спочатку самі повечеряєте? — ризикнула запропонувати Світлана, побачивши, що її скромний запас продуктів порівняно із запасом її виглядає, як вітрина гастроному часів перебудови поруч із вітриною супермаркету. — Не хочу вас об’їдати.

— Не хочете — не об’їдайте, — рішуче заявила Ія, — але вечеряти ми будемо всі разом. Ви, — з жалістю поглядаючи на куці припаси Лани — два варених яйця, шмат хліба і рибні консерви, припустила жінка, — мабуть, самі живете?

— Та ні, — збрехала Світлана, — просто відрядження вийшло несподівано, і я не мала часу приготуватися, як слід.

— І ніхто не прослідкував, із чим ви рушаєте в дорогу, — Ія кивнула. — Зрозуміло. Ви більше любите смажену курку чи біфштекс? Чи ви, не дай Боже, вегетаріанка?

— Чому «не дай Боже»?

— Та тому, що в мене двоє мужиків у сім’ї, а як брата рахувати, то навіть троє, і нагодувати їх вітамінами зимою виходить тільки у вигляді пігулок. Така морока, — Ія махнула рукою, — м’ясо з м’ясом їдять. Це я до того веду, що з овочів у мене тільки пара солоних огірків.

— Ні, все гаразд. Я теж люблю м’ясо. Хоча… зараз піст.

— Ой, люба моя, головне в пості зовсім не їжа, а духовне очищення. І чи так ми вже дотримуємось усіх церковних канонів? Крім того, сьогодні Святвечір у католиків. Задля спокою вашого сумління можемо дочекатися першої зірки.

— Он вона, — малий зірвався з місця і прилип до вікна, тикаючи пальцем у ліхтар, що повільно пропливав за вікном — вони саме проминали якусь станцію. — Бачите, яка яскрава?

Жінки перезирнулись і розреготалися.

— Ну як тут встояти? — крізь сміх спитала Лана.

Упродовж вечері Іванко здебільшого мовчав, хоча мовчання це не було відлюдницьким, набундюченим презирством, а радше втомою й стриманістю справжнього чоловіка, який залишає щебетання жінкам, а собі — справи, зате Ярослав говорив за двох. Ія тільки головою хитала, слухаючи сина.

— Присягаюся, коли ми вибираємось на пляж, в Яся і язик засмагою вкривається, — зауважила вона і син негайно обурився:

— Мамо! Ну що ви таке кажете!

— Правду, тільки правду і нічого крім правди! А зараз, якщо чоловіки нас залишать, ми перевдягнемось.

Іванко і Ясь підвелись одночасно, немов солдати, що почули команду «Струнко!», і за мить купе було у розпорядженні жінок. Лана вбралась у теплу нічну сорочку і накинула зверху строкатий халат. Ія обмежилась піжамою з фіолетової байки, прикрашеною вишитими оранжевими зайцями.

— Сама вишивала, — похвалилась Ія, впіймавши погляд Світлани. — Подобається?

— Дуже. А я більше люблю в’язати.

Проте десь за годину, коли всі вже вмостились на своїх полицях, намагаючись заснути, до Лани знову повернулись спогади. Відганяючи їх, вона звивалась, мов в’юн, перевертаючись із боку на бік, але досягнула цим лише того, що простирало під нею зібгалось, як міхи баяна. Холера, думала Світлана сердито, це все через Ярослава. Вона не може дивитись на нього, не уявляючи при цьому, яким був би зараз її син. Господи, за що ж ти мене караєш?

А то ти цього не знаєш, раба Божа!

Знає. Звичайно, вона все знає, хоч і не визначила для себе міру вини. Наскільки вона винна — на десять відсотків? На п’ятдесят? На всі сто? Цілком і повністю? Все одно це не має значення. Ніяка міра не поверне їй сина.

— Вам не спиться? Може, чогось принести? Води або чаю?

Шепіт пролунав із верхньої полиці, на яку, після невеликої сутички з мамою, видряпався Ясь. Від цих питань, простіших за саму простоту, по щоках Світлани потекли сльози.

— Ні, дякую, нічого не треба, — тремтячим голосом відказала вона, і відразу ж почула:

— А чому ви плачете?

— Так, козаче балакучий, закрий рота і спи! — наказала Ія, яка, здавалось, і крізь сон усе чула. — Я розумію, тобі важко в це повірити, але існують речі, які тебе не стосуються!

Почекавши хвильку, хлопчик змовницьки прошепотів:

— Це мама тільки удають, що сердяться. Насправді вони мене дуже люблять.

— Хіба тебе можна не любити? — Лані вдалося трохи опанувати себе, глибоко вдихнувши повітря. — До речі, а ти чому не спиш?

— Хочу, щоб хтось мені розказав різдвяну казку.

— Хтось? — от же малий хитрун! — І хто б це міг бути?

— А ви знаєте якісь казки?

— Злазь зі своєї полиці, а я тим часом подумаю!

— Отакої! — розчарувалось хлопченя. — А що, як ви нічого не надумаєте?

— То полізеш назад, — Лана не втрималась і хіхікнула. — Не переживай. Я знаю безліч казок, а інколи і сама їх вигадую. Колись я…

Колись я навіть записувала свої вигадки — для сина.

— Що ви?

— Ні, нічого. То ти злазиш чи ні?

Ясь опинився на її полиці в три секунди, а Лана тим часом підібрала ноги, щоб хлопцеві було куди сісти, і почала вкрадливим, таємничим голосом:

— В давні часи, у тридев’ятому царстві, чи, вірніше, королівстві, жила одна королева. Її звали Есфір, що давньоєврейською означає «зірка». Вона справді скидалась на зірку своєю сяючою вродою, була молодою, але самотньою, і ніяк не могла знайти собі короля, тобто вийти заміж, хоча дуже хотілося. Ні, претендентів на її руку і багатство не бракувало, та всі вони були якимись бракованими. Ну не траплялись нашій королеві гідні її чоловіки! Товсті та лисі — це було б ще півбіди, хоча королева, струнка і витончена, воліла б мати чоловіка під стать собі, але їхній розум! Ті, в кого він узагалі був, абсолютно не вміли ним користуватися! І королева вирішила, що краще лишитись самій, аніж жити з ким доведеться. Минали роки, і ось одного чудового ранку перед воротами її замку з’явився маленький хлопчик. Він був зеленоокий, як кошеня, і страшенно непосидючий.

Ясь тихенько засміявся.

— Але ж це був не я.

— Ну, звісно, не ти. Ти ж тут, поруч зі мною.

— А знаєте, — промовив малий, — якби ви були тією королевою, я хотів би стати тим хлопчиком.

Дякуючи Небу, що в купе темно і ніхто не бачить її сліз, Лана якомога спокійніше сказала:

— Якби це був ти, я хотіла б стати тією королевою, любий. Але це тільки початок казки. Королева дуже прив’язалась до хлоп’яти, хоча не знала, хто він і звідки. Сам хлопчик стверджував, що його приніс лелека, але не звичайний, не той, що носить крихітних немовлят, а той, який приносить слоненят батькам — слонам в Африку та Індію. Малому ніхто не вірив, але для королеви його походження, як я вже казала, не мало ніякого значення. Пройшло ще кілька років. Одного разу, на зимового Миколу, коли надворі стояли люті морози, і всі сиділи вдома, бо боялись відморозити собі носи, наш непосидючий хлопчик вирішив особисто пересвідчитися в тому, що святий Миколай — це вигадка, і що подарунки йому під подушку кладе королева. А як у цьому переконатися? Правильно, не спати цілу ніч! І ось малий…

Лана обірвала казку, помітивши, що Ярослав уже заснув. Вона підвелася, вклала хлопця на своє місце, а сама, вилізши на верхню полицю, заходилась придумувати закінчення казки — на той випадок, якщо ранком Ясь вимагатиме продовження.

Глава 3

— …Ось так королева вийшла заміж за чоловіка своєї мрії, а її прийомний син переконався, що святий Миколай не просто існує, а ще й вміє творити дива.

Ясь, мов приклеєний до місця, із роззявленим ротом дослуховувався до кожного слова Лани і мав такий вигляд, наче йому не казку розповідали, а читали вголос історичну хроніку. Іванко та Ія переглядались та весело переморгувались, дивуючись незвичній поведінці сина — тихій та якійсь замисленій. Поїзд, грюкаючи колесами так, наче вони були квадратними, вже під’їжджав до Львова, а малий ніяк не міг відірвати очей від Світлани. Він навіть про сніданок забув, так пильно вдивляючись у ніжне личко оповідачки, наче хотів увібрати в себе кожну його рисочку і зберегти в серці, запам’ятати на все життя. Лана почувалася так само. Провівши рукою по золотавому волоссю хлопчика — на дотик мов атлас! — вона печально сказала:

— Ну що, козаче, подорожі кінець.

— А ми з вами ще побачимось?

— Будемо на це сподіватись, — ухильно відповіла Лана, але Ясь на це не пристав.

— Я хочу точно знати, побачимось, чи ні.

— Ярославе, залиш у спокої пані Світлану і збирай свої речі, — різкувато наказала мати, опускаючи очі, щоб син не побачив у них блискучі бурштинові смішинки. — Може, ти їй так набрид зі своїми причіпками, що вона і бачити тебе не хоче!

— Ах, мамо, — простогнав Ясь, але покірно зліз з полиці і взяв свою валізку. — Ну ви інколи таке кажете, що я просто гублюся у роздумах, що вам відповідати!

— Якщо я доживу до того часу, коли ти розгубишся, — негайно парирувала Ія, в той час як Світлана ледь стримувала недоречний у виховальному процесі сміх, — або десь загубишся, бодай і у роздумах, це мене таки переконає, що у світі є дива.

— Мама у нас недовірливі, — Ярослав підморгнув Лані і заходився складати свої светри, штани та книжки у валізу. Світлана заради цікавості взяла одну з них — «Легенди містичного краю», збірка гуцульських казок.

— Подобається? — спитала вона.

— Дуже. Майже так само цікаво, як і ваша казка.

— Послухайте, — Ія відірвалась від споглядання себе в маленьке люстерко пудрениці, — а де ви зупиняєтесь?

— В готелі. Де ж іще?

— Номер заброньовано?

— Так, звичайно. А що?

— Та я просто подумала… може, ви в нас зупинитесь. У нас чотирикімнатна квартира, місця, хоч конем гарцюй… Не діло це, коли молода вродлива жінка мало того, що працює на Різдво, так ще і стирчить в готелі сама-самісінька. Іванку, ти як, не проти?

— Ну звісно, ні, — Світлана уважно дослуховувалась, та так і не змогла почути чогось вимушеного в цій блискавичній відповіді. — Ти мене випередила, люба. Я теж хотів це запропонувати…

— І я теж, — негайно встряв Ясь. — Ви згодні?

Дві пари неймовірно яскравих зелених очей втупилися в неї, вимагаючи відповіді.

— Не думаю, що це хороша ідея, — невпевнено сказала Лана, сама собі дивуючись — що це з нею діється? Вона ж так важко сходиться з людьми, вона самітниця, аж раптом… чому їй так не хочеться розлучатися з цими милими, але зовсім їй чужими сусідами по купе. — Різдво — родинне свято.

— Різдво — всесвітнє свято, — різко заперечив малий і враз зніяковів під сердитим поглядом її. — Даруйте, мамо, що вліз без дозволу. Я просто хотів сказати, що Різдво — це свято тепла і любові, і ми повинні зігріти в цей день щонайбільше самотніх сердець, чи не так?

— Погоджуйтесь, — просто сказала Ія, кивком підтверджуючи слова сина. — Який сенс платити за холодний номер в готелі, якщо у вас буде тепла кімната, камін, ялинка і друзі. А Яся ви просто зачарували!

— З чоловіками це нескладно.

— Не з усіма, — Ія загадково всміхнулась. — Звести б вас з моїм братом. Хоча… може, у вас би і вийшло те, що досі нікому не вдавалося — зачарувати Олексія.

— Ні, дякую, — зі сміхом відмовила Лана. — Людей зводить тільки Бог, а все інше — від лукавого. Але перекажіть йому, що із сестрою, небожем та швагром йому пощастило.

— Самі йому це скажете. Він буде завтра у нас в гостях.

— Прекрасно. Тоді і я прийду до вас в гості, якщо запросите. А жити я все-таки буду в готелі. Не хочу вас обтяжувати.

Залишусь на самоті зі своїми спогадами.

— Люба Світлано, — засміялась Ія, — якби ви могли мене обтяжити, я б вас до себе не запросила. Ну, скажіть «так»!

— Гаразд, — погодилась Лана і це слово негайно потонуло у радісному вищанні Ярослава. — Але з однією умовою.

— Грошей з вас я не візьму! Про це краще забудьте!

—,Вже забула, бо мала на увазі не гроші. Я хотіла б придбати вам різдвяні подарунки! Чого б ви бажали?

— Уррра! — малий стрибав навколо Лани, забувши про валізу. — Ви мій подарунок! Уррра! А ви мені ще казку розкажете?

— І не одну. То як, Іє?

— Цього я вам заборонити не можу, — бурштинові очі відливали золотом і таємниче сяяли, мов сонячні промені. — Але й чого ми хочемо, не скажу. Здогадаєтесь самі — прекрасно, а як ні — то ні. До мого запрошення це ніякого стосунку не матиме.

— Львів, прошу пані, — сказав, зазирнувши до купе, старенький провідник, і ці слова стали печаткою, що скріпила угоду між жінками. Іванко і Ясь підхопили всі речі, ігноруючи слабкі спроби Лани взяти свою валізу, і всі вийшли у залитий холодним сонцем зимовий ранок, на припорошений схожим на цукрову пудру сніжком вокзальний перон.

Львів. Ця назва незмінно хвилювала серце Лани, воно тріпотіло, мов перед іспитом, і кожного разу, потрапляючи сюди, дівчина ніби роздвоювалась — щось щеміло в грудях, немов вона була тут вперше, і солодко завмирало, як при зустрічі зі старим, але незмінно хвилюючим коханням. Як вона любила це місто! Вона провела тут п’ять незабутніх років юності, п’ять найкращих років, коли навчалася на провізора у Львівському медичному інституті. О, вона мала такий успіх — за нею бігали, мов прив’язані, не лише кавалери з факультету фармації, і не тільки студенти-медики, а й хлопці з львівського політехнічного, і з консерваторії, і навіть з інституту фізичної культури, не кажучи вже про торгово-економічний! Її холодна врода у поєднанні з внутрішнім сяйвом діяла на бідолашних студентів як магія вогника за склом для метеликів, і Світлана пересувалась по місту в оточенні щільного кола прихильників сріблясто-сірих очей, котрі якийсь черговий залицяльник у нападі поетичності порівняв із розплавленим сріблом. Тут її ніхто не називав Ланою — всі знали її як Світлячка. Тут вона зустріла своє перше кохання — справжнє кохання, і тут-таки втратила його, та навіть пекучий біль гіркої, трагічної втрати не змінив її ставлення до міста Лева. Ніщо в цілому світі не змогло б його змінити! Вона знала тут кожну вуличку, кожний камінець бруківки, вона відчувала дух міста і прониклась ним назавжди. Вона пам’ятала духмяні чари львівських кав’ярень і невідпорну чарівність львів’ян. А Грицько ще дивувався, чого це вона не борсається, відбиваючись від відрядження. Ідіот! Російську мову вони ненавидять! Для Лани ненависть і львів’яни були цілковитими антонімами, але іноді їй спадало на думку, що нині всі стали толерантними аж до нудоти. Колись тут боролися за чистоту рідної мови, а тепер… вбивають композиторів за те, що ті співають українських пісень. Що далі? Чомусь нічого доброго їй на думку не спадало.

— Жахливий випадок, — зронила Ія, крокуючи поруч із Світланою. — Справжня трагедія. Та ще й у Львові — це не просто страшно, це принизливо. Ганебно для львів’ян. Підігріта вином та переповнена тупою агресивністю молодь, яку все дратує… ось до чого доводить брак виховання та батьківської уваги! І цей неконтрольований потік так званої «масової культури»… мене просто жах бере! Що слухає наша молодь? Що читає? Що вважає прикладом для наслідування? В мене син підростає і я ночей не сплю, думаючи, як захистити його від кітчу. Поки нічого не придумала. Он Ясь — молиться на того Сігала як на ікону, а чому можуть навчити подібні фільми? Тому, що всі проблеми на світі вирішуються кулаками?

Лана аж здригнулася з переляку.

— Я що, вже почала думати вголос?

— Ні, це я трохи вмію читати думки, — Ія сором’язливо усміхнулась, немов вихована леді з американського півдня, яка зізнається, що вміє думати взагалі. — Я, знаєте, відьма.

— Хто?

— Відьма. В хорошому сенсі цього слова.

— Від старослов’янського «відати»?

— Саме так. Таких ще називають ясновидицями, хоча особисто я це визначення не сприймаю, бо ніяких видінь не маю, а маю лише загострене чуття і краплю здорового глузду.

Світлана злякано озирнулася — Ія засміялась.

— Перевіряєте, чи відкидаю я тінь?

— Та ні, боюся, щоб ваш чоловік це не почув!

Ія і собі озирнулась, охопила поглядом Іванка і Яся, які, відстаючи від жінок на кілька метрів, мов старанні ослики, тягнули весь багаж, і знову засміялась.

— Не турбуйтеся, він знає. Я його відразу попередила. Ще перед весіллям.

— Він від вас молодший? — тихо спитала Лана.

— Так. На дванадцять років.

Від здивування Світлана зупинилась — ззаду на неї налетів Ясь, відразу ж вибачився і ввічливо почекав, доки жінки рушать з місця.

— На скільки?

— На дванадцять. Йому двадцять п’ять, а мені — тридцять сім.

На мить у Лани просто язик віднявся.

— Ви не… — нарешті пробелькотіла вона.

— Не виглядаю на тридцять сім? Ясна річ! Як би я могла втримати біля себе молодого мужа, виглядаючи на такі мохнаті роки?

— Це теж тому, що ви відьма?

Ія фиркнула.

— Ні, це спадковість. Чиста генетика.

— Я вам не вірю.

— Я не брешу. В моїй сім’ї протягом кількох поколінь всі жінки мали чоловіків, набагато молодших від себе. Noblesse oblige. Ми старіємо лише тоді, коли різниця у віці вже не відіграє ніякої ролі. Рекомендується починати не раніше вісімдесяти п’яти років.

Світлана теж усміхнулася.

— Я це запам’ятаю.

— О, вам це не загрожує. Мій брат старший від вас років на вісім.

— Ваш брат? То ви мене заміж хочете віддати? Нічого не вийде — я помру, дівуючи.

В бурштиновому погляді її промайнуло щось, підозріло схоже на знання і заперечення водночас, та Лана цього не помітила, бо все ще всміхалась, озираючись на любі серцю будинки.

— Побачимо, що ви скажете, здибавшись з Олексою.

— Те ж саме, — відрубала Світлана.

— Жінки вважають його невідпорним.

— Він такий уже красень? — чемно спитала Лана, хоча насправді її це геть не обходило.

— Красень? Ні. Зовсім навпаки, я б сказала, але є в ньому щось таке, — Ія покрутила в повітрі обгорнутими в замшу пальчиками, — привабливе. Він інтригує і дівчата липнуть до нього, як…

— До браги свині.

— Я хотіла сказати, як залізо до магніту, проте ваше порівняння теж нічого. Мені подобається.

— І чим він займається, ваш загадковий брат?

Ія відкрила рота так, ніби збиралась видати вичерпне пояснення, та потім із якихось причин передумала, і коротко відказала:

— Він бізнесмен.

Світлана полегшено перевела дух — заглиблюватися в хащі родинних переказів їй хотілося не більше, ніж померти. Вона розуміла, що їде до практично незнайомих людей, про яких їй не відомо нічого, знала, що дехто назвав би це безумством, стверджуючи — і не без підстав, — що це можуть бути грабіжники, вбивці, шахраї, знала — і не боялась. З деяких пір вона жила з атрофованим почуттям жаху. Їй це не подобалось, але вона змирилась.

Квартира в Ії виявилась несподівано затишною, що при значних просторах завжди давалось нелегко — Лана знала це з власного досвіду. Хлібосольна господиня, на ходу знімаючи плащ, помчала на кухню готувати обід, за нею рушив чоловік, а Ярослав заніс речі Світлани в окрему кімнату, де стояла старовинна шафа, ліжко, яке взагалі підозріло скидалось на антикваріат, письмовий стіл червоного дерева і до нього стілець на різьблених ніжках. На підвіконні, біля кактуса, стояв портативний магнітофон із радіоприймачем. Лана натиснула кнопку — з динаміків полився хрипкуватий блюз.

— Хороша музика, — зауважила вона, обертаючись до Яся. Малий кивнув, тримаючи в руках стос чистої білизни — він, виявляється, встиг збігати за нею і повернутися, а Світлана навіть не почула, як він виходив.

— Мама слухають тільки таку — якісну музику. Кажуть, що слухати комерційні речі — все одно, що їсти пластмасу. Вони вважають, що все, створене на замовлення чи на догоду публіці, все, у що не вкладено серце і душу — не живе.

— Твоя мама дуже розумна жінка. Зізнайся, а ти які пісні любиш?

— Народні, — без запинки відповів малий, примостивши білизну на подушки.

— Українські народні?

— Не тільки, хоча українські — більше за все. Я ще ірландські пісні люблю, співи тірольців… У мене є компакт із Відня, хочете послухати? Тоді ходімо у вітальню, там ялинка. І музичний центр.

Ялинка вражала — висотою під два метри, з ідеально пухнастими лапами, прикрашеними цукерками, шоколадками, мандаринами та іграшками. Яких тільки іграшок там не було — кулі прозорі, напівпрозорі, розписані вручну, з конями, вершниками, санками та снігом усередині, дзвіночки, зайчики, білочки, горіхи. Вінчала верхівку ялинки різдвяна зоря з вісьмома промінцями, мабуть, дуже схожа на ту, що світила волхвам, які йшли до Віфлеєму. В кімнаті густо пахло хвоєю і до Лани не відразу дійшло, що ялинка штучна.

— Мама вважають, — помітивши її здивування, моментально озвався Ясь, — що нищити дерева — гріх, якщо можна цього не робити. І я з ними згоден. Тут у нас такі деревця продають — маленькі, пухнасті, а потім вони осипаються так швидко… Мама з татом купили цю ялинку до мого першого Різдва — так вони кажуть, бо я не пам’ятаю… А пахтить ялицева олія.

— Все ясно. Став своїх тірольців.

Ярослав послухався, включив компакт і, мов вихором зметений, зник із кімнати. Лана провела його поглядом, не перестаючи дивуватися швидкості, з якою пересувається цей хлопчик. Біль у серці, який став її другим «я» з того моменту, коли вона вперше побачила Яся, знову нагадав про себе — гостро, пронизливо. Яким був би її син? Непосидючим розбишакою? Тихим, «книжним» хлопченям в окулярах? Вайлуватим ведмежатком? Одне Світлана знала точно — яким би не був її малюк, вона любила б його. Захищала б. Виховала б так, щоб був схожим на тата.

Я любила б тебе, синку. Я люблю тебе. Люблю.

— Ось, — Ярослав виник у дверях, тримаючи в руках тацю з філіжанкою, над якою піднімалась духмяна пара.

— Це гарячий шоколад. Саме те, що вам зараз потрібно. Я сам його варив.

— Та невже? — слабко всміхнулась Лана — вуста її погано слухались.

— Точно вам кажу, — простягаючи їй тацю, запевнив малий. — Ніякого порошку з пакетиків, ніяких сухих вершків та іншого лайна — тільки добірне какао, трішечки вершкового масла та ванілі. Це мене мама навчили.

— Навчила вживати слово «лайно»?

— Ви ж мене не викажете, правда? — Ясь зазирнув їй у вічі з таким благальним виразом веснянкуватого личка, що, будь вона Іудою — і то не зрадила б його. — Якщо мама дізнаються, що я так говорю, мені капут. Вони винесуть телевізора на смітник, як і обіцяли. І тоді прощавайте, фільми зі Стівеном Сігалом, і прощавай моє юне життя.

— Що, все так безнадійно? — витираючи сльози, що навернулись на очі від сміху, уточнила Світлана.

— Ще гірше. Кажу ж вам, повний каюк, — конфіденційно понизивши голос, скрушно промовило зеленооке чортеня. — Мама в нас такі — слів на вітер не кидають. А взагалі-то, у нашій сім’ї патріархат — як тато сказали, так по-маминому і буде!

Захлинаючись сміхом і какао, яке — малий не збрехав — було найкращим напоєм з усіх, які Лана будь-коли куштувала, вона погладила Ярослава по шовковистому волоссю і спитала:

— А чому саме Сігал? Хіба ти, крім бойовиків, нічого не дивишся?

— Дивлюся, — весело розколовся Ясь, із задоволенням спостерігаючи, як гостя, прикривши очі, вдихає аромат зготованого ним шоколаду. — Усякі там слиняві мультфільми, комедії, зняті дорослими дядьками, які думають, що пам’ятають, якими вони були в дитинстві, а насправді не пам’ятають ні скільки горілки вихлебтали вчора, ні, певно, скільки в них нині власних дітей, теж. Чесно кажучи, мама стверджують, що Сігал тому грає в бойовиках незворушного одинака, що зі своєю кам’яною мармизою не годен зіграти більш нічого, окрім хіба що статуї Командора, і вважають, що ці фільми псують мій смак, проте миряться, бо в мене немає інших поганих звичок.

— То ти ідеал? — піддражнила Лана.

— Практично — так. Виходьте за мене заміж.

— Прямо зараз? — безпорадно спитала Світлана, коли відкашлялась.

— Ні, — визнало хлопченя і похнюпилось. — Треба почекати. Принаймні років десять. А ви ж не будете стільки чекати? — Ярослав підвів очі і з такою надією поглянув на неї, що вона ледь не бовкнула «буду».

— Юначе, тобі скільки років?

— Вісім.

— Прекрасно. А мені двадцять п’ять. Різниця у сімнадцять років — то забагато, як на мене. Я могла б мати такого сина, як ти.

Оце так прямо в яблучко, раба Божа Світлано. Таки могла б. І де він тепер, твій син?

Господи, хоча б зараз не втручайся. Дай мені спокій. Що за звичка — лізти в розмову? Мені треба зосередитись.

Відмахнувшись таким чином від гласу Божого, Лана простягнула руки і поклала їх на худенькі плічка Яся.

— Серденько, коли ти виростеш, то неодмінно зустрінеш ту…

— О, я придумав, — малий, вочевидь, ніколи не впадав у відчай. — Ви народите доньку, а я стану великим і оженюсь на ній. Тільки щоб була на вас схожа, чуєте? — видавши на-гора це держзамовлення, Ярослав замислився над кандидатурою батька своєї майбутньої нареченої — було помітно, що він звик тримати все під контролем.

— У вас є хлопець?

Давай, раба Божа, розкажи малому про всіх твоїх «хлопців». Тільки попередь його, що це надовго. Один перелік, без характеристик, і той потягне на кілька годин.

Спасителю, ну не треба перебільшувати.

— Постійного немає.

— Тоді ми віддамо вас за вуйка Олексія.

— Прекрасно! — з ентузіазмом вигукнула Лана. — А ти не хочеш спитати, що з цього приводу думає сам вуйко Олексій?

— Та ні, не хочу, — хлопченя дивилось на неї так здивовано, ніби вона запропонувала йому поцікавитись у бекону, а чи бажає той, щоб його з’їли. — В таких речах усе залежить від жінки. Невже ви цього не знали?

— Та якось забула. З голови вискочило.

— Тільки я вас попереджаю, — із виглядом лікаря, що обговорює з пацієнтом профілактику хвороби, мовив Ясь, — це буде непросто. На вуйка Олексія багато жінок хотіло лапу накласти, та тільки всі опеклися.

— Твоя мама розповідала мені, який він популярний. Але боюся, що…

— Не бійтеся. Я вам допоможу. Удвох ми його обдуримо.

Світлана допила какао і поставила філіжанку на тацю. Дзвінко співали тірольці, в повітрі плавав аромат ялиці, а вона, сидячи на килимі, напроти восьмирічного змовника, цілком серйозно дослухалась до його неймовірних ідей. Це все Різдво. Його таки слід зустрічати вдома. Тоді, принаймні, ніхто, крім стін твоєї квартири, не помітить, що ти тихо помішана.

— Наскільки я зрозуміла, моя думка теж не має значення?

— Ваша? — гладеньке чоло Ярослава на мить зібралось зморшками — здавалось, він сумнівався, чи здатна жінка думати. — Ну чому ж, звичайно, має, — нарешті видав він. — Ви ж повинні сказати «так» біля вівтаря, хіба ні? Ну, коли священик спитає вас, чи збираєтесь ви любити і…

— Я чула, про що питає священик, — не витримала Лана, — та запевняю тебе, в найближчі п’ять років до мене особисто він не звернеться.

— Ви вважаєте? — Ясь хмикнув. — Так от що я вам скажу — ви побачите вуйка Олексу і закохаєтеся в нього по самісінькі вуха.

— Що ж, кажуть, Різдво — то час чудес. Та поки цього дива не сталося, — мовила Світлана, підводячись і позіхаючи, — я, з твого дозволу, свахо, піду трохи відпочину.

— А якщо я не дам вам дозволу? — лукаво всміхнулось хлопченя.

— Дуже прикро, та доведеться лягти спати без нього. Правда, не знаю, чи зможу я заснути. Без твого благословення до мене і сон не прийде.

— Кепкуєте? — весело промовив Ясь. — Побачимо, на чиє вийде. А ви мені дозволите нести за вами серпанок? Я взагалі-то цих сопливих церемоній не люблю, але ви будете дуже гарною нареченою — у білій сукні та довгій фаті.

— Обіцяю, — урочисто проказала Лана, поклавши руку на серце, — ти носитимеш за мною фату на усіх без винятку моїх весіллях. Аж до твоєї пенсії.

Ярослав розреготався — видно, уявив себе шістдесятирічним, що із серпанком у руках кульгає за нареченою, якій добряче за сімдесят.

— Гаразд, тоді відпочивайте, — великодушно дозволив він. — Ви повинні добре виглядати, коли прийде вуйко… усе-усе, мовчу, — обірвав він сам себе, помітивши, як страждальницьки закотила очі Лана. — Все одно — ви маєте бути свіженькою. А у вас темні кола під очима, і…

— Це тому, що я мало сплю і багато працюю.

— І багато плачете. Чому?

— Це дуже особисте.

— Але ж я ваш друг, — Ярослав узяв її за руку. — Справжній друг. Розкажіть мені, чому ви так часто плачете?

— Бо в мене, — несподівано, немов здалеку, почула Світлана свій власний голос, — міг бути син майже твого віку. На рік молодший. Кожного разу, як я на тебе дивлюся, я бачу…

Його.

Спасибі, Пане мій, за підказку. Я бачу те, що від нього лишилось. І те, яким він міг би стати, але не стане. Ніколи.

— А що з ним трапилось?

— Він, — слова раптом зробились дерев’яними, і їхні скабки безжалісно впивалися в горло Лани, — він помер.

— Від чого?

— Захворів.

Що, навіть малому боїшся сказати правду?

Особливо малому, Господи. Особливо — йому.

— Ви знаєте, — зі щемливою серйозністю озвався Ясь, — мама завжди говорять, що ті, кого ми втратили, так чи інакше повернуться до нас — такий закон буття. Це як коло, котре обов’язково повинно замкнутись. Треба просто бути уважними, щоб не пропустити їхню появу, ну, тих, що пішли від нас. Бо інколи вони приходять не в тому вигляді… Ви маму спитайте, я погано пояснюю, проте вони впевнені — і я вірю їм, бо за все моє життя мама жодного разу не обманули мене — так от, мама стверджують — ті, що померли, повертаються різними, їхні душі промовляють до нас у музиці, у краплинах дощу, у шумі прибою, вони кличуть нас щебетанням птахів і приманюють ароматом троянди, приваблюють грою сонячних промінців на річковому плесі, а ми проходимо стороною, оминаючи їх, і навіть не притишуємо кроки. Я впевнений, що ваш син повернеться. Ви тільки чекайте.

І це хлопчик, якому вісім років, — ледь перевівши дух у своїй кімнаті, думала Лана. Їй стало легше, насправді легше, хоча сльози, що бризнули якось самі по собі, неабияк знітили Яся. Це відчуття полегшення, що з’явилось перший раз за сім років, трохи здивувало її — невже вона оживає? Ні, звісно, перестилаючи постіль, міркувала Лана, вона не відлюдниця, вона… хто? Чи подивитись правді в лице і визнати, що вона людиноненависник, справжнісінький мізантроп? І що всі її спроби «жити суспільним життям», всі намагання повернутись обличчям до соціуму плідні, як ґрунт на Марсі? Та й що тоді їй залишиться, якщо правда підніме забороно, яке так довго і старанно чіпляла на неї Світлана, а під ним виявиться глумлива гримаса самоізоляції? Тієї, яка так уперто доводила всім, що вона самодостатня і цим щаслива, що вже і сама в це повірила. Повірила, що вона не потребує ані сильного плеча, ані жилетки, в яку можна виплакатись, ані дружніх жартувань, ані тепла — того, яке не дасть жоден вогонь, окрім сердечного, людського вогню. І коли іржаві обладунки штучно створеної самотності впадуть, чи не виявиться, що вона під ними гола та вразлива? І що світ, про який вона нічого не хотіла знати, теж не вмирає від бажання дізнаватись щось про неї? Взагалі не хоче знати її? Що він, такий великий і густонаселений, для неї пустеля?

Він повернеться. Ви тільки чекайте.

Лана впала на ліжко, обійнявши подушку як найближчого друга — власне, так воно і було. Сльози збігали по ніжних щічках, падали на кольорову білизну, висихали і з’являлися знову. В голові немов ухала зловісна сова — її крик бився об скроні, пульсував у вухах, а в грудях звучало щось, схоже на клекіт орла. Пташине царство. Її приватне пекло.

О, синку… і ти, Сергійку… чому ви покинули мене?

Глава 4

Світлані снилось, що пішов дощ і в тих краплинах до неї повернувся син. Вона сміялась, підставляючи жадібне обличчя зливі, торкаючись її вустами і збираючи в долоні, а краплі знавісніло цілували її із квапливістю душі, приреченої на вічну розлуку. Дощ змивав зі щік Лани гіркувату сіль ридань, і вона почувалася так добре, як ніколи. Мабуть, тому їй дуже не хотілось прокидатися, і коли вона нарешті розплющила очі, то побачила, що вже четверта година дня.

— Господи ти Боже мій, зараза! — випаливши все це єдиним духом. Лана підскочила і почала квапливо перевдягатись. Її одежа, котру вона не потрудилась зняти, сама собою стала плісированою, волосся нагадувало клоччя, а косметика розпливлась по всіх складочках, які тільки змогла відшукати на обличчі. Однією рукою відкривши валізу, Світлана запхнула другу в рукав першої-ліпшої блузи, і, тягнучи за собою піджак та спідницю, помчала у ванну вмиватися. Гарячої води, як і годиться у Львові, не було, добре, що була холодна, крізь шум якої до дівчини доносився голос її. Лані здалося, що господиня розмовляє з кимось по телефону і що вона чимось збентежена. Та розмірковувати над цим прикрим фактом Світлана не мала часу — в офісі «Галичмедсвіту» вона мала б бути принаймні дві години тому.

— А де Ясь? — витираючи обличчя крижаної свіжості рушником і одночасно стрибаючи у два чоботи одразу, поцікавилась Лана в Ії. Та споглядала на смертельний номер із деяким переляком і видихнула лишень, коли все скінчилось благополучно.

— Ну ви гімнастка, скажу я вам. Де вчились?

— Персональне досягнення, — гордо похвалилась Світлана. — Наслідок моєї жахливої звички спізнюватись завжди і всюди. Я дуже швидко одягаюсь.

— Я бачу. А Ярослав пішов до подружки з сусіднього під’їзду. Таке гарненьке дівча!

— Мужчини, — засміялась Лана, накинувши пальто на плечі і хапаючи сумочку — на вигляд вельми елегантну та жіночну, але зі спеціальними відділеннями, у яких можна було зберігати ампули з ліками та шприци. — Не пройшло й півдня, як він пропонував мені руку і серце, і ось тобі й маєш!

— Він просив переказати, — з урочистою серйозністю відгукнулась Ія, — що ви навік заволоділи його серцем, проте природа бере своє.

Скільки ж років пройшло з тих пір, коли вона востаннє так сміялася? П’ять? Шість? Лана не могла пригадати. Все ще сміючись, вона пошарила рукою в сумочці, підскочила, і кинулась до своєї кімнати з криком «А ліки ж!» Ія попрямувала за нею.

— Чекайте, а обід? Ви ж із самого ранку нічого не їли!

— Який обід? — гарячково риючись у валізі, відказала Лана. — Немає часу. Потім. Я поїм, коли владнаю свої справи. Обіцяю. Чесне слово.

— Лано, я ще хотіла вам сказати… дзвонив мій брат, і він… його не буде завтра. Власне кажучи, Олексія вже немає в місті. Він…

— Люба Іє, ви тільки не ображайтесь, — Світлана знайшла ліки і, обережно вкладаючи ампули в гнізда, дозволила собі докладну відповідь, — та мені, м’яко кажучи, все одно, побачусь я з вашим братом чи ні. Мене чекає інший Олексій. Сподіваюсь, що чекає. Все, мушу бігти, шалено запізнююсь, — дівчина чмокнула господиню в щоку. — Мені треба в «Галичмедсвіт». Якщо все вийде, буду пізно, п’яна і не сама.

— Я залишу ключ під килимком, — голосно гукнула Ія навздогін. Лана озирнулась.

— Боже, вона божевільна! Втім, я теж. Бувайте!

— До зустрічі.

З кухні вийшов Іванко, на ходу знімаючи фартух — він чаклував над куркою, і попередні результати цього чаклування вже розпливались в повітрі по-неземному смачними пахощами.

— Чому ти не сказала їй, люба?

— Чого не сказала?

Очі її були — сама невинність, як у левиці, що чатує на здобич, але Іванко на це не купився.

— Того, що твій брат і власник «Галичмедсвіту» — одна й та ж сама особа.

— А ти все чув!

— Бог навіщось дав мені вуха.

— То ти мав чути, що я намагалась. Бог мені свідок.

Але… знаєш, Івасю, най буде все як є.

— Тобто нехай Світлана прогуляється по місту…

— А хіба це шкідливо?

— Поцілує клямку на дверях офісу…

— А це зовсім не обов’язково!

— І, — Іванко ступив крок в кухню, щоб глянути у вікно — за прозорим склом йшов не менш традиційний для Львова, ніж відсутність гарячої води, дощ, — повернеться до нас мокра і зла.

— Ти просто не віриш в чудеса.

— Ну, чому ж — вірю. Ти ж вийшла за мене заміж, народила сина — ось два найбільших дива в моєму житті, — Іванко ніжно обійняв дружину. — А все інше — проза життя.

— Твої припущення тхнуть практицизмом, — сповістила Ія, пригортаючись до чоловіка. — Тому вони хибні.

Все буде не так, повір мені.

Іванко трохи відсторонився і підозріло глянув на жінку.

— Знову твої відьомські штучки?

— Ну що ти, коханий, які ще штучки? — закліпала повіками Ія. — І про яку відьму ти говориш? Я войовнича атеїстка-матеріалістка. В тринадцятому поколінні.

Чоловік засміявся.

— Не розумію, чого ви з Ясем, нахраписто, як ті бульдозери, штовхаєте Лану в обійми Олекси?

— Бо я знаю, а син відчуває — вони приречені бути разом, — спокійно пояснила Ія.

Від квартири до офісу «Галичмедсвіту» по-хорошому було двадцять хвилин пішого ходу — Лана впоралась за сім. Львівська вуличка, по якій вона мчала, була вузенькою, мов талія затягнутої у корсет панни, вигиналась так кокетливо та рельєфно, немов стегно красуні, що сперлась на одвірок, а завдяки бруківці називалась «Смерть Підборам» — для всіх, та не для Світлани. З п’ятнадцяти років і дотепер, і, як вона надіялась, років до дев’яноста, Лана принципово не визнавала за каблук щось, нижче десяти сантиметрів. Все взуття, починаючи від босоніжок і закінчуючи зимовими чобітками, в неї було на шпильках — на ходулях, як колись жартувала мама. Мама… Світлана трусонула головою, відігнавши таким чином небажаний спогад, і сконцентрувалась на бруківці. Із вправністю еквілібристки і грацією сарни вона перестрибувала з камінця на камінець, щасливо усміхаючись при згадці про минуле — п’ять років досвіду так просто не минають. І хіба вона винна, що тільки на каблучках почувається жінкою, що її хода при цьому робиться витончено-звабливою, як налите в келих дороге вино, а стегна трохи коливаються — зовсім непомітно, не так, щоб це, Боже борони, виглядало вульгарно, а так, щоб було заманливо… Лана так заглибилася в себе, що, огинаючи ріг будинку, за яким вже був жаданий офіс, ледь не налетіла на старого жебрака.

Жебрак стояв біля водостічної труби і виглядав жалюгідніше за саму жалюгідність. Далі нікуди, як сказав би Сергійко. Латані-перелатані штани, колись, здається, темно-сірого кольору, нині скидались на мокрий та розмазаний пил, мало того, вони ще були закороткі, відкриваючи для огляду та вітру худющі, зморшкуваті щиколотки старенького. За взуття дідові правили черевики, які не те що просили каші — вони її вимагали, настільки широко пороззявляли свої клейончасті «роти». Виблискуючий від постійного тертя піджак і старий, грубої нитки, светр під ним — ото й була уся одежа сіромахи. В тремтячій чи то від пронизливого вітру, чи то від старості невпевнено простягнутій руці старець тримав маленький глиняний горщик, із тих, у яких господарки запікають картоплю. Лана зазирнула туди із самої цікавості — на дні лежали кілька п’ятаків і одна монета в десять копійок. Жодної купюри не було.

Зазвичай Світлана оминала жебраків і ніколи їм не подавала. В столиці вони всі — чи майже всі — були нахабними та галасливими, крім того, одного разу вона на власні очі бачила, як жваве чорнооке дитинча, перед тим, як увійти до трамвайного вагона, зняло із себе «адідасівські» кросівки та новеньку шкіряну куртку і передало все це на зберігання такому ж чорноокому, тільки молодшому хлоп’яті — вочевидь, брату. Інший випадок стався з нею біля церкви, коли вона ледь пам’ятала себе з горя, поминаючи сина та Сергійка, і зрадила своєму правилу не подавати жебракам на паперті. Тоді вона була в такому стані, що роздала б усю готівку, ще й шубу зняла б, та перша ж репліка молодика з очницями, які здавались порожніми — настільки безбарвними були його глумливі очі, — повернула їй розум:

— Що це? — гидливо скривив «злидар» риб’ячі вуста, позираючи на її повну дріб’язку жменю. — Не давайте мені зранку копійок, день поганий буде.

Дар мови повернувся до Лани хвилин через п’ять і весь дріб’язок, який був у руці, вона висипала в найближчу каналізаційну решітку. Так що убогим вона не довіряла. Але саме цей дідусь розчулив її до сліз — вона навіть не могла пояснити, чим. Його прооране глибокими зморшками обличчя було таким безнадійним і водночас щирим, довірливим і, як це не дивно звучало, дитячим, у сивуватій щетині, яка проросла на щоках і підборідді, виблискували під тьмяним світлом ліхтаря краплини дощу — чи сльозинки, руки в нитяних рукавичках з обрізаними пальцями так дрібно тряслися, що від тої дрожі ходили ходуном пониклі плечі. Серце у Світлани заскніло. Намацуючи в сумці гаманець, вона сказала:

— Йдіть, дідусю, додому. Вже нічого не вистоїте, в таку негоду.

— Нема куди йти, доню, — озвався старий деренчливим, мов розстроєне фортепіано, голосом. — Немає в мене ніякого дому.

Лана, що вже рилася в гаманці, завмерла.

— То де ж ви живете?

— Ніде, — дідусь зіщулився, мов безвинно побитий старий пес, плечі опали ще більше. — Мав я колись хату в селі, і жінка була, і діти, а тепер… нікому не треба, негодний став. Жінка померла, а сини мої батька з дому вигнали. Отакі бувають діти.

Не кажучи вже про те, які бувають батьки.

— Оце приїхав до Львова, тут колись мій двоюрідний брат мешкав, думав, знайду його, та він помер, а я про те не знав. Грошей на квиток нема, їжі нема, даху над головою… Мені хоч би хліба… — старець заплакав і Світлана відчула, що плаче разом із ним. І тут їй в голову прийшла непогана ідея.

— Ну ось що, — завзято шморгаючи носом, вирішила вона, — в мене тут номер у готелі заброньований, на три дні, а я зупинилась у друзів. Ходімо, я вас туди поселю, це зовсім поруч, дам трохи грошей, відігрієтесь, поїсте щось, поспите, а потім на потяг — і додому. На квиток я теж грошей дам. Це не годиться, так Різдво зустрічати. Ходімо.

Говорячи це, Лана крадькома поглянула на свій годинник і ледь не застогнала, подумки прощаючись із «Галичмедсвітом», чий офіс був настільки поруч, буквально, тільки руку простягни, з його директором та власником, так і не побаченим нею паном Олексієм Яницьким, із не підписаним контрактом і своїми відсотками. Та серед цього калейдоскопічного вихору думок і на мить не з’явилась та, що можна просто залишити діда чекати, доки вона владнає всі свої справи — під дощем, що переходить у мокрий сніг, на морозі, що в’їдається в шкіру, покриває її крижаною шкоринкою і холодить вдвічі сильніше тому, що повітря вологе. Лана хотіла допомогти старенькому негайно — в її понятті іншої допомоги не існувало.

— Ну, чого ви? Ходімо. Це готель «Замок Лева», і номер там хороший, напівлюкс. Там, мабуть, і гаряча вода є.

— Доню, — голос діда вже деренчав менше — чи це Лані здалося? І поглибшав він якось зненацька, чи що? — я цей готель знаю. І його ціни сягають неба не гірше за шпилі на його вежах. Хто платить за твою кімнату?

— Фірма. Авансовий звіт затверджує директор.

— І що сказав би твій директор, якби дізнався, куди ти витрачаєш кошти фірми?

— Молодець, — твердо відповіла Лана.

— Га?

— Він сказав би мені «молодець», — повторила дівчина.

— Василь Петрович католик, свята людина, насправді віруюча, а не декларативно. Він визнає лише адресну допомогу і терпіти не може безликої доброчинності, бо вважає, що в таких випадках гроші йдуть не в латані кишені, а в шкіряні портмоне. Прошу вас, йдемо вже — я змерзла, як цуцик.

— Я не хочу, — з останніх сил опирався старенький, — щоб у тебе були неприємності. Ти ж поспішаєш кудись, я бачу.

— Усі справи можна відкласти, окрім добрих справ. Вони не чекають.

Гарно сказано, раба Божа Світлано, чорт забирай… тобто, я мав на увазі, круто!

Господи, попереджаю: будеш поминати нечистого — доведеться мити рот із милом, і сто разів читати «Отче наш»! Краще допоміг би мені вмовити цього старого віслюка.

Вибач, сьогодні ти твориш дива. А в мене вихідний. День народження. Бажаю успіху!

Успіх — успіхом, а без удачі тут точно не обійшлося, думала Лана, витягуючи дідуся з маршрутки, — щоб запхати його туди, а це означало капітуляцію, їй знадобилось всього-на-всього двадцять хвилин. Ще п’ять на дорогу до готелю, і не пройшло й півгодини, як вони урочисто вступили в однокімнатний номер. Не зважаючи на слабкі протести і сором’язливість старого, Світлана ледь не силоміць стягнула з нього наскрізь промоклий одяг, загорнула в пухнатий рушник і відправила в душ — гаряча вода подавалась тут цілодобово і це була розкіш. Доки старий хлюпався в кабінці, хрипкувато щось наспівуючи, Лана вийняла з гаманця три купюри по сто гривень і поклала їх на тумбочку біля ліжка.

Дідусь з’явився в кімнаті з рушником на стегнах, худий, як колгоспне курча. Похапцем вибачившись, він схопив свої речі і відніс їх в душ із явним наміром випрати, а потім повернувся й сказав:

— Хай Господь тебе благословить, доню.

— Ви краще лягайте. Під ковдру. Ось так. І трохи поспіть. Як прокинетесь, замовте щось із буфету, ціни тут нормальні, я перевірила. І головне — випийте вина чи коньяку, вам треба зігрітися. А потім, коли висохне одежа, зможете зайти в крамницю. Мені вже пора.

— Бог віддячить тобі, дитино, за твою доброту.

— Неодмінно, — Світлана гірко всміхнулась. — Бог і так мій боржник.

— Це правда, — сказав старенький так серйозно, що у Лани виникло моторошне відчуття, ніби він знає, про що говорить. — Але Творець — найщедріший кредитор і дуже порядний боржник. Він завжди оплачує свої рахунки і прощає іншим їхні провини.

— Сподіваюсь на це.

— Ти мені вір, — старець підморгнув. — Я про це дізнався не з чуток.

Голодний, холодний, а потім у душі розпарився, ось і почав марити, сама собі пояснювала Світлана, виходячи з готелю. Трішки поспить — і все минеться.

Глава 5

Вдруге під дверима головного офісу «Галичмедсвіту» Світлана опинилась майже о шостій годині вечора. Загартована столичним ставленням до святкувань — відповідальним, і до роботи — прохолодним, із лінивими, напівсонними розкачками, дівчина не сумнівалась, що всі працівники або давно і глибоко перебувають у стані алкогольного сп’яніння, або просто пішли додому і двері їй ніхто не відкриє. Вона натиснула кнопку дзвінка автоматично і смикнулась, коли з переговорного устрою пролунав мелодійний дівочий голосок:

— Вечір добрий. Чим можу допомогти?

— Це Світлана Сушко з «Київлікпрепарату». Мені потрібен пан Яницький. Ми домовлялися про зустріч.

О другій годині дня.

Клацнув замок — невидиме дівча відчинило двері.

— Прошу, проходьте. Це приймальня, третій поверх.

Лана злетіла на третій поверх птахою, якій обламали крила саме в приймальні. Ніжний голосок належав дитині років вісімнадцяти на вигляд, із двома товстими косами, що звиваючись, мов золотаві змії, падали на спину, та аквамаринового кольору очима. І на цьому — на милому дівочому личку — все хороше для Лани скінчилося. Далі почалися погані новини.

— Вибачте, — дівчинка, на бейджику якої було вказано «Зоряна Кун, секретар», виглядала зніяковілою, — ми вам і на мобільний дзвонили, і в готель — ніде вас не знайшли. Річ у тім, що шефа… пана Олексія немає.

Все вірно. Мобільний вона відключила ще в Києві і про всяк випадок чомусь забула його увімкнути, о великий менеджере всіх часів і народів, із гаслом на щиті «Робота понад усе!». Це не кажучи вже про готель, у якому її не було і бути не могло. Там нині той жебрак… як його хоч звуть? Вона і не спитала. Треба зайти, провідати його, тим паче, що, зі всього видно, більше їй нічим буде займатися.

— І давно він пішов? — внутрішньо підготувавшись почути щось на зразок «хвилин десять тому», спитала Світлана.

— В тому то й річ, — вигукнула секретар. — Він приїхав на роботу, як завжди, о восьмій ранку, а вийшов о пів на дев’яту — не вийшов, а вилетів, мов куля, сказав, що має терміново від’їхати, коли повернеться — невідомо, а на моє питання, куди це він намилився, відповів, що не знає, — Зоряна підібрала вуста в сувору рисочку, виказуючи цим, що безвідповідальну хлоп’ячу поведінку свого боса вона аж ніяк не схвалює. Лані полегшало — поїзд, в якому вона їхала, прибув до Львова лише о десятій ранку. Отже, її запізнення нічого не змінило. Дрібничка, але приємно.

— Він не лишив мені ніякої інформації?

— Лист. Він залишив лист. Ось, — дівчина витягнула з шухляди заклеєний конверт, на якому убористим, каліграфічним почерком було написано «Моїй столичній гості», і простягнула його Лані. — Є ще дещо, але то я маю віддати, лише коли ви прочитаєте це послання.

— Я сподіваюсь, це не заповіт? — Світлана розпечатала конверт. — Поглянемо… отакої! Та тут ціле есе.

Зоряні — і це було помітно по її носику, що жадібно загострився, сверблячи від нестримного бажання зазирнути в папірчик, — до смерті було цікаво, що ж таке написав її шеф, проте добрий секретарський вишкіл переміг жіночу жагу до пізнання чужих таємниць.

— Присядьте, будь ласка, — ввічливо запросила вона, похопившись, що гостя й досі стоїть. — Може, кави або чаю?

— Чаю, — неуважно зронила Лана, опускаючись на стілець. Зоряна розстроїлась.

— Чаю? — перепитала вона так, ніби саме це слово прозвучало в цих стінах блюзнірством. — Ви точно впевнені? Чи, все-таки, кави? Я варю непогану, і…

— Добре. Нехай буде кава, — Світлана ледь втримала сміх, побачивши, як спалахнуло від радості ніжне личко малої. Певно, шеф дав секретарці переконливу вказівку вилизати «столичну гостю» до діамантового блиску.

— Із вершками, молоком?

— Ні. Тільки трохи цукру. Якщо вже пити каву, то чорну, як ніч, гарячу, мов лава, і солодку, як поцілунок. Ви згодні зі мною?

— Так, — Зоряна просяяла. — Так. Звичайно, згодна. Одну хвилиночку. Ви роздягайтесь, я миттю.

Лана розщебнула пальто, але скидати його не стала. Її зацікавив лист — перш за все тим, що його було написано від руки, а не набрано на комп’ютері. Незнайомий пан Олексій не пошкодував свого дорогоцінного часу, щоб виказати повагу своєму потенційному столичному партнеру, і навіть те, що повага та стосувалась не так особисто її, як «Київлікпрепарату» в цілому, на думку Світлани, анітрохи не применшувало зворушливості цього жесту.

Вельмишановна пані Світлано!

На жаль, коли Ви читатимете ці рядки, мене, скоріш за все, вже не буде у Львові. Прошу прийняти найщиріші запевнення в тому, що причиною цього є зовсім не спроба уникнути зустрічі з Вами, яка (зустріч, а не спроба) для мене не тільки надзвичайно важлива в діловому плані, а ще й дуже цікава приватно (пан Василь Стоян продзижчав мені всі вуха розповідями про те, яка в нього чарівна донечка — Вам, я думаю, відомо, що заочі він називає Вас тільки так?). І, звісно, я від`їжджаю не тому, що мені дуже припекло влаштувати собі різдвяні канікули. А тепер найважче. Спробую пояснити, чому я Вас не дочекався.

Власне кажучи, я не до кінця пояснив це навіть самому собі. Зоряна, наскільки я її знаю, не втримається і викладе вам усе, що вона думає про мої вибрики, в коротких та містких тезах. Ви мені не повірите, але я до смерті боюсь своєї секретарки! Будьте з нею обережні! На вигляд вона така тендітна, проте, зустрінься вона в пустелі з голодним левом, скажу відверто, на лева я б не поставив. Хоча Зоряна навряд чи зможе додати щось суттєве до того, що ви тут прочитаєте. Вона не в курсі справи. Мати Божа, та я сам не в курсі!

Ви, певно, вирішите, що я обезумів. Не можу Вас за це звинувачувати. Я все життя був діловим до нестями, і на перше місце ставив бізнесові інтереси, але останнім часом в мене невідомо звідки з’явилось відчуття (а з Вами такого не траплялось?), що час змінювати пріоритети. Відчуття це міцнішало кожного дня, і я навіть призвичаївся з ним жити, промовляючи до себе безсмертне заклинання «Якось, колись, поволі», яким зазвичай тішаться ті сіромахи, котрі вважають, що їхнє життя вічне. Та сьогодні ранком сталося дещо… один цікавий випадок… містичний, можна сказати, і він змусив мене діяти. Вірніше, не стільки діяти, скільки визначати напрямки можливих дій. (Ви мене розумієте? Це було б перфектно, бо я себе — не дуже!). Ось за цими напрямками я і погнався. Ну, добре, остаточно впаду у Ваших прекрасних очах, зізнавшись, що, попри всі свої намагання якось їх згрупувати, напрямки ці постійно вислизають із загальної аналітичної картини, мов норовливі вужі. Я за будь-яку ціну повинен зібрати їх докупи.

Я знаю — мені немає виправдання. Через мене Ви мало що провели католицьке Різдво в дорозі, так ще й не підписали контракт, і це чергова пудова брила на моєму знівеченому сумлінні (я, не вагаючись і хвильки, лишив би договір із підписом та печаткою Зоряні, якби попередньо мав нагоду ознайомитись з оригіналами сертифікатів, ліцензією Мінздраву та експертними висновками про той антибіотик, який пропонує Ваша фірма, а також міг би побачити дозвіл на його використання власними очима. На жаль, факсові копії тут не пройдуть, ви ж розумієте; крім того, їхня чіткість вимагає кращого, а той пан, що мені їх із рипінням відсилав — Грицько, здається? — так от, він, доповім Вам по секрету, зацікавлений у збуті Ваших ліків не більше, ніж я в поцілунку з піраньями). Узагальнюючи все вищевикладене, я каюсь, каюсь і ще раз каюсь, все ж не втрачаючи надії на зустріч з Вами і на плідне співробітництво з «Київлікпрепаратом». Бездоганна репутація Вашого підприємства базується на високій якості продукції, яка ним випускається, і ці два чинники — якість ліків та добре ім’я їхнього виробника нині цікавлять мене найбільше. Ми плануємо експорт українських ліків у Бразилію, Мексику та Аргентину, перспектива не така вже й далека, відповідні переговори проводяться, і докладніше про це я розповім при нашій особистій зустрічі, яка настане, якщо Ви мене пробачите.

Ну, хоча б на честь Різдва.

Завжди Ваш

Олексій Яницький.

P.S. Не вважайте хабаром той маленький презент, який я лишив для Вас, надіючись пом’якшити Ваш справедливий гнів.

Лана дочитала листа саме тоді, коли Зоряна, поставивши на стіл філіжанку із запашною, паруючою кавою, увінчаною, мов короною, кремового кольору пінкою, не втрималась і спитала:

— Ну, що він пише?

І тут-таки почервоніла, похапцем пробурмотівши «Вибачте».

— Саме це він і пише, — майже весело сповістила Світлана. — Суцільні вибачення і ніяких пояснень. Зрозумілих пояснень, я маю на увазі, бо туману з цього листа на три Лондони стане. Якщо хочте, можете почитати.

— Ой, ну що ви, — Зоряна сплеснула руками. — Це буде зовсім… неприпустимо!

— Ну, вам видніше. А де мій хабар?

— Ваш що? О, подарунок, — секретарка якось хитро всміхнулась і полізла в ту саму шухляду, із якої діставала листа. Цього разу на світ Божий з’явилась чарівна композиція, висотою з долоню Лани — на лісовій, вкритій кошлатим бавовняним снігом, галявинці, біля крихітної пластмасової ялинки стояли сани, запряжені північним оленем. В санях, як і годиться, сидів Санта-Клаус, по нашому — святий Миколай, з виряченими очима. Так само очі вилазили з орбіт і в оленя, бо напроти них стояла висока і струнка дівчина в червоному ковпачку, червоних же чобітках, шортах і бюстгальтері, який вона, судячи з рук, заведених за спину, ось-ось мала розщепнути. Більш за все Світлану вразила майстерність, з якою було передано непідробний захват на оленячій морді і лукаву усмішку, сховану в білій ватяній бороді Санти.

— Я ніколи не бачила вашого директора, — зі смішком мовила Лана, — але прошу, перекажіть йому, що він мені вже подобається.

— Він усім подобається, — махнула рукою секретарка, — та тільки користі з того мало.

Ще один всесвітній любимчик.

— Скажіть, ви сьогодні до котрої години працюєте? — поцікавилась Світлана. — І чи є в офісі хтось, крім нас?

— Охоронець, — охоче відгукнулась та. — А взагалі-то я мала б працювати до третьої. У нас сьогодні короткий день. А в тих, хто належить до римо-католицької церкви, позавчора почалися різдвяні канікули.

— І ви залишились для того, щоб дочекатись мене? А якби я зовсім не прийшла?

— Прийшли б, — упевнено відказала Зоряна. — Я знаю.

— Як ви знаєте?

— Знаю, і все. Ви повинні були прийти.

— Прекрасно. Ви що, теж відьма? В цьому місті їх безліч.

Дівчина засміялась.

— Так, Львів до цього заохочує. В місті магії якось і незручно бути звичайною жінкою. Аура чарівності ліпша за будь-яку красу, чи не так?

— Свята правда. Хоча вам нічого перейматись через брак краси. Мабуть, закохані хлопці ордами штурмують вашу приймальню.

Зоряна хмикнула.

— Таке скажете. А ви бували у Львові раніше?

Тут живе моє серце.

— Я вчилася у Львівському медичному інституті.

— Та що ви? Правда? То ви — львів’янка!

Я — пілігрим безумного прощання…

— Десь в глибині душі.

— А що столиця? — вигляд у дівчини став краєзнавчим. — Я там ніколи не була. Ви любите Київ?

— Люблю. Та це місто важке. Амбіційне. Гонорове. Динамічне, із потужним ритмом. Не таке жорстке, як, наприклад, Москва, але теж часом нагадує мені коток для вкладання асфальту — якщо потрапиш під нього, розплющить. І останнім часом, як на мене, столиця стає європейською такими темпами, що зі свистом вивітрюється дух і риси того, старого Києва — міста Кия, Аскольда та Діра, міста Магдебурзького Права. Про Лавру в руках москалів я краще промовчу, хоча наші святині належать нині тим, хто їх нищив, і це справжнє безумство. А нагромадження скла і бетону стають справжніми надгробками тому неповторному, що зветься обличчям міста. Теплиці ті ідіотські на майдані Незалежності, не центр, а якісь парники… Ви краще приїздіть до Києва і самі все побачите. Ваша думка може різнитись від моєї.

— Але як?

— Залізницею, — Світлана скроїла змовницьку міну. — Скажіть шефу, якщо він збереться до Києва, що без вас йому не обійтись, і — справа в капелюсі!

— Ага, — простягнула Зоряна дещо недовірливо. — І на що, приміром, я б йому здалася?

— Ну, хоча б на те, що, за словами столичної гості, на територію «Київлікпрепарату» нікого не пускають без перепусток. Живих. Передайте пану Олексію, що я його прощаю з однією умовою — коли поїде до столиці, нехай візьме із собою вас.

Вони із Зоряною обмінялись ще кількома загальними, ввічливими репліками, Лана допила каву і, опускаючи в сумку свій подарунок, згадала про ліки.

— Я хотіла б залишити вам зразки антибіотика, — сказала вона, — але лабораторія, мабуть, замкнена…

— Уже години зо три, — підхопила секретарка. — А холодильник у приймальні зламався, — вона вказала рукою на білий «Норд» в кутку біля вікна, що, дійсно, не дрижав. — Я, в принципі, могла б забрати ці ліки додому, а потім…

— Немає сенсу тягатись з ними туди-сюди, — рішуче заперечила Світлана. — Якщо пан Олексій раптом достроково збере до купи своїх вужів-напрямків і згадає про мене, нехай телефонує на мобільний. Я ще добу буду у Львові.

— Вам тут подобається? — чомусь зраділа Зоряна. Світлана кивнула.

— Мені завжди тут подобалось. Завжди.

Глава 6

Ця стіна виросла перед Ланою зненацька. Тобто, того, як вона, власне, виростала, Світлана не бачила, але точно пам’ятала, що півгодини тому ніякої стіни тут не було. Була вимощена бруківкою вулиця, ріг будинку, за яким вона натрапила на старого жебрака, була водостічна труба, на якій вітер грав пронизливо-вологу зимову баладу, але стіни — не було. Тим більше, такої — викладеної не з цегли, а з каміння, із крихітними віконцями-бійницями над невисоким арочним прорізом, схожим на вхід до бернардинського дворика. За тим прорізом смутно вгадувався двір-колодязь, і першою думкою Світлани було — заблукала. Збилася з дороги. Та вона ще не встигла додумати се припущення до кінця, як уже знала, що воно хибне. Як вона могла заблукати? Коли? В неї на це не було ані часу, ані необхідної відстані. Вона пройшла двадцять метрів і завернула за ріг, а потім… шкіра дівчини вкрилась мурашками. Друга думка, ще абсурдніша за першу, злякано зіщулилась десь на задвірках підсвідомості. Ні, того не може бути, щоб хтось за півгодини звів поперек вулиці цілий мур, на кшталт тих, за якими ховалися середньовічні міста. Та й навіщо? Для чого? Як?

Світлана озирнулась, визнавши за краще відступити, і вже не просто злякалась — вона жахнулась і пополотніла.

Паніка накрила Лану важкою хвилею, безжально трощачи останню надію на те, що все скінчиться добре. Вулиці за її спиною не стало. Зникла. Пішли в чорне небуття старовинні будинки з освітленими клаптиками вікон, осучаснений офіс «Галичмедсвіту» теж розчинився десь у невідомості, мабуть, разом із Зоряною та її охоронцем, пропали, мов злизані коров’ячим язиком, стилізовані під старовину ліхтарі, і морок, важкий та задушливий, охопив лещатними обіймами те, що хвилину тому було містом Лева. І Світланине горло. У роті в неї пересохло, серце забилось важко, уривчасто, і їй здалося, що вона відчуває, як те серце натикається на ґрати ребер, ніби бажаючи вирватись на волю. Густа, чорнильна темрява впала на Лану, мов ватяна ковдра, очі вже не бачили нічого, і тільки той проріз манив у себе навіть не світлом, ні, і не відблиском, а якимось дивовижним спогадом про світло, чимось, що змушувало вірити — саме там, у тому дворі, є те, що поверне їй розум. Бо насправді Світлана вже не сумнівалась, що з’їхала з глузду, і питала в себе лиш одне — чи вона ще й не осліпла на додачу. Навіщось примружившись — яка в цьому була необхідність, Лана пояснити не змогла б, адже вона і так нічого не бачила, вона зробила крок — один, другий, шкірою відчуваючи, як густіє порожня безіменна ніч за її спиною, і пірнула в той вхід з приреченістю душі на порозі пекла. Ще крок — і чобіток на лівій нозі зрадив її, підвернувшись так різко, що вона не змогла втриматись на слизькому від дощу дереві, не встигла навіть втямити, звідки під ногами в неї взялося дерево… місток? Почувся тріск — то, мабуть, відламався підбор, і Лана, падаючи обличчям вниз, ще поспіла подумати, що буде вся в саднах якраз перед Різдвом, а потім морок жадібно проковтнув решту її відчуттів — єдине, що зі здивуванням сліпучою блискавкою промайнуло у згасаючій свідомості, — було розумінням того, що її щока торкнулась чогось теплого і м’якого. Не асфальту, не бруківки і навіть не дерева.

До тями Лана прийшла від того, що було літо. Вона розплющила очі, і побачила строкатого метелика, який сидів прямо на кінчику її носа, грайливо помахуючи крильцями. Вона поворушилась — метелик із деякою, як їй здалося, лінню, здійнявся в повітря. Вона лежала в полі, в буйних травах, які закривали їй огляд, бо висотою сягали не менше метра, і не просто не могла втямити де вона, і що з нею — їй було важко згадати й те, хто вона така. Дещо піднапружившись і відчуваючи легку нудоту від захопливої порожнини в голові, Лана спробувала підвестись — вдалою виявилась лише третя спроба і, похитуючись, мов п’яна, вона стала на ноги. Трави, незнайомі, пахучі, діставали їй майже до пояса, вона оглянула себе, і після того огляду їй знову захотілося впасти. Або померти. Вона згадала, хто вона є, але проблема була в тому, що Лана себе не впізнавала.

Господи, Боже милий, що зі мною? Де я?

Бог мовчав — довелось викручуватись самій. Світлана точно пам’ятала, що зовсім недавно вбиралась у діловий костюм сірого кольору, під ним — біла бавовняна блюзка, а поверх нього було чорне класичне пальто. Ще, здається, строката шовкова косинка на шиї і сумка… Але аж ніяк у не те, у що вона одягнута зараз. А каблук! У неї ж зламався каблук, вона впала і… мабуть, таки добре забилася. Лана з острахом поглянула на ноги — ще мить, і цей напад божевілля мине, вона побачить свої модельні, дещо зіпсовані чобітки і сумочку, пошиту на замовлення, і… Дівчина закліпала очима — нічого не змінилось. Божевілля тривало — її взуття взагалі не мало ніяких каблуків. Вона чомусь була взута в постоли, стягнуті з тонкої і на вигляд доволі якісної шкіри, що туго охоплювали ніжки, звужуючись до кінчиків, немов східні капці. Довга, до самих щиколоток, спідниця у вертикальну, червоно-зелену смужку, з рясними дрібними зборами, застібалася збоку дерев’яним ґудзиком; зверху теліпався довгий пасок із китицями, недбало зав’язаний вузлом на талії. Поверх спідниці, з-під пояса, спадала килимова запаска — шмат бежевого полотна, схожий на фартух і прикрашений якимись чудернацькими, зіркоподібними візерунками. Біла натільна сорочка, заправлена в спідницю, мала пишні рукави з мереживними манжетами — мереживо було скромне, тоненьке, зате самі рукави, густо розшиті червоними трояндами з чорним листям та стеблинами, виглядали святково. Власне, рукави — це єдине, що можна було добре розгледіти на отій сорочці, бо поверх неї була одягнута коротенька суконна безрукавка, схожа на підігнану по талії жилетку. І ще одну вишивку, на цей раз рожево-зелену, Лана помітила навколо комірця сорочки, коли опустила підборіддя, роздивляючись груди. На грудях, окрім, власне, їх самих, не було нічого підозрілого, хіба що намисто — червоні коралі, які невідомо звідки взялися на шиї — нічого подібного Світлана зроду-віку не вдягала, визнаючи лише дерев’яний, відполірований її тілом та довгими роками носіння хрестик — той, яким її хрестили. Вона провела рукою по грудях — хрестик був на місці, під сорочкою. Не на місці було все інше. Вона була не на місці. Де вона? Що з нею коїться? Чому вона так дивно вбрана? Вона що, записалась у якийсь фольклорний гурток?

Авжеж. І заодно перенеслась із зими в літо та із міста в поле.

Сумка! Знову згадавши про неї, Лана озирнулась і побачила в траві якусь полотняну торбинку на мотузяних зав’язках. Це й доконало бідолашну дівчину. Вона безсило опустилась на землю, розв’язала свою торбу і, вже нічому не дивуючись, відзначила, що звідти зник і її паспорт, і гаманець, і люстерко — все, що звичайно носять сучасні (сучасні чому?) дівчата в сумочках. І лише один, зате дуже переконливий доказ отримала Світлана стосовно того, що цей мініатюрний лантух десь колись у іншому житті був шкіряною сумочкою — ампули з ліками і шприци були на місці. Тобто в торбинці. Лана випустила цю полотняну облуду з рук і розревілася — гірко й ображено, як мале дитя. Вона взагалі нічого не розуміла.

Сльози не допомогли. Ситуація туманилась, мов річка теплим ранком. Для галюцинації все, що з нею коїлось, було надто рельєфним та опуклим, а для сну — і поготів. І все ж Світлана вчепилась за останню думку, мов потопаючий за соломинку. Це все сон. Вона спить. Вона зараз у Львові, на квартирі своїх нових друзів, де пахне хвоєю та мандаринами, де мешкає гарненьке зеленооке хлопченя, і коли вона прокинеться, то неодмінно розкаже йому це сновидіння. Можливо, навіть зробить із цього казку. Ось тільки як би його прокинутись якнайшвидше? Лана вщипнула себе за руку і скрикнула — стало боляче, на ніжній шкірі виступила червона пляма. Буде синець, механічно відзначила дівчина, з жахом визнаючи, що вона не спить. А що ж вона тоді робить?

— Господи, — благала вона вголос, ковтаючи сльози, — зроби так, щоб усе це мені наснилось. Прошу Тебе, Вседержителю, я знаю, що Ти гніваєшся на мене, і знаю, чому, та Ти ж Отець Наш, Ти всемогутній! Прости мене, і зроби так, щоб я… якщо я збожеволіла, то поверни мені розум. Або вбий мене! Мені страшно! Невже я причинна? Будь ласка, нехай це все буде сном!

— Ти вже дістала мене своїми дрібними проханнями, раба Божа Світлано, — пролунав прямо над вухом той, добре знайомий їй голос, який раніше звучав тільки усередині. — Можна мені відпочити чи ні? Ой, люди, люди, навіть у дрібницях ради собі дати не годні! Звертайся безпосередньо до свого святого, тільки введи код, перш ніж натиснути підтвердження.

— Код? — звівши очі до неба, перепитала Лана, констатуючи прикрий факт — вона догралася. Останнє її захоплення — створення спеціальних хіміко-технологічних комп’ютерних програм для виробництва і тестування ліків відбилось-таки на психіці, і тепер Бог не тільки розмовляє з нею вголос, а ще й послуговується при цьому термінологією затятого хакера.

— Так, — повторив роздратований, але при цьому, як не дивно, не злий голос, — код. День янгола, твого янгола-охоронця, розумієш?

— А він у мене є?

— Він у кожного є. І якщо ти чхати на нього хотіла, це ще не означає, що його немає. Тобто її. Святої Світлани.

— І що, — розмовляючи з порожнечею, гнула своє Лана, — вона одна опікується усіма Світланами світу?

— Та ні, — здивувався голос такій необізнаності, — свята Світлана — це як бригадирка, у неї в підпорядкуванні всі янголи, які наглядають за земними Світланами. Власне кажучи, їх дві — дві святі Світлани. З іншими іменами так само — один, наприклад, святий Олег головує над янголами, що опікують земних чоловіків на ймення Олег. Найбільше у нас на Небі святих Іванів — по-моєму, близько сімдесяти тільки православних, я навіть точно не пам’ятаю. Без кінця когось канонізують, — поскаржився глас Божий, — а мені лиш устигай з усіма знайомитись та записи вести. Ти собі не уявляєш… ну, добре, — обірвав голос сам себе, — то все лірика. Давай, напружуй пам’ять. Виберешся звідси, як згадаєш, коли в тебе іменини, або… я ще подумаю, за яких інших умов. Усе, вперед. Зичу успіху!

— Звідки «звідси»? Господи, та де ж я?

Тиша. Творець відключився. Сеанс зв’язку завершено. І що тепер?

Проблема полягала в тому, що Лана поняття не мала, коли в неї день янгола, і порада пригадати цей знаменний день скидалась на улюблене мамине «не знав, не знав, та й забув». Старий добрий звичай відзначати іменини повернувся не так давно і далеко не всі його сприйняли. Більшість киян тільки сміялися, вбачаючи у цьому дні зайвий привід для п’янки, і мало хто дякував своєму святому за заступництво або молився, як і годилося б; крім того, багатьох збивала з пантелику кількість святих, які носили однакові ймення, а як правильно обрати собі одного покровителя, люди не знали. Сімдесят із гаком років войовничого атеїзму не пройшли дарма; лише купка істинно віруючих хоч щось тямила у церковних обрядах. Світлані, до свого сорому, довелось визнати, що вона з тих, хто не тямить.

Вхопивши свою торбу за мотузки, Лана встала і вирішила пошукати людей, у яких можна буде спитати, коли ж церква вшановує святу Світлану. Дивний одяг сковував рухи, вона плуталась у довгій спідниці, бо в житті не вдягала таких ряс, а взуття без каблуків змінило її ходу з витонченої на вайлувату — чи то їй здалося від незвички? Кліпси зникли з вух так само, як і мобільний та гаманець із сумки, натомість на скронях, причеплені до обруча, теліпались якісь срібні підвіски — в усякому разі, Лані, яка скосила на них очі так, що ризикувала підхопити хронічну зизоокість, здалося, що вони були срібні. І невибаглива зачіска дівчини — «хвіст», перехоплений на потилиці шовковою сірою стрічкою — кудись зникла; довге, нічим не обмежене волосся, вільно струменіло по спині, спадало на груди довгими звивистими пасмами і окремими впертими волосинками лізло Світлані в очі. Втім, це не завадило їй побачити перед собою, на відстані приблизно двохсот метрів від того місця, де вона валялась у траві, те, що вона чомусь не помітила, коли вперше підводилась, і що не помітити було важко, щоб не сказати неможливо. На високому пагорбі, оточеному, немов звивистою змійкою, срібною стрічкою ріки, стояв замок. Фортеця. Місто, обнесене муром, достеменно таким, який нещодавно (а скільки ж часу насправді пройшло?) перегородив їй шлях. Зі свого спостережного пункту вона добре розгледіла і масивний підйомний міст, що виходив немов із нутрощів пагорба, як продовження стежки, та нависав над річковим плесом, і арочний проріз величезних воріт — глухих, із темного дерева, щільно зачинених. За вражаючої товщини фортечною стіною, викладеною з грубих, неотесаних кам’яних брил, що мружилась на сонце підсліпуватими щілиноподібними вікнами-бійницями, височіли зубчаті дозорні вежі. Про всяк випадок Лана глянула собі за спину — поле тягнулось ще метрів на двадцять, а за ним починався ліс. Він був густим, чорним, з непривітними деревами, котрі скривили гілля так, що воно скидалось на руки, виламані, викручені в жесті відторгнення; так людина, простягаючи руки долонями вперед, каже «ні» комусь або чомусь, чого не хоче прийняти. Утім, Світлана й сама не палала бажанням занурюватися в хащу. Поволі, як дитина, що тільки-тільки зіп’ялась на ноги, вона непевними кроками рушила до замку. Думки плутались в голові, мов нитки, ірреальність всього, що з нею відбувається, пропливала перед очима, збільшуючись у кілька разів, вигинаючись, мов літери, на які дивишся крізь лінзу, або стеблина, що видається набагато товщою в краплині росі. Від усього, що діється навколо неї, Лані було лячно, і з кожним кроком, із кожною билинкою, що зігнулась, придушена її постолами, ставало ще страшніше, хоча нічого жахливого в оточуючому її світі не було, навпаки, пейзаж виглядав дуже мальовничо. Повітря, нагріте сонцем до напівпрозорого марева, колихалось, як желеподібне тіло медузи, і від його густоти та п’янкого аромату трав, котрим від щедрот своїх земля ділилася з небом, голова йшла обертом; трудівниці-бджілки пурхали з квітки на квітку, басовито гули вгодовані джмелі — їхні розміри Лану просто вразили — і коники раз у раз пролітали прямо в неї перед носом, демонструючи свої акробатичні надбання з артистичної недбалістю. Літо буяло — те саме пекуче, щедре, пахуче літо, від якого так швидко відвикаєш у великому місті; живучи там, починаєш думати, що літо — це піт, випари від в’язкого асфальту, пил у ніздрях і вода, яка не освіжає. Та тут, у загадковому місці, без адреси і часу, літо було справжнім. І небо — справжнім, густо-синім, кришталево-чистим та бездонним. І трави були справжніми, соковитими, шовковистими та високими. Несправжньою тут була лише вона, Світлана Сушко.

Ну, не те, щоб несправжньою, відразу виправилась Лана, поглянувши на руку, де вже наливався синець від щипка, а просто чужою. Як вона взагалі тут опинилась? І де знаходиться оце саме «тут»? З неприємним, глевким відчуттям у грудях — воно завжди, краще за будь-яку інтуїцію підказувало їй, що сюрпризи, які чатують на неї у цьому сні (задля збереження жалюгідних залишків душевної рівноваги Лана вирішила сприймати все, що з нею коїться, саме як сон), будуть лише неприємними, — вона ступила на міст. І в ту ж мить ворота з рипінням почали відчинятись.

Які-такі загадкові механізми було приведено в дію її майже невагомими кроками, Світлана так і не дізналась, та, коли вона дісталась воріт, ті вже були відчинені навстіж. А в просвітку стояв якийсь милий хлопчина, зростом під два метри, у вузьких лляних ногавицях та білій сорочці, нагрудну частину, комірець та манжети якої прикрашало дрібне, зелене, дбайливо вишите листячко. Юнак — бо Світлана, підійшовши до нього майже впритул, переконалась, що, попри грандіозні розміри, він навряд чи мав більше шістнадцяти років — був златокудрим і сердитим; до шкіряного паска, що охоплював талію, кріпились піхви, далеко не порожні. Уточнювати, що там — меч чи шабля, Лана не наважилась, але по їхній довжині та держаку зброї зробила висновок — швидше за все, меч. І негайно згадала казку дитинства — меч, голова з плеч. Доброго настрою це їй не додало.

Чатовий мовчав, пильно роздивляючись її, Лана теж мовчала, бо не знала, з чого почати. Можливо, так: «Вітаю, я щойно зі Львова, там зимно і волого, але там мій паспорт, гроші, і мені конче треба повернутись, тому чи не підкажете ви, коли іменини Світлани?» Або ще так: «Добридень, я щойно розмовляла з Богом, і, хоча він не сказав мені, де я, все ж пояснив, як звідси вибратись!» Чи краще так: «Здрастуйте, мене звуть Світлана, і я сподіваюсь на вашу допомогу!» Ні, не годиться, забракувала вона всі попередні заготовки — надто заплутано. Страж подумає, що вона хвора на голову. А не годиться, щоб він так думав, навіть якщо так і є. Особливо, якщо так і є.

— Привіт тобі, чужинко, — трубний глас, який свого часу змусив упасти стіни Єрихону, до Лани поставився дещо милосердніше — вона лишень підстрибнула і в усі очі вирячилась на хлопця. — Чого ти шукаєш у нашому місті? Притулку чи захисту?

Питання хороше, похвалила про себе Світлана, шкода тільки, що обидва варіанти відповіді неправильні. І ще цікаво, як цей юний божок-воротар розпізнав у ній чужинку — не схоже, щоб її одяг сильно різнився від їхнього, місцевого вбрання.

— Я не…

— Ну звісно, — страж ляснув себе по лобі — звук вийшов таким, ніби дзвонили до молитви. — І ти, чаклунко, вирішила спробувати свої сили? Не боїшся? — Юнак кровожерливо вишкірив прекрасні білі зуби. — Якщо король помре, тобі теж не жити!

— Я не чаклунка, — проговорилась Лана. — Я заблукала і…

— На тобі магічне вбрання, чарівнице, — гідно заперечив юнак, вочевидь, одного разу і назавжди свято увірувавши в те, що фах людини визначається одежею і нею ж таки обумовлюється. — І волосся…

— А що з ним?

— Ти можеш пройти, — дозволив парубок і посторонився. З його боку це була не люб’язність, а технічна необхідність, бо обійти те квадратне створіння було б доволі складно, навіть зважаючи на ширину воріт. — Але пам’ятай, що я сказав. Не впораєшся — помреш!

— Та не збираюсь я поратись! Я…

— Навіщо ти лякаєш чужинку, Бориславе? — у воротах виник ще один юнак, значно нижчий, не такий масивний, але теж білявий, з ніжними блакитними очима, гостинною усмішкою й мечем на поясі. Голос його звучав не утробно, а дзвінко і променисто. — Тобі ж відомо, що вчора на вечірній зорі рада старійшин визнала стан короля безнадійним і оголосила, що кожен, хто намагатиметься врятувати його, не буде покараний у разі невдачі.

На лице Борислава насунулась тінь.

— Я не хочу в це вірити, — пробурмотів він. Другий страж кивнув.

— Нам усім важко це прийняти.

— І не хочу, щоб хтось заподіяв йому шкоду, — підозрілий погляд, яким, немов блискавкою, об’ємний Борислав стрельнув у Лану, словесних уточнень стосовно таємничого «когось» не потребував. — Ти ж знаєш, Власе…

— Так, знаю. Та навряд чи хтось зможе нашкодити йому більше, ніж він сам собі, — поміркований Влас теж відступив, і вартові завмерли, мов мармурові атланти обабіч парадного входу. Світлана вагалась.

— А що з вашим королем?

— Він помирає.

— Це я зрозуміла, — спрямувавши на Борислава всю силу своїх сріблястих очей, кивнула вона. — Але від чого?

Борислав почервонів, знітившись під її пронизливим поглядом, і суворий абрис його вуст помітно пом’якшився. Лана, до власного здивування, помітила, як зворушливо виглядає ямочка на квадратному підборідді парубка, посміхнулась своєму відкриттю, і від тої усмішки бідолашний вартовий зовсім застидався.

— Хіба я лікар? — хрюкнув він, відвертаючись.

— Я бачу, що не лікар. Симптоми які?

— Які що? — хлопець схрестив міцні руки, немов захищаючись від незнайомого слова, і випнув груди так, що їхні рельєфні м’язи, яким позаздрив би будь-який культурист, аж ходуном заходили. Світлана зітхнула.

— Що в нього болить? Голова, живіт?

— Дозволь мені, — Влас, усміхнувшись, повернув голову в бік Лани. Сонячні зайчики відчайдушно билися в тенетах його волосся і від того здавалось, ніби на голові в юнака щире золото. — Наш володар застудився — спочатку все виглядало саме так, дуже буденно. Він трохи кашляв, був не таким жвавим, як завжди, але ніхто не турбувався. Наші знахарі варили якісь трави, давали йому молоко, мед… минув тиждень. Король нібито одужав. І от, одного дня… ти ж бачила нашу Змійку?

— Вашу… о, так, річку, що обвиває замок. Звісно, бачила.

— Вона дуже глибока, хоч і вузька. І вода в ній крижана. Якось володар гуляв за містом, біля Змійки, і почув крики. Тонула дівчинка, донька покоївки, він кинувся у воду, і… він добре плаває, — з відтінком гордості за свого короля переможно продовжив Влас. — Маленьку Римму було врятовано. І вона, здається, навіть не чхнула. А наш пан… у нього почалась лихоманка. Він горить вже третій день, і нічого не допомагає. Лікарі, знахарі, чаклуни — всі лише руками розводять. Король задихається, кашляє, марить, — юнак прикрив очі, немов не бажаючи бачити свій біль, віддзеркалений у блакиті радужок Борислава. — Він гине.

Лана сполотніла, тремкі пальці скрючились, як кігті хижого птаха і вчепились в торбинку, немов у рятувальне коло. Ні, сього не може бути! Але ж симптоми! Безумовно, робити висновки, спираючись на такі мізерні дані, зарано, проте збігом обставин це не назвеш. Судячи з усього почутого, у короля крупозна пневмонія — та сама хвороба, котра свого часу забрала у неї Сергійка.

Хочеш поборотися з нею, раба Божа Світлано?

Боротися? Ні, вона не хоче. Вона не лікар, вона навіть діагноз поставити не годна, вона звичайний фармацевт. Чого це вона має з чимось боротися? Споглядати на муки незнайомого їй чоловіка, у місті під назвою «Ніде», оживляючи цими картинами власний біль, ятрячи свої рани. Для чого це їй? Пора рішуче, раз і назавжди…

Так, хочу. Я не можу дозволити смерті знову перемогти життя.

— Добре. Я нічого не обіцяю, але спробую допомогти вашому повелителю.

— Врятуй його, чужинко, — раптом пристрасно видихнув на те Борислав, вдивляючись у її обличчя з жадібністю блукаючого у пітьмі, що несподівано побачив вогник-дороговказ на далекому і майже невидимому обрії. — Врятуй його для нас, і ти отримаєш усе, чого забажає твоя чаклунська душа!

— Не верзи нісенітниць, — обірвала Лана його лопотіння. — Моя чаклунська душа лишень бажає, щоб їй — тобто мені — дозволили оглянути короля.

— Слідуй за мною, — велично протрубив Борислав і, не озираючись, попрямував вузькою стежиною, що правила за вулицю в місті її снів. Світлана майже бігла, щоб поспіти за ним — такими широкими, розмашистими були кроки юного воїна. Часу на розглядини оточуючих бракувало, натомість Лана подумки жахалась тому, що вона зараз побачить. Що це за країна, де якась рада старійшин вважає себе медиками і збирає консиліум! Старійшини… у її уяві чомусь сплили сивобороді немічні старці, що, шамкаючи беззубими ротами, оголошують короля покійником тільки тому, що поняття не мають, яка в нього хвороба, і чим її лікувати. Молоко та мед, подумати тільки! До смерті залікують нещасного діда.

Сама не знаючи чому, Світлана була впевнена, що король теж деякою мірою старійшина, проте про всяк випадок вирішила уточнити.

— А скільки років вашому володарю?

— Багато, — Борислав зітхнув — враження склалось таке, ніби з ковальських міхів із веселим свистом вирвалось повітря. — Тридцять три.

— Багато?! — не знаючи, сміятись їй чи плакати, дівчина обмежилась зневажливим фирканням. — Та в нього все життя попереду. Хіба се вік для мужчини?

— Ну ясно, — вартовий не полінувався озирнутись і окинути її зневажливим поглядом, — нічого дивного, що ти таке говориш, чужинко. Тобі самій не менше вісімнадцяти!

Світлана закліпала повіками. Важко уявити, що зробив би цей наївний велетень, якби дізнався, що насправді їй двадцять п’ять. Послужливо підсунув би їй милиці?

— Хоча, мушу визнати, — керуючись, вочевидь, потужним почуттям справедливості, додав парубок, — як на свій вік, ти непогано збереглася. Мабуть, чари?

Дана промовчала — це мало означати згоду. Чари, ніде правди діти. Хіба не через них вона сюди потрапила? Іде по місту, якого не існує, лікувати чоловіка, якого на світі нема. Чари, без них не обійшлося.

— Ну, ось ми і прийшли.

Дана застогнала — будинок, а точніше, палати, перед якими зупинився її поводир, просто-таки являли собою втілення її найгірших побоювань. Важкий, з глухими стінами, у яких лише де-не-де траплялись невеликі підковоподібні вікна, палац, можливо, і виглядав так, ніби зійшов зі сторінок середньовічної хроніки, та для Світлани цікавість становив тільки один незаперечний факт — для постійного проживання ця споруда підходила не більше, аніж ковзани в якості весняного взуття. Холодні, вогкі стіни, глухі кімнати без світла і свіжого повітря; щілини між каменями, з яких стулене це, із дозволу сказати, житло, і до ворожки не ходи, поросли мохом та пліснявою, і добре, якщо зі стелі не падає важкими краплинами прямо людям на голови сконденсована вода. Коротше кажучи, не помешкання, а мрія пневмокока. А якщо врахувати те, що зігрітись тут практично неможливо, бо вологість в’їдається в тіло, пробирає до кісток і лишається жити в тобі вічним ознобом, то легко собі примислити, чому король не може очухатись. Зрозуміло, в такому випадку краще вологе і прохолодне повітря, аніж тепле і сухе, проте вологе і мокре — то різні речі, а назвати повітрям ті гази, що утворюються в глухих приміщеннях, у Лани не повертався язик. Доки вона над усім тим роздумувала, Борислав перекинувся кількома словами з чатовим, що охороняв вхід до королівського палацу, на вигляд — цілковитим своїм двійником, і звернувся до неї:

— Тут ми розстанемося, чужинко. Далі тебе поведе Парфен. Я, — Борислав затнувся, і в його очах промайнуло щось, схоже на останню надію, — я… бажаю тобі успіху. Нехай буде осяяне світлом твоє чаклування.

Рука Борислава зметнулася в благословляючому жесті, Парфен кивнув, немовби погоджуючись із цим побажанням і без зайвих слів вступив до палацу. Трішки повагавшись, Світлана рушила за ним. Довгий коридор, освітлений смолоскипами, котрі нещадно чаділи у своїх кільцях-держаках, закріплених на стінах, поглинув Лану, як чудернацький удав. Вона йшла за Парфеном, відчуваючи ступнями навіть через шкіру постолів холод кам’яної підлоги, і молилась за абсолютно незнайомого їй короля. Молилась за те, щоб встигнути. Їй чомусь дуже цього хотілось.

Глава 7

Довгий коридор, як і все на світі, мав свій кінець, а закінчився він двосвітною залою, несподівано світлою і просторою, із куполоподібною стелею, підлогою, викладеною білими мармуровими плитами, та цілковито сухими стінами в гобеленах. Світлана ще зчудувалась, як це вона не помітила зовні двох рядів великих вікон, але вчасно пригадала, що потрапила в палац з іншого боку. Мабуть, де ці вікна, там фасад, а її провели з чорного входу. Поміркувавши, Лана образилась на таку неповагу і продовжила огляд. Біля дальньої стіни стояв трон із високою спинкою; вінчали її дві майстерно вирізані з дерева птахи з пишними хвостами, що припали дзьобами одна до одної, а підлокітники закінчувались оскаленими лев’ячими пащами, теж дерев’яними. Ніяких інших меблів — ані ослонів, ані стільців — у залі не спостерігалось, з чого прямо-таки напрошувався висновок — сидіти тут мав право лише король, зате підлога була викладена плитами із сіруватого мармуру, стояти на такій — одне задоволення, а ще більше, мабуть, кружляти в танці. Лана не відала, чого це їй на думку спали саме танці, та в цій, вражаюче опуклій, як для уявної, картині, чарівні пари так граціозно танцювали, що дівчина не витримала і всміхнулась до свого видіння.

За троном виднілись ще одні двері — вони були зачинені. Складений із асиметричних кам’яних брил камін біля бокової стіни, вочевидь, давно не використовувався — улітку потреба в ньому відпадала. «Тут є де розвернутись, — резюмувала свої спостереження Лана. — Велич, яка не пригнічує, і простір, котрий не змушує тебе почуватися мурашкою. Цю залу ще можна було б використовувати для музичних вечорів. Співи, танці… Щось підказує мені, що тут чудова акустика».

Парфен, який терпляче чекав, доки вона все огляне, наразі явно вагався, швидше за все, не наважуючись вести її далі без дозволу, і водночас не бажаючи залишати останню надію на одужання свого повелителя чекати на самоті — а що, як вона втече? Лана помітила ті коливання і страждальницькі гримаси, в які раз у раз складались вуста хлопця, і підняла правицю, привертаючи до себе увагу.

— Тобі вирішувати, чатовий, — спокійно мовила вона.

— Я не озброєна. І я скоріше вб’ю себе, аніж свідомо завдам комусь шкоди. Ти можеш лишити мене тут, проте дивись, щоб твій володар не помер, доки ти бігатимеш радитись, чи можна вести мене далі. Якщо у нього те, про що я думаю, то це хвороба важка, підступна і небезпечна. У короля може просто зупинитись серце.

— Якщо ти ворог, — пильно вдивляючись у сріблясті очі, відказав на те Парфен, — мене стратять. І Борислава теж. Я не вагаючись помер би за такі очі, — раптом ні сіло, ні впало додав він, — та моє життя нічого не важить і нічого не змінить. А от життя мого пана…

— Щоб я цього більше не чула! — дратуючись, проговорила Лана. — Життя священне, і король ти чи воїн, немає ніякого значення. Та й що робив би король, не маючи війська? Чи був би він королем? Крім того, життя не дається двічі, щоб отак ним нехтувати!

— Ти так думаєш? — усміхнувся Парфен. — Що ми проживаємо в цьому світі лиш одне життя? Дивна ти, чужинко. Зовсім на чаклунку не схожа. Та це байдуже. Тільки врятуй нашого володаря!

— Я нічого не обіцяю.

— Саме тому я і вірю тобі, — юнак зітхнув. — Слова важать небагато. Якби ти розливалась солов’єм, обіцяючи навіть воскресити мого пана з мертвих, як… був тут один знахар, то ти й досі стояла б за брамою. Проте ти тут, зі мною. А далі підеш сама.

— Як? Чому? Хіба ти не…

— Я не маю права входити в покої короля.

— А я маю?

— Усі зрозуміють, хто ти і навіщо прийшла.

— Так, я вже бачу, які ви всі тут кмітливі.

— Поглянь на оті двері за троном. Підійдеш до них і прикладеш дві долоні, тоді вони відчиняться. За ними будуть сходи, які ведуть вниз і нагору. Тобі нагору, чаклунко. Щасти.

— А що буде, як я піду вниз?

Парфен, що дістався вже виходу, озирнувся.

— Нічого. Бо ти туди не підеш.

— Ти такий впевнений?

— А що тут сумніватись? Тобі ж треба нагору!

Парфен вийшов, а Світлана, знизавши плечима, пересікла тронну залу і підійшла до вказаних дверей. Ручки на них не було, вони здавались суцільним пластом деревини, який виступав зі стіни, і дівчина спробувала їх штовхнути. Не вийшло. Марнувати час на інші спроби вона не стала і притулила до теплого дерева долоні, як учив Парфен. Двері з рипінням відсунулись і Лана, вступивши на крихітний кам’яний квадратик площадки, дійсно побачила сходи, які вели нагору і вниз. І, не була б вона жінкою, якби не спробувала спуститись. Їй це не вдавалось. Вона робила крок, обережно переносячи взуту в постоли ніжку на нижню сходинку, і з моторошним відчуттям жаху виявляла, що стоїть на місці — на тій самій клітинці. Вона стрибнула на кілька сходів — результат не змінився. Та як тільки вона повернулась до сходів, що, закручуючись спіраллю, вели наверх, ноги самі понесли її до покоїв короля. І вона не стала противитись.

Діставшись до верхньої площадки, на якій закінчувались сходи, Лана побачила ще один коридор, значно вужчий, ніж той, що привів її до тронної зали, і куди темніший. Смолоскипи на стінах згасали — кілька догоріло прямо під час її пересування, і в ту мить, коли вона підійшла до низьких, дощатих дверей, якраз згас останній. Коридор, охоплений пітьмою, здався Лані тим самим тунелем, який долають душі померлих, переходячи від життя земного до вічного світла, і від того її охопив жах. Піднявши руку, вона постукала.

Двері розчахнулись одразу. На порозі стояв високий літній чоловік, вбраний у традиційну для цього містичного міста білу натільну сорочку, щоправда, без жодних візерунків, і вузькі полотняні штани. Меча на поясі він не мав, та від того не здавався менш небезпечним, ніж озброєні ратники біля воріт. Його волосся, довжиною до плеч, було білішим за сам сніг і відливало сріблом, мов іній у передчутті світання. Чоловік не носив бороди, зате мав довгі хвилясті вуса, що діставали кінчиками аж до грудей. Лана звернула увагу, що троє вартових, із якими вона мала приємність познайомитись впродовж останніх п’ятнадцяти хвилин (оце так продуктивність!) були взуті в такі ж самі невисокі, до щиколоток, постоли, як і вона. А в сивочолого мужчини, котрий відчинив їй двері, на ногах красувались чоботи з малинового сап’яну — їхні розшиті золотою ниткою халяви сягали колін. І, компенсуючи скромну білість сорочки, тримаючись на довгому золотому ланцюгу товщиною з палець Світлани, на могутніх грудях чоловіка лежав золотий диск у вигляді сонця з трикутними хвилястими промінцями. «Жрець, — вирішила Лана, відкриваючи рота, що назватись і пояснити йому і самій собі, навіщо вона тут. — У них культ сонця, не інакше».

— Я Світозар, — відрекомендувався той, випередивши її, і відступив, даючи змогу зайти у тісний передпокій, чим Лана і скористалась. — Назвися ж і ти, якщо прийшла з чистим серцем та добрими намірами.

— Мене звуть Світлана, і я хотіла б…

— Світлана? Цікаве ймення, чужинко. І хто ж назвав тебе так?

— Мама з татом, я гадаю, — сухо відповіла дівчина. — А що?

— Ти брешеш мені, — Світозар випростався, ледь не торкаючись маківкою стелі, і схрестив руки на грудях, достеменно так, як це робив Борислав. Жест захисту, відзначила Лана, дивуючись. Невже вона така страшна і її всі бояться?

— Брехня — це погано, — продовжував Світозар. — Вона не сприяє довірі.

— Сьогодні день великих відкриттів, — ущипливо промовила Світлана. — І одне з них чекає на вас — я не брешу. Я порадила б вам поговорити з моєю мамою, проте, на ваше щастя, вона дуже далеко звідси. Так далеко, що ви її і не дістанете.

— Ніхто у нашому краю не наважився б назвати дочку священним ім’ям!

— Мої батьки не з вашого краю! Ви ж самі бачите, що я — чужинка!

— Так, — Світозар прикрив очі. — Я завжди тривожився за наші східні землі. Там нестійка віра, я говорив про це королю, і тепер сам переконався в цьому. І хоча ти дійсно світла, дитя моє, я не можу називати тебе божественним іменем.

— Називайте мене Лана.

— Ні. Як це — половинити ймення?

— Тоді називайте мене як завгодно. Або ніяк. Де ваш хворий?

— Я — голова Ради Старійшин, — раптом сповістив Світозар, і Світлана придивилась до нього пильніше.

— Щаслива це чути, — сказала вона і несподівано вклонилась. Як це вийшло, Лана не знала, бо ніколи нікому не кланялась, і навіть у церкві під час служби обмежувалась легким нахилом голови, проте Світозар лишився задоволеним. — А де власне Рада?

— Біля ложа короля.

— Ви дозволите мені приєднатись до шановного зібрання?

— Проходь, — Світозар вказав рукою на завішаний полотном дверний проріз ліворуч від себе. — Якщо хочеш, я виведу всіх.

— Це було б непогано, — усміхнулась Лана.

Опочивальня короля була невеликою, десь близько десяти квадратних метрів, кімнатою, майже всю площу якої займало ложе. Два вікна в стіні пропускали достатньо і світла, і повітря, проте через скупчення людей атмосфера в спальні була задушливою. Окрім щонайменше сімох сивочубих дідів, які різнились між собою лише довжиною вусів, Лана нарахувала ще кілька парубків з охорони — білявих, струнких і юних, одного товстого, але теж білявого дядька, що тримав короля за зап’ясток, напевно, відстежуючи пульс, і темноволосого, опецькуватого чоловіка, на вигляд років тридцяти, із владним, стриманим обличчям та розумними, не без єхидства, темно-сірими очима, який, однак, відразу їй не сподобався. Вся ця людська маса скупчилась на п’ятачку розміром зо два квадратні метри і переговорювалась, джерготала, розмахуючи руками, мов дивовижний схвильований спрут, чиї щупальця знаходяться у безперервному русі. Короля Лана не бачила — надто багато спин затуляло їй панораму, проте його рука, піднята лікарем, з короткими нігтями сказала про його стан більше, ніж усі слова світу. Нігті на ній були фіолетовими. Розштовхуючи чоловіків, Лана спробувала пробитись до ложа.

— Дозвольте.

Звук її голосу подіяв на мужчин якось дивно — всі замовкли і в повній тиші було чутно тільки поверхневе, із характерним кректанням, дихання короля. Доки Світозар, виконуючи свою обіцянку, ледь не силою виштовхував присутніх із спальні, Лана дісталась-таки до хворого, відзначивши і синюватість обличчя, і губи, обметані лихоманкою, і тахікардію — пульс короля, коли тонкі пальчики Лани зімкнулись на його зап’ястку, ледь не прорвав шкіру; від потужних поштовхів її пучки отримали масаж. Світлана поклала долоню на чоло короля і тихо скрикнула — так можна було й опектися. Хворий марив — він незв’язно бурмотів щось про небо і біль, і пашів, мов пічка, що довго палилась. Звісно, Лана була всього лиш провізором, фармацевтом, а не лікарем, проте про пневмонію знала багато. Дуже багато — куди більше, ніж їй хотілося б. І зараз, дивлячись на короля, який відкашлював іржаву, коричнево-червону мокроту, в піднесений темноволосим чоловіком рушник, відчуваючи дотиком сухість шкіри, вона тихо промовила до себе:

— Кінець стадії приливу, самий кінець, або початок стадії розпалу.

У спальні, крім неї, залишились Світозар і чорнявий чужинець — так Світлана подумки іронічно охрестила повненького незнайомця, який серед цього моря блондинів виглядав дещо провокаційно. Брюнет — чи ні, його волосся не було чорним, як у неї, радше, темно-каштановим, блискучим і дуже чистим — позирав на неї не просто підозріло, а з якоюсь підозрілою ненавистю, проте мовчав, опускаючи компрес зі згорнутої в кілька шарів тканини в полумисок із водою, що стояв на кострубатій дерев’яній табуретці біля ложа.

— Висихає за мить, — поскаржився він Світозару і, не втримавшись, додав. — Хто вона?

— Чаклунка. Хіба не бачиш?

З чого вони всі бачать, що вона чаклунка, Лана второпати не могла. Та це й не мало значення. Потім.

Вона спитає у них потім, коли все минеться. Коли цей нещасний, що лежить перед нею, вкритий вовчими шкурами, і марить, підведеться, вона буде вести довгі бесіди і ставити питання. А тепер треба діяти. Наосліп. Лана не знала, чому, але вона аж сліпнула від бажання врятувати короля. Вона не могла зробити аналіз мокроти, щоб виявити збудника хвороби, і навіть звичайна флюорографія була для неї істинним дивом, не кажучи вже про рентгенографію. Вона могла лише покластись на те, що збудник пневмонії у короля бактеріальний, не загартований антибіотиками, а сам хворий і знати не знає, що таке алергія. Діти природи — вони тут, схоже, живуть натуральним життям. Благословенна наука хімія ще не розпростерла над ними свої доленосні крила, схожі на аверс і реверс медалі, нерозлучні, мов користь і шкода, спасіння і смерть. Лана згадала про перкусію і повернулась до чоловіків.

— Розкрийте його.

— Ні, — відрізав брюнет. — Йому холодно, він тремтить.

— Йому так холодно, що ваша ганчірка скоро задимиться, — Лана теж вміла бути безжальною. — Робіть, що я кажу, це на кілька хвилин.

Чорнявий бунтар неохоче підкорився.

Вистукуючи пальцем по порослих густим рудуватим волоссям грудях короля, Світлана уважно дослуховувалась до його дихання і згадувала, як вічність тому вивчала з Сергійком метод перкусії — за компанію. Власне кажучи, він учив її, згадуючи все, що з приводу цього діагностичного методу казав його наставник, професор медицини і знаний на весь Львів пульмонолог.

— Навіщо це мені? — сміялась вона. — Я провізор, а не лікар. Крім того, існує рентген.

— Ми надто покладаємось на сучасну техніку, — повчально відгукнувся Сергій. — Прогрес — це прекрасно, але залежати від машин повністю не можна. Що то за ескулап, котрий не може поставити діагноз без ультразвуку та енцефалографа? От уяви собі, що ти опинилась там, де нема ніякого рентгену.

— І ніяких інших хвороб, окрім запалення легенів. — Вона все ще сміялась. — Може, навчиш мене і решті того, що ти знаєш? Чому б мені не стати лікарем?

— А справді, чому? — Сергійко поцілував її. — До слова, а чи відомо тобі, хто винайшов рентген?

— Аякже. Німецький фізик на прізвище Рентґен. Він…

— А ось і ні, — перебив її Сергій і знову поцілував. — Рентґен у дванадцятому сторіччі винайшов київський дяк Нестор Махно. Згідно літопису, він неодноразово казав своїй тещі: «Я тебе, стерво, наскрізь бачу!»

Лана зітхнула, підводячись, і в її довгих віях зависли кришталеві сльозинки. Сергійко теж хотів стати пульмонологом, і став би, і був би найкращим з усіх, якби не хвороба, боротьбі з якою він збирався присвятити своє життя. Натомість пневмонія забрала те його життя, як жадібне, квапливе божество ковтає позачергову жертву. Не витримало серце — воно було недужим. Цього ніхто не знав, крім Лани, Сергій примудрився обдурити навіть медкомісію — недарма його вважали найперспективнішим студентом на всьому курсі, проте серце він мав слабке. Таке велике і таке слабке.

— Це саме те, що я думала, — оголосила Світлана, споглядаючи, як короля знову завалюють шкірами.

— І що ж ти думала, чаклунко?

Лана підібрала губи. Ні, цей чорнявий опеньок її вже дістав! В його голосі так ясно прозвучав сумнів у її здатності до цього розумового процесу, ніби він оформив це словесно.

— Тобі не зрозуміти. А зараз, якщо ви теж вийдете звідси, я зможу почати лікування.

— Починай його в нашій присутності, — зажадав опеньок, поглядом шукаючи допомоги у Світозара. Той мовчав і дивився в підлогу.

— Ні, — Лана швидко перейняла в брюнета його уривчасту манеру говорити. — Не можу. Ваша присутність дратує мене і заважає сконцентруватись.

— Ти будеш варити зілля? — поцікавився Світозар.

— Я маю готове.

— Нічого й думати, що я залишу повелителя наодинці з цією приблудою, — із деяким запізненням відреагував брюнет. — Я стежитиму за кожним твоїм кроком, — це попередження вже адресувалось безпосередньо Світлані. — За кожним жестом. За всіма гримасами. Я…

— Ти замовкнеш і дозволиш мені зайнятись ділом, — рикнула вона. — Я можу піти звідси будь-якої миті. І хто тоді лікуватиме короля? Може, твоя підозрілість впорається?

— Та як ти…

— Годі, — Світозар гримнув так, що здалося, немов на вулиці почалась гроза. — Замовкни, Романе! Ти радник, то краще порадь самому собі триматись розважливо! Тобі ще щось треба, чужинко?

— Заради неба, в мене є ім’я!

— Дитино, чи потребуєш ти ще чогось, окрім твого зілля, щоб врятувати короля?

— Поки що ні. Проте в разі…

— В передпокої буде чатовий — поклич його в разі необхідності. Ходімо, Романе. Нехай вона залишиться сама.

Вже не зважаючи на них, Лана кинула свою торбинку на ложе, де неспокійно метався король, і витягла з неї ампулу та шприц. Жаль, що нема чим протерти шкіру, думала вона, вправно відламуючи вузьке горлечко ампули, ані спирту, ані борної кислоти, проте альтернативи для короля теж не існує — доведеться ризикнути, краще гематома на гепі, аніж смерть. Випустивши повітря, Світлана перевірила шприц, і оголила стегно короля, жбурнувши при цьому шкури, які почали її вже дратувати, на підлогу. Слід сказати, щоб цей розсадник мікробів узагалі звідси винесли, а ще краще зробити це самій. Не варто покладатись на чоловіків — навряд чи вони здатні на щось конструктивне, якщо при цьому не сперечаються і не доводять тобі з піною на губах, що вони значно розумніші за жінок. Лану завжди дивувало те, із яким жаром точаться суперечки навколо цього віковічного питання. На її погляд, той, хто дійсно розумний, не кричить про це і не намагається доказати це оточуючим при першій-ліпшій нагоді, а частенько і без неї. Це стосувалось як мужчин, так і жінок.

Лана присіла на краєчок ложа і взяла короля за руку. Той все ще марив, з його вуст злітали напівбожевільні, п’яні від болю слова, і вона прислухалась — а чи не кличе він когось… яку-небудь жінку? Але ні, він нікого не кликав, він шепотів щось про річку, хмари, небесну синь, і раз у раз стискував пальці Лани, та вона не протестувала, бо знала, що він страждає, що йому важко дихати, що пече у грудях, а головний біль такий, ніби скроні в лещатах затискують, і співчувала йому, бо чула відгомін тієї трагедії, яка забрала в неї перше і допоки єдине кохання, в його поверхневому диханні. До того, як згас день, вона ще тричі колола йому ліки, розмовляла з ним, говорячи переважно якісь нісенітниці, а в короткі хвилини просвітління поїла його водою. Уже в присмерках зазирнув Світозар — він приніс плошку з ґнотом, наповнену доволі смердючим жиром, і срібний кубок, ущерть налитий якоюсь рідиною.

— Я подумав, тобі знадобиться світло, — висікаючи вогонь кресалом, зауважив він. — Ти голодна?

— Що? — Лана стрепенулась. — Ні. Дякую, я не хочу їсти.

— А пити? — Світозар скупо всміхнувся, вказуючи на кубок, який він примостив на табурет. — Це вино для тебе.

— Вино… — Світлана наморщила лоба. — І мед. У вас є мед?

— Звичайно.

— А алое?

— Не знаю, що це.

— Рослина. В неї товсте, м’ясисте листя, цілющий сік, і…

Божевілля. Неможливо уявити, щоб у країні, котра лежить за межами реальності, вирощували алое в горщиках.

— О, ти говориш про столітник? В нас його дуже багато. Що треба зробити?

— Взяти одну частину листя столітника, дрібно посікти, скласти в глиняний посуд, залити двома частинами червоного вина й меду, настоювати дев’ять днів. Якщо зробити це зараз, король буде одужувати, маючи хороший бальзам для зміцнення легень.

— Ти вважаєш, він одужає? — голос Світозара затремтів, однак на його лиці, окрім танцюючих тіней, нічого видно не було. Він підійшов до ложа, схилився над королем, і похитав головою. — Особисто я ніяких змін не бачу.

— Не всі зміни помітні відразу.

Світозар кивнув.

— Я велю, щоб тобі подали вечерю, чужинко. Окрім всього, ти наша гостя.

— Чия? Чия гостя? Хто ви? — викрикнула Світлана, та голова Ради Старійшин уже пішов, і безпомічне відлуння тих питань летіло йому вслід, намагаючись догнати, але не впоралось, упало, наштовхнувшись на кам’яні стіни дивовижного палацу, похмурого зовні і світлого всередині. Обіцяну вечерю подало якесь тендітне дівча, зовсім ще зелене, з яскравими аквамариновими очима і ретельно заплетеним в косу золотавим волоссям. На глиняній таці стояла миска з сиром, густо политим сметаною, та ще одна таріль, повна почищених і порізаних дольками яблук. Сир довелося їсти виточеною з дерева ложкою, більше схожою на лопатку, а шматочки яблук Лана брала руками, відправляючи їх до рота і насолоджуючись соковитістю і вишуканим, кисло-солодким смаком. Ґніт догорів, принесли нову плошку і при її вбогому світлі дівчина зробила ще два уколи. Після останнього король перестав марити і заснув — в’язким, тягучим сном важкохворого, але заснув. І це була перша перемога Світлани.

Лана просиділа біля короля всю ніч, та якби на ранок хтось спитав, як виглядає її пацієнт, вона навряд чи зуміла б відповісти хоч щось визначене, не кажучи вже про те, щоб описати його докладно. Вона не пам’ятала ані його статури, ані загального враження, яке він справив на неї — ну не міг же він, насправді, не справити на неї зовсім ніякого враження, щось таке було, та вона забула. Вона чомусь пам’ятала лише його волосся, на вигляд жорстке, мов суха солома, на колір — неначе солома мокра, а на дотик — як шовк. Лана відчувала це кожного разу, коли клала долоню йому на чоло, щоб перевірити температуру, і, не стримавшись, гладила його по голові, а одного разу навіть притулилась до лоба вустами — відчути жар, як сказала вона собі. Тоді король усміхнувся — чи їй це здалося, бо було дуже темно, і хтозна, може, то гірка складочка біля його вуст видавалась посмішкою. Лана почула, як десь далеко, за межами палацу, а може, і за межами міста, проспівали півні — голосисті, задиристі віщуни світанку, і зчудувалась — невже так швидко минула ніч? Для неї час летів, мов сполохана чапля, що втікає від шуліки. Перевертаючись уві сні, король поскидав із себе шкури, і Світлана, скрутивши їх в пухнатий оберемок, викинула ті вовчі рештки з вікна, навіть не потрудившись перевірити, куди вони впали — се ж не камінь, недбало вирішила вона. Вже встало сонце і кімната була залита тим золотаво-рожевим, недовговічним світлом, яке нагадує малиновий сироп на вершковому морозиві, коли король розплющив очі, спрямував погляд на Лану, що куняла, сидячи на краєчку його ложа, і стиха сказав:

— А я думав, ви мені наснилися.

Глава 8

Світлана не підхопилась б хутчіше, навіть якби над вухом у неї пролунав вибух. Голос короля, хоч і спотворений хворобою, приємно здивував її милозвучністю та ніжністю, а його сріблясті переливи живо нагадали їй блиск річкової води під полуденним сонцем. Утім, часу на осмислення тембру та модуляції голосу пацієнта в неї не було. Підбадьорливо всміхнувшись, Лана поклала пальці на чоло короля:

— Жар спадає. Це добре. Зараз я кого-небудь покличу.

— Не треба, — слабкість давалась взнаки — розмовляти, як і дихати, королю все ще було важко і боляче. — За дві хвилини їх і так набіжить сюди… повна кімната.

— Усі за вас непокояться.

— А ви?

Відповісти Лана не встигла — до спальні увірвався Світозар. Схвильований, обнадієний і переляканий від своєї надії, він був босий, але золотий диск теліпався на грудях, як і тоді, коли Світлана вперше побачила голову Ради Старійшин. Слідом за ним вбіг Роман, потім з’явились неідентифіковані діди і кілька вартових. Усі хотіли поговорити з королем. Лана смертельно хотіла спати.

— Нехай ця жінка передихне, — немов крізь вату почула вона голос короля, і її відмова потонула в одностайному «Так, мій пане». Світлана замотала головою.

— Лікування ще не закінчено.

— Ти чула, що звелів король, чужинко? — Роман розвернувся в її бік так різко, що його виблискуюче каштанове волосся розсипалось по щоках. — Це був наказ.

Цікаво, чому це всі, окрім короля, звертаються до мене на «ти»? Такі вже всі друзі?

— Я не у війську, раднику. І не підкоряюсь наказам.

— Ти нічого не досягнеш, чужинко, якщо впадеш від втоми, — заперечив Світозар, який, хоч і називав її то чужинкою, то чаклункою, був помітно привітнішим до неї, аніж той же Роман. — Ти провела з королем майже добу, цілу ніч не спала. Тобі треба трохи перепочити.

Подумаєш! Коли я була студенткою, то по три ночі підряд не спала, і нічого — жива!

— Дякую, Світозаре, за турботу, — ввічливо відмовила вона і знову навіщось вклонилась, — але я сама дам собі раду. Сподіваюсь, всі ви хочете, щоб король повністю одужав?

— Це погроза?

— Дурний ти, раднику, як сто пудів диму, — навіть не глянувши на Романа, відповіла вона і хтось в кімнаті засміявся — здається, хтось зі старійшин. — Це питання. Усі тут хочуть, щоб король якомога швидше піднявся на ноги?

— Коли треба знову давати йому твоє зілля? — уточнив Світозар. Лана замислилась.

— Через три години.

— Добре. Піди все ж відпочинь. Тебе покличуть. Обов’язково.

— Заодно покажеш нам і те, як ти вариш зілля і де його тримаєш, — устряв Роман. — Бо я щось не бачу тут ніяких слоїків, ні глечиків, нічого… покажеш?

— Авжеж, — із сарказмом запевнила вона. — Може тобі, раднику, і стриптиз показати?

Вже в передпокої до неї донеслося стурбоване:

— Що? Що показати? Що таке «стриптиз»? Про що вона говорить?

Коридор, який вів до королівської опочивальні, нею, як з’ясувалось, не закінчувався, а, завертаючи трохи ліворуч, вів нагору, до крихітної кімнати, в яку Лану завела та сама дівчина, що приносила вечерю. Ця кімната не мала передпокою, ложе в ній було вузьким, майже келійним, а одне-єдине вікно хоч і давало вдосталь світла та свіжого повітря, все ж було не таким широким, як у покоях короля. Біля ліжка стояв грубо збитий, низький дерев’яний стіл, на ньому глечик із водою і глибока миска. Тут же лежав шмат білого полотна.

— Бажаєте вмитися, пані? — перегинаючись удвоє, спитала дівчина, і Лана, поглянувши на неї, відзначила, які в малої червоні, запалені очі. Учора вона цього не помітила.

— Що з тобою? — не відповідаючи, поцікавилась вона. — Щось болить?

— Я цілком здорова, моя пані, — пробелькотіла та, задкуючи з кімнати і вклоняючись на ходу. Світлана їй не повірила.

— То чому ти ховаєш очі? Поговори зі мною. Дивись на мене і відповідай — що сталося?

— Це все через мене, — очі підвести дівчина так і не наважилась, проте задкувати до дверей припинила. — Це все моя вина.

— Яка вина?

— Я мати Римми.

— Якої Римми? А, так, малої потопельниці, що її врятував король! Але як… тобто скільки тобі років?

— Багато, пані. Сімнадцять.

— Дійсно, стара. І як тебе звуть?

— Зоряна.

— Прекрасне ім’я. І скільки ж років твоїй донечці, Зоряно?

— Чотири.

— О, Небо! То ти народила її в…

— У тринадцять років. Це пізно, я знаю, — руки Зоряни нервово м’яли край фартуха, — та я безприданниця, сирота. Хто б мене взяв? Якби не король… коли я стала покоївкою в замку, він поклав мені хорошу платню, дав посаг… і ось як я віддячила йому, — сердешна, вже не стримуючись, залилась гіркими сльозами. Лані ставало все цікавіше.

— І як же ти віддячила йому? Навмисне кинула доньку у воду, щоби він утопився?

— Та що ви таке кажете? Я…

— Де ти взагалі була, коли це все сталось?

— Тут, в покоях. На службі.

— А хто приглядав за донькою?

— Сестра. Моя сестра. Але Римма… то просто дзиґа, не дитя! Вона втекла за місто і…

— Упала у річку.

— Так.

— Коли там гуляв король?

— Так, пані.

— І він врятував її?

— Саме так.

— А потім захворів.

Очі Зоряни знову затягло сльозами.

— Тепер і ви бачите — це я у всьому винна.

— Я бачу тільки, — карбуючи слова, відказала Лана, — що ваш король — справжній чоловік, відважний і щирий, і що тобі дуже поталанило з ним та його любов’ю до піших прогулянок. Я бачу також, що ти переживаєш за нього, бо почуваєшся зобов’язаною йому, та от що я скажу тобі — на мою думку, купання в крижаній воді тільки прискорило процес.

— Що прискорило?

— Він усе одно захворів би — так чи інакше, — терпляче розтлумачила Світлана. — Судячи з того, що мені розказав чатовий на воротах, він просто не долікувався, як слід. Хвороба все ще жила в ньому, дрімала, розумієш? Від різкого охолодження вона просто прокинулась раніше, от і все. Та твій король видужає. Неодмінно. Тому більше не плач. Такі гарні очі не повинні бути червоними.

— Дивні ви, пані, — схлипуючи, зауважила Зоряна. — Зовсім не схожі на чаклунку.

І ця туди ж.

— І які у вас чаклунки?

— Гонорові. Вони несуть знання…

— Куди?

— І не зважають на нижніх. А ви… ви так до мене ставитесь, ніби я вам рівня!

— Зоряно, — Лана опустилась на ложе, бо втома навалилась зненацька, і ноги її затремтіли, — а де твій муж?

— Загинув. Я вдова. Ви ж бачите — в мене одна коса.

— І що це означає?

Зоряна поглянула на Світлану з деяким острахом.

— Що я вдовію.

Дуже плідна розмова.

— І ти сама у всьому світі?

— У мене є Римма. А у вас?

— А в мене нема нікого. Тому я не рівня тобі, дівчино. Ти вища за мене.

Що на таке відповідати, Зоряна не знала. Вона взяла шмат полотна зі столика, покрутила його в руках, поклала на місце і провела пальчиком по глиняному боку миски.

— Ви точно не бажаєте вмитися?

— Я бажаю провалитися. Крізь землю, — буркнула Лана, проте все ж підвелась і ополоснула обличчя водою зеленуватого кольору з ніжним трав’яним ароматом. — Що тут?

— Відвар ромашки, м’яти та любистку. А в глечику — чиста вода. Давайте я зіллю вам. Чудово. Навіть личко посвіжішало. А якою ви були у дитинстві?

— Тихою, — спостерігаючи, як Зоряна дістає зі скрині, що стояла в кутку біля ложа, чисту білу сорочку довжиною до п’ят, відгукнулась Лана. — Я ніколи не впала б у річку лише тому, що обходила всі водойми десятою дорогою. Я була мрійницею, маленькою фантазеркою, дуже замкненою у собі, і мама весь час турбувалась, чи не задумую я якусь каверзу. А потім я виросла і…

І встругнула таку каверзу, що мамі й не снилося.

Боже, якщо не хочеш допомогти мені вибратися звідси, то краще залиш у спокої зі своїми коментарями. Подивись ліпше, може, десь іде футбольний матч.

А що, тобі тут не подобається? Так уже хочеться звідси вибратись?

Лана зблідла і обірвала мову. Зоряна дивилась на неї з тривогою.

Господи, ти ж не збираєшся лишити мене тут назавжди? Чи… збираєшся?

Та ні, я просто так спитався.

— А потім ви виросли і що?

— Стала дуже моторною, зовсім не такою, як була в дитинстві, — зізналась Лана, розводячи руки, щоб Зоряна без зусиль могла зняти з неї запаску. Її вінець — широкий срібний обруч з п’ятьма крихітними круглими підвісками, що спадали на чоло, і двома крупними, що майже повністю закривали вушка, вже лежав на столі, і Лані залишалось тільки чудуватися тому, звідки він узагалі взявся на її голові, а також тому, як вправно зняла його Зоряна. Як це, виявляється, приємно, коли хтось опікується тобою, няньчиться з тобою, і навіть якщо це робиться, як то кажуть, за службовим обов’язком, все одно — приємно. — Тільки не знаю, чи зраділа цьому мама.

Знаєш, знаєш. Нічого вона не зраділа. Навпаки — жахнулася.

— Ось так, — спритно, одним рухом натягнувши на Лану сорочку, промовила Зоряна. — А тепер лягайте і спробуйте заснути. Я підніму вас, коли скажете.

— За дві години. Ні, за дві з половиною.

— Добре, пані. Я можу йти?

— Можеш, тільки я не пані. Мене звуть Лана.

Пригадавши свою суперечку зі Світозаром, повне ім’я вона вирішила не називати. Зоряна, тримаючи в руках її одежу, всміхнулась і кивнула.

— Я це запам’ятаю.

Світлана поклала голову на згорнуте рядно, що правило їй за подушку, подумала, що, мабуть, не зможе спати на цих шкурах — її ложе, на відміну від ліжка короля, було закидане не вовчими, а лисичими шкурами — заснула в ту ж мить, як стулила повіки.

Прокинулась Лана від того, що в кімнаті кублились, згущалися сутінки, а в них над нею стояли дві тіні. Обурена, що її так і не розбудили, Лана хотіла озватись, та одна з тіней голосом радника зауважила:

— Королю дійсно стало краще — набагато. Жар спав, і дихати легше.

А друга, котра була Зоряною, відказала на те:

— Ця жінка послана нам Світлом.

— Можливо. Хтозна.

— Ви сумніваєтеся в ній, мій пане?

— Я намагаюсь захистити володаря, тільки й усього.

— Вона не завдасть йому шкоди.

— Я за цим простежу. Зоряно…

— Бажаєте ще чогось, мій пане?

— Так, — голос Романа, в розмовах із Ланою в’язкий і сердитий, тепер звучав іскристо, мов срібло, натерте якісним оксамитом. — Бажаю знати, чому ти не прийшла до мене у вежу вчора? Я чекав тебе всю ніч.

— Я не прийду, мій пане, — у відповіді Зоряни Лані почувся жаль. — Я вже казала вам.

— Чому?

— Се я вам теж казала!

— Ти не переконала мене, зухвала утікачко!

— Вода і олія не змішуються.

— Маленька, — вимовив радник з такою тугою, що Лана, зануривши обличчя в лисяче хутро, ледь не задихнулась від несподіваного відкриття — в цього опенька, схоже, є душа! — не кажи мені цього, бо я в таке не вірю. Я не бавитися з тобою зібрався, я кохаю тебе. Я Світлом готовий присягнути, що хочу тебе за дружину. Скажи мені «так», і на вранішній зорі я принесу клятву перед Радою Старійшин.

— У мене донька…

— Я стану їй батьком!

— Мій пане, навіщо це вам?

Лана обережно повернула голову і відкрила очі з такою повільністю, ніби боялась, що шелест вій викаже її з головою.

— Ти не любиш мене, Зоряно? — відступивши на крок, гірко спитав Роман і сам собі відповів. — Я бачу, не любиш. Я не такий, як усі тут, я не сягаю неба, не гарний і не молодий — я розумію. Усе, що в мене є — це змучене серце. В будь-якому разі, воно — твоє. Якщо передумаєш, дай знати.

— Ні, — скрикнула Зоряна, побачивши, що Роман прямує до дверей, — ні, не в цьому річ! Це не тому, що я не люблю вас, це…

— А ти мене любиш?

В кімнаті запанувала тиша. Лана, звісно, цього не бачила, але готова була дати руку на відсіч, що Зоряна зараз дивиться в підлогу і закусає губу, щоб не заплакати.

— Так, — нарешті видихнуло дівча, — я вас кохаю. І все одно, побий мене грім, якщо я вас розумію! У нашому місті сила-силенна юних і свіжих дівчат!

А ти стара та тухла, хотіла вигукнути Світлана, та, на щастя, не встигла, бо цим неодмінно усе б зіпсувала. А тим часом Зоряна торочила своє:

— Будь-яка радо віддасться за вас! Лиш дайте знак — від них відбою не буде. То родовиті панни, а я — покоївка, донька селянки. Всі руки в мозолях, і я…

— Послухай, — судячи по звуку і по тому, як рухались контури тіней, Роман, ставши до Зоряни впритул, цілував їй долоні, — мені байдуже, хто тебе народив, а тебе це, здається, хвилює. Невже ти соромишся матері, дівчино? А руки твої прекрасні — такі, якими не стануть ніколи виплекані долоньки вельможних панянок. А знаєш, чому? Бо ці руки перуть і прасують, шиють і готують, дбають про мене, володаря, про весь двір. Я пам’ятаю мить, коли вперше побачив тебе — ти принесла мені вина.

— Це коли ви лежали поранені?

— Так. Я зазирнув у твої очі і загинув. Вони зробили те, чого не зміг зробити ворожий спис — перемогли мене. О, моя дівчинко…

— Романе, — по тому, що Зоряна видихнула це ім’я без шанобливого «мій пане», Лана й зрозуміла — радник досяг свого. Усе це було прекрасно і Світлана щиро раділа за них обох, проте що робити далі особисто їй, не знала. Ці залюблені голуб’ята, того гляди, і кохатися почнуть прямо тут, ото буде те, що мама називала «деяка незручність». Трішки поміркувавши, Лана вирішила, що пора прокинутись, і демонстративно засувалась, бурмочучи щось, мов людина, котра вивільняється з цупких обіймів Морфея. Коли вона розплющила очі, на столі блимала плошка, а Романа у спальні вже не було.

— Ну і як це називається? — спитала Лана, звішуючи ноги з ліжка. — Хтось у цій кімнаті обіцяв збудити мене. Не пригадуєш, Зоряно, хто б то міг бути?

Покоївка всміхнулася, поправляючи каганець на столі.

— Вибачте, пані. Наказ короля. Ніхто не смів ослухатись.

— Який наказ?

— Не чіпати вас, доки ви самі не прокинетесь.

— Прекрасно, — Лана скорчила страшну гримасу. — Зараз дам йому чортів. Де мій одяг?

Де мій костюм, дідько б це все вхопив?!

— Я випрала його. До ранку висохне. Він був такий брудний.

І не дивно, адже я пройшла в ньому через тисячоліття.

— А в чому ж я піду до короля?

— А ви сходіть до нього ранком.

— Маленька, — почала Світлана, і навіть у тьмяному світлі каганця помітила, як спалахнула Зоряна, — ти тільки не думай, що я, згораючи від пристрасті, хочу звабити вашого повелителя, та піду я до нього зараз. І якщо знадобиться — в одній сорочці. Втім, не думаю, що його стан дозволить оцінити всю пікантність такої моєї появи. Якщо я не зроблю… не дам йому зілля негайно, це зведе нанівець всі попередні досягнення.

— Роман… тобто радник, я хотіла сказати, може дати зілля його величності.

— Не може, — жваво уявляючи собі радника зі шприцом у руці, заперечила Лана. — Існують деякі особливості… словом, це вмію робити тільки я. То ти принесеш мені сяку-таку одежину?

«Сяка-така одежина», роздобута Зоряною, виявилась розкішною прямою сукнею з чорного оксамиту, такою важкою, що Лана, одягнувши її прямо на сорочку, враз відчула, як під тою вагою вирівнюється спина. Довгі рукави Зоряна перехопила на зап’ястках срібними браслетами шириною ледве не до ліктів, і намагалась ще підперезати Світлану, та тій вдалося відбитися, водночас поспіхом натягуючи постоли.

— Не проводжай мене. Я вивчила дорогу.

З цими словами Лана зникла в надрах коридору.

Вона чомусь була переконана, що з опочивальні короля стурбовані піддані знову зробили караван-сарай, і знову поспішила з висновками, бо кімната була порожня. Король дрімав, накритий уже не вовчими кожухами, а простим рядном; біля ложа стояла глиняна таця, а на ній — миски із залишками вечері. Світлана нахилилась над їжею — яблука, абрикоси, сир, якась варена птиця — курка чи індичка, молоко в кухлі… те, що треба. Легкі, поживні страви. Навіть дієтолог не впорався б краще. Цікаво, хто складав меню?

— Роман.

— Ви не спите? — здригнувшись, Лана кинулась до хворого. — Що ви сказали?

— Це Роман вирішував, що дати мені на вечерю. Ви з ним, здається, одне одного не злюбили?

— А чого мені з ним любитись? Я ж не…

Дівчина прикусила язичка, не бажаючи завчасно виказувати юну покоївку, проте король з усмішкою закінчив:

— Не Зоряна.

— Ви так само обізнані і в державних справах, як в сердечних ділах підданих? — холодно спиталась вона, навіть собі самій не пояснивши, чим викликане її роздратування. Якщо Зоряна і Роман вкладали у свої погляди хоча б десятину тієї жаги, яка звучала у їхніх словах, тільки сліпий не помітив би, що вони почувають одне до одного. Невже вона казиться тому, що король не сліпий? Проте монарх не розгнівався і відказав:

— Надіюся, що так. Крім того, ці двоє так і димилися, одне на одного глядячи. Бідний Ромко божеволів. До чого вони домовились?

— Наскільки я зрозуміла, до весілля, — витягаючи з торбинки чергову ампулу, зізналась Світлана. Король по-хлоп’ячому присвиснув.

— Не пройшло і двох років. Я радий за них. Вам відомо, що в цій сукні ви схожі на богиню Ночі?

— А вам відомо, мій володарю, що ви схожі на абсолютно безвідповідального, байдужого до свого здоров’я короля? Я мала бути в цій кімнаті ще зранку!

— Ви втомились, — сказав король і закашлявся. — Я тільки хотів, щоб ви перепочили.

Лана суворо насупила брови.

— А я хочу, щоб ви одужали. Закрийте очі.

— Навіщо? Я знаю, ви будете штрикати мене отією голкою, котра у вас у руці. А що воно дає?

— Ця голка, — присівши на краєчок ложа так, ніби її місце було там довічно, пустилася в пояснення Лана, — усередині порожня. Я наповнюю її…

— Зіллям.

— Зіллям, — погодилась вона. — Потім за допомогою ось цього поршня, — Лана зробила паузу, чекаючи питань, та слово «поршень» таких у короля не викликало, — я вводжу зілля у вашу кров. Так воно діє швидше і ефективніше, ніж якщо його пити. Вас ще щось цікавить, мій пане?

Король сказав «ви» — чи то їй здалося? Може, шелестіння вітру за вікном збило її з пантелику? Як би там не було, перепитувати Лана не збиралась, тому вдала, що нічого не почула.

— Чудово. Тоді повертайтесь до мене боком.

— Яким? — насмішкувато уточнив король, і від тієї немудрої провокації Світлану раптом розібрав сміх.

— Повертайте до мене сідниці, мій пане, і мовчіть, бо я озброєна!

Хто б міг подумати, закриваючи шприц ковпачком і ховаючи його в торбинку, думала Лана, що подібні звертання будуть злітати з її вуст так легко, ніби вона вживає їх щоденно? Мій пане, мій володарю, мій королю — в тому світі, із якого вона прийшла, хтось колись вирішив, що вони підлабузницькі, принижуючі людську гідність, раболіпні, холуйські… Яка маячня! Хіба повага до високого сану, до великого покликання і тяжкої ноші водночас може бути холуйством? І хіба звертання на кшталт «гей, ти, ходи сюди, як тебе там, не пам’ятаю» є неодмінною ознакою щирої дружби? Чомусь їй вірилось, що в цій безіменній для неї країні король із гідністю несе тягар влади. Лана поклала долоню на високе чоло монарха — воно було ледь теплим. Її пацієнт дихав хрипкувато, але більш-менш рівно. Він заснув.

— Ще трошки — і ми остаточно переможемо, — прошепотіла дівчина не так йому, як собі. — Ми дамо їй відкоша, мій володарю, тій проклятущій недузі, яка думає, що вона всесильна.

Світлана вже йшла до виходу, та й у покоях було надто темно — вона ніяк не могла б помітити задумливу, ніжну усмішку, що з’явилась на вустах короля.

Глава 9

Цього разу її розбудили вчасно і без будь-яких прохань. Ще навіть не світало, коли Зоряна, в одній сорочці ставши над «пані», як вона вперто називала Світлану, заходилась термосити її за плече. Ледь розліпивши склеєні сном повіки — їй марилось, що вона вдома, у Києві — Лана охнула й зірвалась з ложа. Збентежений вираз миловидного личка покоївки перелякав її не на жарт.

— Що з ним? — кидаючись до своєї сукні, спитала вона. — Йому гірше? Боже, сподіваюсь, це не алергія. І не набряк легенів. І, Господи, скажи, що це не…

— Пані, — перебила її Зоряна, — з нашим володарем усе гаразд. Роман каже, він міцно спав усю ніч. Я розбудила вас… даруйте мені се зухвальство, та я просто подумала… це не займе багато часу, то чи не згодитесь ви… мені потрібна дружка, а нині нема нікого з моїх подруг, хто б ще не віддався. Ви ж не маєте мужа?

Та як тобі сказати.

— Ні, — Лана перестала метатись по кімнаті, мов курка, якій відтяли голову. — Не маю. А що треба робити? Які мої обов’язки?

— Ви згодні? — просяяла Зоряна.

— Дивлячись, на що.

— Ви все зрозумієте. Це нескладно. Я зараз… на хвилинку!

Зоряна, куди б вона там не бігала, дійсно впоралась дуже швидко і повернулась, тримаючи в руках випрану одежу Лани, саме в ту мить, коли дівчина, сидячи на ліжку, натягувала на ноги постоли.

— Не треба, — покоївка подивилась на свою пані з поблажливим жалем так, як, мабуть, дивилась на свою трирічну доньку, коли та робила щось неправильно і не усвідомлювала цього через малу кількість літ, прожитих на світі. Дурне теля не прив’язане, говорив той погляд. — Не взувайтесь, пані. Ми повинні бути босими, щоб без перешкод живитись силою Матері-Землі.

— Справді? — Лана послухалась і, відкинувши постоли, стала стопами на чомусь теплу кам’яну підлогу. — А як Мати-Земля, дуже задоволена з того, що по її тілу вічно хтось топчеться?

Зоряна опустила очі і якось дивно всміхнулась.

— У вас є діти, моя пані?

— Ні.

Кляте горло, немов мохом поросло! Як важко виштовхуються з нього слова!

— Так я й думала. Вам уже років двадцять, чи не так?

Зоряна, як істинна жінка, куди ближче, ніж Борислав, підійшла до визначення справжнього віку Світлани.

— Десь так.

— Погано. Дуже погано, що у вас і досі немає діточок, проте ви ще встигнете, якщо поквапитесь. Зробіть це прямо зараз і все владнається.

— Зробити що?

— Малятко.

Зоряна не стояла, склавши руки — упродовж цієї чудернацької розмови вона допомогла Лані надіти сорочку та зав’язати пасок на рясній спідниці; дерев’яним гребінцем розчесала їй довге, до колін, кучеряве волосся, обвила її шию намистом і закріпила на голові своєї пані вінець. Тепер Світлана виглядала достеменно так, як тим ранком, коли увійшла в місто.

— Вибач, Зоряно, та я…

— Поки ви замість дитяти плекаєте свій біль, вже не знаю, від чого чи від кого він народжений, у вашому житті не станеться нічого хорошого. І якби у вас було дитя, ви ніколи б не поставили того питання, про нашу Землю. Коли твоя кровиночка ще мала, і ти, лежачи навзнак, тримаєш її за руки, а вона тупцяє крихітними ніжками по твоєму животу, тобі не боляче, це як поцілунок світла, і ти смієшся від повноти життя. Безумовно, якщо дитина виросте і в сімнадцять літ надумається бігати по матері, тій уже буде не смішно, а боляче. Колись ми, люди, станемо дорослими, і неодмінно завдамо болю нашій Праматері. Колись — та не тепер. Поки ми ще малі. Земля ще сміється.

Щось є в цих словах, думала Світлана, босоніж перетинаючи той самий підвісний міст, який привів її у цю фортецю. В тому часі, звідки вона, Земля давно не сміється, а стогне, вмиваючись кривавими сльозами. І наскільки ще вистачить терпіння у Праматері, як довго вона буде карати своїх нерозумних дітей, вибухаючи вулканами, заливаючись повенями, палаючи гнівною спекою і обдаючи крижаним холодом, перш ніж знищить їх остаточно, і сама загине разом із ними? Лана роздумувала про це і тоді, коли вони із Зоряною, яка так і не вдягла нічого, окрім тієї напівпрозорої сорочки по самі п’яти, в якій будила «свою пані», вийшли на квітуче поле і спустились до річки, холодна вода якої застудила короля. Зблизька Змійка, з обох боків оздоблена жовтими смужками дрібненького піску, видавалась не такою вже й вузькою, і, якщо витримувати до кінця порівняння з рептилією, скидалась радше не на тоненького вужика, а на ситого, лінивого удава, що перетравлює їжу, марно намагаючись зігріти численні кільця свого холоднокровного тіла під пекучим літнім сонцем. Утім, сонце ще не зійшло — воно лиш’ окреслило небосхил багряною лінією, немов поклавши пунктирні стібки там, де за кілька хвилин мав з’явитися рівний рожевий шов першого сонячного промінця.

— А чому на тобі немає ніяких прикрас? — пошепки поцікавилась Світлана у Зоряни. — Навіть сукні пристойної немає, не кажучи вже про весільну?

— А чому ви шепочете? — доволі голосно озвалась покоївка. — Боїтесь розбудити Світло? Не бійтесь, ви ж бачите, воно прокинулось, воно народжується. Богиня Ночі вже пішла. А ось і Рада Старійшин! — екзальтовано вигукнула Зоряна. — А Роман разом із ними чи ні? Ви його зрите?

— Зрю, — відказала Світлана, подумавши, що всі її київські друзі — а чи були це, власне, друзі, чи просто знайомці, колеги? — зі сміху померли б, зачувши від неї такі стародавні звороти. То чому ж вона почувається так, ніби ці слова жили, дрімаючи, у глибинній пам’яті її єства, і прокинулись, дочекавшись слушного часу? — Він там, серед них. Я бачу його чорняву голову серед білявих маківок. Ти що, сумнівалась, чи прийде він?

Наречена знітилась.

— Я мала сумніви, — тихо зізналась вона. — Він рицар, хоч і радник, а я проста служка. Я йому не пара.

Цікава обмовка, — відзначила Лана, — рицар, хоч і радник. Видно по всьому, що і в далекі часи саме лише вміння плескати язиком не надто віталось, і в переліку почесних професій фах Романа не займав вищий щабель. Чи причина тут в іншому, а все те вона собі надумала, керуючись виключно особистими почуттями до радника? Може, він рицар плаща та кинджала, ще хотіла спитати Лана, проте утрималась, знаючи наперед, що іронії Зоряна не розпізнає, зате відчує єхидство в голосі дружки, і їй буде неприємно. Натомість вона промовила:

— Ти так і не відповіла на моє питання.

— Які прикраси потрібні нареченій в день, коли єдина і найголовніша прикраса — вона сама? — Зоряна трусонула головою, і розкішний, золотавий водоспад сяючого волосся полився по плечах рівними, гладенькими струменями. — І які шати своєю пишнотою можуть заступити усе багатство люблячого серця? Дивіться краще на обряд, пані. Зараз буде цікаво. Сподіваюсь, Роман пройде випробування.

Світлана повернула голову в той бік, купа дідків переходила міст з явним наміром приєднатись до жінок, а наречений чомусь спускавсь до річкового берега з іншого боку, так, щоб його і Зоряну розділяла вода.

— А що, може не пройти? — спитала Лана з інтересом.

Її довге волосся падало на очі, а срібні підвіски на скронях дрижали, наче сльози на кінчиках вій засмученої красуні. Одежа її, хоч і чиста та свіжа, погано захищала від вранішньої вологи в повітрі; примруживши очі, щоб від холодного вітру вони не сльозились, Лана спостерігала за тим, як Світозар, вишикувавши півколом сімох своїх старійшин, став напроти них, обличчям до сходу, і підніс руки долонями до неба, немов — хоча чому ж немов? — язичеський жрець. Свої шикарні сап’янові чоботи він десь залишив і — от же дивина — босий, здавався ледь не вищим, ніж на отих вражаючих підборах. Доки він щось говорив — що саме, Світлана не чула, хоч і стояла дуже близько, так близько, що бачила, як ворушаться його вуста і вуса колишуться, мов очерет від вітру, — Зоряна мовчала, а як тільки він замовк, наречена негайно відмовила:

— Досі не траплялося такого, щоб котрийсь чоловік не пройшов. Але все в житті буває вперше — ви ж знаєте.

Та знаю. На жаль.

— А в чому полягає… що він робить?

Попри зойк дружки Зоряна залишилась незворушною.

— Роздягається.

— Навіщо?

Наречена озирнулась, здивована.

— Бо у воду краще лізти без строю.

— Стривай, не далі, як учора, ти себе не тямила, займаючись самобичуванням із того приводу, що король заслаб після купання в річці. І ось сьогодні…

Навряд чи Зоряна знала, що таке «самобичування», але те скиглення обірвала хутко:

— Це наш старовинний звичай.

— Хворіти на пневмонію після купання?

— Я не відаю, що таке пневмонія, моя пані, та звичай цей стосується лиш молодят. Король рятував мою доньку, а не одружувався — це різні речі.

— Таки різні, як Бог святий. Виходить, вода в Змійці не дуже-то й холодна.

— А ви торкніться.

Лана послухалась, тим більше, що стояли вони за кілька метрів від води, і охнула, опустивши руку в сріблясто-сірі, кольору власних очей, хвилі річки. Води Змійки були не просто холодними, а крижаними, мов гірське джерело, зачате і напоєне талими снігами з верхівок Карпат.

— Та в нього ж серце зупиниться! — вигукнула Світлана, щиро співчуваючи будь-якому небораці, навіть раднику, змушеному тут купатись. — Ти стала вдовою після цього обряду?

— Саме це і означатиме, що Роман не пройшов обряд. Цей звичай з давніх-давен слугує жінкам за доказ того, що ніщо у світі, окрім хіба що смерті, не зможе охолодити палаюче від кохання серце чоловіка, — не зводячи з нареченого очей, пояснювала Зоряна. — Отже, якщо серце охолоне, це буде знаком, що його не достатньо зігрівало кохання.

— Це буде знаком, що вода крижана, а ви всі тут навіжені, — пробурмотіла Світлана. Покоївка всміхнулась.

— Можливо. Але ж це наша навіженість, чи не так?

Тим часом радник, трохи подумавши, не став, до чималого полегшення Лани, скидати із себе ногавиці, і пірнув у річку, склавши руки над головою, мов справдешній ловець перлів. Безкінечно довгу хвилину річкова гладь залишалась непорушною, потім на поверхні з’явився Роман і, розсікаючи ту рідку кригу вправними рухами, поплив до берега, на якому стояла Зоряна. Попри свою антипатію до радника, Лана зітхнула з полегшенням — їй зовсім не хотілось замість весілля витягувати з річки покляклий труп Романа.

Радник вийшов із води в ту саму хвилину, коли тонюсінький обідочок багряного сонця з’явився на обрії, і Світлана готова була присягнути, що то не простий збіг обставин, а розрахована з ювелірною точністю, розписана по секундах, церемонія. І, поможи Небо зрозуміти, як те вдалося Роману, проте він зовсім не тремтів. Не було ані «гусячої шкіри», ані схлипувань — тих, які замерзла людина видає мимоволі, ані цокотіння зубами, лише мокре і від того закучерявлене каштанове волосся радника вказувало на крижану, не гіршу йорданської, купель, яку він щойно прийняв. І було ще дещо — якби Лана не бачила цього особисто, вона відкрито назвала б брехуном усякого, хто б їй таке розказав. Та вона це бачила сама, на власні очі, а називати брехухою себе — тільки час марнувати. І все ж факт залишався фактом — із смаглявої шкіри Романа краплини води зникали так швидко, немов випаровувались. Світлані здалося навіть, що вона бачить пару — таку, яка буває, коли плеснути трохи рідини на розпечене каміння в лазні, і дівчина з усіх сил боролася з бажанням протерти очі. Зоряна ж тільки всміхалась; в аквамарині її очей сяяли гордість, пристрасть і кохання.

Радник, підійшовши до Зоряни, яка зробила крок йому назустріч, віддалившись таким чином від Світлани, опустився на коліна. Наречена простягнула руку, він взяв її пальці у свої, і Лана, підкоряючись знаку, поданому Світозаром, зв’язала їхні долоні шовковою багряною стрічкою, піднесеною одним із старійшин. На мить обоє завмерли, освітлені сонцем, вже не багряним, а ніжно-рожевим; запанувала тиша, і лиш коли денна зірка нарешті перетворилась у розпечений золотий диск, кольором подібний до того, що висів на грудях Світозара, озвався Роман:

— Чи готові ви прийняти мою клятву? Світозаре?

— Так.

— Гориславе?

— Так.

— Ви, брати Якиме, Дмитре та Давиде?

— Так, — підтвердили троє старих, зовні подібних, як листочки одного деревця.

— Ростиславе?

— Готовий.

— Ти, Мстиславе?

— Готовий.

— Пахоме?

— Готовий.

— Ти, чужинко?

— Готова.

Роман глибоко вдихнув, підняв до Зоряни некрасиве, але сповнене любові лице, і почав із тремтливою, боязкою усмішкою, що так дисонувала із його звичайно хмурим виглядом:

— Перед сонцем ясним, перед днем цим красним, перед небом чистим, перед вітром бистрим обіцяю нині я своїй дружині — вірність зберігати, іншої не знати, і повік, до скону, лиш її кохати. А як дану клятву я колись зламаю, хай мене високі небеса скарають, нехай не побачать світла мої очі, хай мене охопить вічний морок ночі.

Світлану цей немудрий віршик розчулив до сліз. Роман не просто промовляв завчені слова — він відчув кожне з них, і Лана, одягаючи йому на голову вінок із біленьких польових квітів, сплетений бозна-ким і послужливо запхнутий їй до рук старійшиною на імення Горислав, чекала відповіді молодої, її клятви, роздумуючи водночас, чи й ця присяга буде віршованою. Довго роздумувати їй не довелось, бо Зоряна почала відразу ж, як її чола торкнувся інший вінок, теж із квітів, але блакитних, схожих на суцвіття цикорію:

— Присягаюсь небом, муже мій єдиний, що моє кохання лиш зі мною згине. Що в біді, чи в щасті, владарем чи голим, я тебе, мій любий, не лишу ніколи. Всі твої дороги — то дороги наші; чаші, повні сміху і поразок чаші, розділю з тобою, як жоні належить, і тобі звіряюсь я беззастережно. Я птахів та трави в свідки зазиваю. Я твоя довічно — я тебе кохаю.

Довічно. Назавжди.

— Сергійку, а правда, ми завжди будемо разом?

— Я ніколи не залишу тебе з власної волі. Та «назавжди» — це небезпечне слово. Немає в природі такого поняття. Ніщо не вічне.

Тоді вона дулась на нього, ображалась, комизилась, як балуване дитя, бо ще не розуміла всю гірку і безжальну правдивість його слів, а коли зрозуміла, ще довго і затято не бажала приймати її, цю правоту. Їй дуже подобались такі поняття — «до скону, до віку, завжди». Вони подобаються всім поколінням закоханих, і слова, подібні цим, до блиску відшліфовані мільйонами вуст; вони гладенькі, немов морські камінці, випещені хвилями, і дуже легко перекочуються на язиці. Назавжди. Навіки. Ніколи не… Вони, ці словеса, дзвінкими і манливими, мов голоси міфічних сирен, переливами, привабили до себе не одне палаюче серце, яке проживало їх, пропускало їх через вуста, в сліпій вірі у те, що якраз із ним усе буде інакше. І не одне залюблене серце розбилось об тяжке усвідомлення того, що навіки і назавжди — то лиш назви, імення того, чого не буває на світі. Лана зненавиділа усі слова і — от же парадокс! — почала писати вірші одночасно, коли втратила Сергійка. Ті римовані рядки давали їй ілюзію забуття. Вона виливала свій біль на папері, і той, хоч і не зменшувався — запаси його в серці були воістину невичерпними — трохи приглушувався, нехай на ті хвилини, доки вона писала, та все ж… І в одному із своїх віршів, прозрівши дорогою ціною, Лана написала: «Я зламана. Сміються боги, бо тільки в них є „назавжди…“». Та зараз, дивлячись на чоловіка, який їй не подобався, і молоду жінку, яку вона практично не знала, що обійнявшись — бо радник уже підвівся — стояли посеред квітучого лугу, Світлана раптом до гострого поштрикування в серці захотіла, щоб у них було кохання до віку. До скону. Назавжди…

— Ви сказали — вас почуто, — оголосив Світозар, знов піднісши руки до неба. — Нехай ваше спільне подружнє життя буде осяяне сонцем, перед світлим ликом якого ви принесли свої обітниці, та зігріте коханням, яке горить у ваших серцях.

Обряд скінчився — цього їй ніхто не сказав, але Лана се відчула і в оточенні старійшин рушила до замку. На півдорозі вона озирнулась — Роман і Зоряна, взявшись за руки, брели до лісу, і той здавався вже не чорним, а трохи сіруватим, напівстертим туманною імлою. Хто в ліс, хто по дрова, промайнула в неї саркастична, з відтінком заздрості, думка, яку Лана, знову ж таки, вирішила не оголошувати.

— Прекрасні клятви, — зауважив Світозар, ні до кого не звертаючись, але чомусь поближче підійшов до Лани. — Одні з найкращих на моїй пам’яті.

— Так вони, — від здивування Світлана спіткнулась, — щоразу різні?

— Звичайно, — видно було, що Світозар теж здивувався, більше того, він вражений, як може бути вражена людина, котрій сказали, що дощ іде із землі і падає на небо. — А як же інакше? Кожен промовляє свої слова, кожен говорить за себе.

— І всі клятви віршовані?

— Віршовані? О, так, ти маєш на увазі, милозвучні? Само собою. Тільки так говорять закохані серця. Але питання твої дивують мене, чужинко. Де ти чула універсальну клятву?

— На сході, — втрутився один із трьох братів — Давид, здається, — нині кояться дивні речі. Слід доповісти про це королю.

— Якщо він одужає, — оговорив Мстислав.

— Я не зі сходу, — Лана вирішила внести нарешті ясність у плутане питання про місце, з якого вона прибула, а заодно, якщо вдасться, і про те, куди вона прибула. — Я з півночі.

— На півночі немає наших земель, — суворий тон Світозара мав значити тільки одне — «Ти знову брешеш». Лана відчула гостру потребу огризнутися.

— А хто сказав вам, що я з ваших земель? Не я, принаймні. Ви мене і не питались, самі все вирішили за мене. В цьому і полягають функції Ради Старійшин?

— Тобі краще піти звідси, коли видужає король, — висловився Горислав. — Ти чужа тут, чаклунко.

— Уже «коли»? Не «якщо»? — Світлана іронічно підвела ліву брову — цей сатанинський порух свого часу здобув їй неабияку популярність у рідному інституті. — Я можу піти хоч зараз — Рада Старійшин за своїм впливом на здоров’я короля цілком може прирівнятись до дії проносного!

Що таке проносне, тут, видимо, також не знали, проте суть Ланиної погрози вхопили дуже точно. Горислав підозріло швидко відказав:

— Та ні, я мав на увазі, залишайся, скільки завгодно, я не…

— Якщо говорите «забирайся», маючи на увазі «залишайся», дуже цікаво було б почути, що ви кажете, маючи на увазі «йди геть»!

Суперечка увірвалась, бо біля брами, до якої, за обміном шпильками, вони дійшли якось непомітно, їх перейняв Борислав. Обличчя юного чатового сказало Лані все, чого вона чути не хотіла і дуже боялась все ж таки почути:

— Мерщій! Володарю дуже погано! Він задихається!

Глава 10

Уже вдруге така жадана для Лани неквапна прогулянка вулицями містичного міста перетворилась на божевільний гін, в якому дівчина була і мисливцем, і псом, а здобиччю виступало нестримне прагнення перемоги. Від швидкого бігу в Лани забився віддих; вона ледь не впала — від поцілунку з бруківкою її врятувала сильна рука Світозара, що підхопила дівчину під лікоть. Масивні срібні підвіски вінця били Світлану по скронях, і біль, що народжувався від тих ударів, пульсував гарячими поштовхами десь у надрах мозку. Вона намагалась зняти вінець на бігу, та куди там-то було неможливо без допомоги збоку; срібний обруч перетворився на чудернацький терновий вінець, який впивався в її беззахисне чоло гострими шипами безпомічності і туги. Та куди більшого болю, аніж сей, фізичний, їй завдавала думка про те, що король помре. Помре… о, святе Небо, а вона навіть не знає, як його звуть! І чи хоче знати? Чи хоче вона взагалі вважати все, що коїться з нею, реальністю? Адже це сон! Сон, у якому закохані приносять віршовані присяги одне одному, сон, де трави на лузі сягають пояса, а в старовинних фортецях, де насправді мешкають тільки привиди та співробітники краєзнавчих музеїв, живуть реальні, із плоті і крові, люди, кожен — зі своїми мріями, надіями, сподіваннями… Сон, в якому з нею розмовляє Господь, а вона намагається вилікувати короля країни під назвою «Небуття». Якийсь огидний, писклявий голос озвався в ній: а чому ти так поспішаєш? Ну, помре той монарх, якого ти гаразд і не знаєш, і що? Насправді ти ж добре розумієш, що його немає на світі — нічого немає. Переконайся для початку, чи існуєш ти сама. Тобі нічого не буде, якщо не вдасться вилікувати короля — ти взагалі не лікар! Отямся, відступись! Лана підняла руку, на ходу відмахуючись від того мерзенного писку, і його заступив тихий голос короля: «Я гадав, що ви мені наснились». На очі їй навернулись сльози.

До передпокою королівської опочивальні Лана влетіла зі швидкістю гарматного ядра. Від неї відстав навіть Світозар, хоча його широкі розмашисті кроки могли б зробити честь будь-якому чемпіонові зі спортивної ходи.

— Пустіть мене, — тільки впершись носом у груди тому товстому блондинові, котрий перевіряв королівський пульс, Лана помітила, що на порозі хтось стоїть. — Я хочу бачити його! Що з ним? Він дихає? Пустіть!

— Пуста тривога, мій пане, — товстун, із деяким зусиллям утримуючи Лану за плечі на безпечній для себе відстані, все ж звернувся до Світозара, який щойно увійшов і дивився на Світлану якось дивно — чи то зі співчуттям, чи то з осудом. — Наш володар прокинувся, в нього все добре. То один із чатових не розібрався, що до чого, і прийняв за задихання… одним словом, все гаразд.

Якби блондин не тримав її, вона б неодмінно повалилася з ніг, бо від полегшення її охопило повне безсилля. Все тіло стало наче ватяним, ніхто б не запідозрив у ньому ані м’язів, ані кісток. Перевівши дух, Лана сумирно попросила:

— І все ж дозвольте мені увійти.

— Ні, — коротко відповів товстун.

— Та пусти її, Юре, — несподівано заступився за неї Світозар. — Чужинка бігла сюди аж від брами, вона ледве жива; нехай пересвідчиться, що з володарем не скоїлося нічого лихого.

— Не можу, — кругловидий Юр жадібно зморщився — голові Ради Старійшин слід було відповідати докладніше, а сказати правду привселюдно він не міг. І без того м’який абрис його вуст розплився ще дужче, коли він жалібно пронявкав:

— Не велено нікого пускати!

— Нічого, — рішучий Світозар зробив крок до дверей, приязно всміхаючись Лані. — Я впевнений, що для неї — та й для мене — володар радо зробить виняток!

— Для когось він уже зробив виняток. І воно, в свою чергу, виключає нашу з вами появу в королівській опочивальні. Принаймні, зараз, — повільно промовила Світлана. До неї нарешті дійшло, які звуки чатовий переплутав із задиханням. Судячи з того, як потемніли блакитні очі Світозара, він подумав те ж саме, що й вона, і, тим не менш, перепитав:

— Що ти сказала, чаклунко?

— Те, що ти чув, о впертий голово Ради Старійшин, категорично не бажаючий визнавати, що і в мене є ім’я, — з отруйною гримасою на вишневих вустах парирувала вона. — Якщо я правильно зрозуміла лепетання цього охоронця…

— Я лікар, — обурився товстун такому приниженню.

— Бо з того, що він казав, взагалі важко вичленити щось змістовне, — із найсолодшим усміхом правила своє Лана, — у короля — жінка.

— Жінка?! — Світозар так скрикнув, наче почув «змія» — втім, не виключено було, що для нього, в контексті пильнування інтересів володаря, ці слова — синоніми. — Цього не може бути! Вартовий помилився!

— Я теж вважаю, що тут якась помилка, — хоробро встряла Лана, ігноруючи той факт, що її, власне, ніхто не питає. — Якщо ваш король не Бог, то йому навряд чи захочеться чогось грайливого в такому стані!

Боже, що я плету? Чогось грайливого! Я ж завжди називала речі своїми іменами.

Це називається «скромність», раба Божа Світлано. Скромність і тактовність. Не переживай так, від незвички воно спочатку видається смішним, та ліпше пізно, ніж ніколи.

— Ніякої помилки, — Юр підійшов до Світозара і щось шепнув йому на вухо. Ну й вихованнячко, із неочікуваною люттю подумала Лана. Лицарі, трясця їхній матері! Шепочуться в присутності жінки!

— Он як? — Світозар, вислухавши закодовану шепотом доповідь Юра, раптом просяяв на виді і тільки тепер Світлана розгледіла, що голова Ради Старійшин не такий уже і старійшина — йому навряд чи могло бути більше п’ятдесяти років. А Лану збили з пантелику пишний титул, довгі вуса й сивина. — Що ж, це хороший знак! А він?

Юр знову гарячково щось зашепотів, разу у раз з-під лоба позираючи на Лану. Було помітно, що нині його найзаповітніша мрія полягає в тому, аби ця чужинка на його очах крізь землю провалилась. Та не всім сподіванням судилося збутись, з похмурою втіхою від засмиканого вигляду лікаря, подумала Лана. Вона залишиться. Хоча б для того, аби зробити королю чергову ін’єкцію.

Ага, після того, як він теж закінчить робити ін’єкцію. Впорскування — деякою мірою це можна назвати і так.

Світлана похитала головою, сама неприємно вражена своєю уїдливістю. Ну що їй за справа, навіть якщо у ліжку короля дійсно якась шльондра? Варто було б порадіти за чоловіка, який, буквально мить тому сповзши зі смертного одра, вже почувається настільки добре, що бажає сексу, а замість того вона стоїть, мов обпльована, а в грудях взагалі щось таке коїться, ніби туди налили сірчаної кислоти. Ось тільки… Світозар знову спохмурнів і став виглядати на всі сімдесят — може, монархи тут одночасно мають бути і ченцями?

— Значить, все ж помилка, — резюмував голова Ради Старійшин все, що повідав йому Юр. — Я ж тобі казав… Скоріш за все, король дійсно тяжко дихав, і вартовий подумав, що це… ну, ті звуки… Таке можливо, чужинко?

Тут все можливо.

— Які звуки? — із садистською насолодою перепитала Лана.

— Ну, ті самі… — Світозар безпомічно вимахував у повітрі рукою, немов намагаючись окреслити «ті самі звуки», та безуспішно — нічого в нього не виходило. — Ти ж знаєш.

— Ні, не знаю, — насолоджуючись ще більше, заперечила Лана. — То які?

Світозар закашлявся.

— Ой, що з вами? Ви теж задихаєтесь? Бо в мене зілля закінчується…

В цю хвилину щось прошелестіло за спиною Світлани. Захоплена пікіровкою із Світозаром, дівчина озирнулась запізно, тільки і встигнувши побачити, що пряму спину незнайомки і краєчок дуже знайомої чорної оксамитової сукні — тієї, яку вона вчора вдягала до короля, доки сохла її одежа. Цікаво, хто це? Якась покоївка? В оксамитовій сукні? Навряд чи, оксамит — тканина дорога, вельможна… Тоді хто? Якась родовита панночка? Чи пані? Чи, може, королева?

— Хто це? — питання, скероване, як їй здавалось, точно в ціль — тобто кинуте в бік Юра, певно, вийшло беззвучним чи просто повисло в повітрі. Світозар кашляв, а лікар мовчав. Світлана розправила плечі.

— Я зайду до нього на хвильку, — холодно повідомила вона. — Тільки щоб дати зілля.

Ніхто й не думав її затримувати.

У спальні короля знов царювали штучні сутінки — вікна були завішані сірими полотнами, видно, на його прохання — яскраве сонячне світло болісно подразнювало запалені від безсонних ночей та побічного ефекту ліків очі володаря. І Світлана неждано зраділа цій напівтемряві, немов старій, добре знайомій спільниці, на яку можна покластися у важливій справі. Ця тьма, нехай і не суцільна, допомагала Дані приховувати свої істинні почуття, зберігаючи на обличчі маску ввічливої незворушності. А щодо ліків… то їх вона набирала в шприц автоматично, майже навпомацки, і, тільки випускаючи повітря, трохи відсунула завісу з нижнього вікна.

— Ви можете зняти її, — промовив король, та Дана не відізвалася. Мовчки вона підійшла до ложа і, провівши пальцем по пружних м’язах пацієнта, переконалась, що гематоми немає. Дивина, та й годі. Зазвичай, після цих антибіотиків такі ґулі на сідницях виростають — цілі пагорби. Чи він грілку прикладав?

Саме так. В увесь зріст.

Зробивши укол, дівчина промацала свою торбинку, що так і лишалася лежати на підлозі, біля ліжка короля, на предмет наявності ампул. Залишалось ще дві повні — вечір та ранок. А потім вона може бути вільною. Може йти.

Куди?

Хороше питання. Шкода лишень, що відповіді нема.

— Ви чомусь сердитесь на мене? — ця тиха фраза пролунала так, наче хтось клацнув батогом. Світлана пересмикнула плечами.

— Ні. З чого ви взяли?

— Ви не розмовляєте зі мною.

— А я повинна?

— Ні, якщо вам не хочеться, — сумно погодився король.

— Але мені хотілося б, щоб ви захотіли. Я звик до вашого голосу. Він дивовижний. Ніжний, як лебединий пух, навіть коли ви говорите різко та уривчасто, як-от зараз. Скажіть іще що-небудь.

— Вам слід відпочити.

Король зітхнув:

— Вам говорили, що я задихався?

— Так.

— І що?

І я бігла боса, збиваючи ноги у кров, від воріт до палацу, бо думала, що ти помираєш.

— І я прийшла перевірити, як ви. Щаслива, що то була лише…

— Що?

Коханка.

Лана ніяк не могла втямити, на якій підставі вона почувається зрадженою. І чи жінки потребують для цього якихось підстав взагалі?

— Помилкова тривога.

— Це я їм так сказав.

Лана, що вже прямувала до дверей, завмерла, а потім озирнулась.

— Що?

— Я сказав їм, що то вони схибили. Що сплутали… так я їм сказав.

— А насправді?

— Ви тільки не картайте себе, — пристрасно зашепотів король, — ані хвороба, ні, тим паче, ваше зілля тут ні до чого. Я дійсно задихався, тому що… утім, не має значення. Це тривало всього одну хвилину.

Світлана не витримала і, присівши на краєчок ліжка короля, взяла його за руку — так, як робила це в першу ніч.

— Інколи досить і хвилини.

— Я знаю. А ви дуже злякалися?

— Ледь ноги не віднялися, — чесно зізналась вона. — Та я навіть знаю причину, з якої вони кінець-кінцем мені прислужились.

— І яка ж вона, та причина?

— Мені треба було поспішати до вас.

Довгі пальці короля обережно стиснули її руку.

— Спасибі.

— Це мій обов’язок.

Володар загадково всміхнувся і перевів розмову на інше.

— Ви були дружкою у Зоряни?

— Так. Тільки у радника чомусь не було боярина, якщо, звісно, не рахувати сімох сивочолих похмурих дядьків, котрі узивають себе Радою Старійшин, і їхнього не менш похмурого голову. Може, хтось із них вважається…

— Ні. Це такий звичай.

— На кшталт того вашого купання в крижаній воді?

— Ну, не зовсім, але щось подібне є, — король перевів дух — вдихати глибоко йому все ще було важко. — Чоловік, беручи шлюб, нічого не втрачає, тоді як жінка…

— А свободу?

— Даруйте, що?

— В нашому краї чоловіки вважають, що шлюб — це кайдани, в які заковується холостяцька вольниця!

— І з такими поглядами вони все ще одружуються? — король похитав головою. — Неймовірно. А чому?

— Що «чому», мій володарю?

— Чому вони тоді беруть шлюб? Від якої волі відмовляються? Спитайте в них це!

— Питала, і неодноразово.

— І що? — король так захопився жвавою розмовою, яка за мить докорінно змінила загадкову чужинку, що навіть підвівся, опершись на лікоть.

— Відповіді різні. Хтось одружується, як чесний чоловік — це коли наречена вагітна ще до шлюбу…

— Таке в нас теж буває, — кивнув король, погоджуючись.

Та невже? А я вважала, що Світозар і його семеро козенят встигають всім свічки тримати!

— Деякі одружуються, щоб мати пралю, куховарку та прибиральницю задарма…

— Тобто беруть жону замість челядниці?

— Саме так, — жах у голосі короля Лану забавляв. — Дехто бере шлюб, щоб об’єднати свої капітали з капіталами жінки, або, не маючи нічого свого, одружується на жінчиних грошах — се називається «шлюб із розрахунку».

— Це називається казна-що! — розсердився монарх. — Мені цього не зрозуміти!

— Так само називається і шлюб, в якому хтось із подружжя зазіхає на житло своєї половини, — сміючись, промовила Світлана. — Існує ще таке поняття як «фіктивний шлюб», але вам краще не знати, що це. І лише незначна частина чоловіків одружується тому, що кохають. Або, — вона зітхнула, — думають, що кохають.

— Шалений світ. І яку ж волю усі вони втрачають?

— Ну, ходити, куди їм заманеться…

— Я не вірю, що їхні дружини не випускають їх із дому!

— Робити все, що їм на думку спаде, і ні перед ким не звітуватися!

— А хіба до шлюбу вони не мають ніяких обов’язків, котрі водночас є й обмеженнями? І з самого дитинства ці мужі ні від кого не залежать? — король хмикнув. — Від батьків, наприклад, коли ще малі? Від оточення, від суспільної моделі поведінки? Це все мара — їхня свобода, і її начебто обмеження — мара. Свобода не буває абсолютною.

Світлана аж рота роззявила від здивування — чого-чого, а почути від короля зворот «суспільна модель поведінки» вона не чекала. Збентеження відняло в неї дар мови; що відповідати на се безсумнівне твердження про неможливість абсолютної свободи, вона не знала. І тоді король знову змінив тему розмови:

— Я почав говорити про те, чому в нареченого немає боярина. Так от, за нашим звичаєм, дівчина, яка віддається вперше, приводить двох дружок, а якщо вдовіє, як Зоряна, то лише одну. Дружка має дівувати, з чого я роблю приємний для себе висновок: ви не заміжня.

— Не хочу навіть питати, чим цей висновок такий для вас приємний.

— Ну, я цього й чекав — ви все-таки чаклунка, — повідав король, і було не дуже ясно — чаклунка, бо не хоче нічого питати, чи тому, що не має мужа. Світлана хотіла уточнити, проте король вже говорив далі.

— Наречений приходить на церемонію сам, бо він — мужчина, і в його житті нема нічого, із чим йому було б важко розлучатись. Він воїн, і з юності пізнав смак непоправних втрат і гіркоту поразок. А для дівчини дружка — це уособлення того, від чого вона відмовляється заради чоловіка. Це як живе втілення дівочих ігрищ та вечірок, певної, — по голосу чути було, що король всміхається, — свободи, це, кінець кінцем, нагадування про те, що заради чоловіка, який нині стоїть перед нею на колінах, наречена відмовляється від права на увагу всіх інших чоловіків. І вінок, який кладуть… який ви поклали Зоряні на голову — це як прощальний спомин про часи дівоцтва.

— Але ж Зоряна — вдова. У вас тут носять жалобу?

— Тільки в серці. І навіть вдова — жінка, якій потрібна любов, повірте мені.

А ти вважаєш себе вдовою, раба Божа Світлано, хоч і заміж не виходила.

— А чому наречений стоїть на колінах? Це теж символ?

— Безумовно. Це знак повної покори. Заволоділа серцем — заволоділа мною, ось що це означає.

— Повна покора чоловіка жінці? Мені це починає подобатись! А чому не навпаки? Чому не жінка схиляє коліна?

— Та, що приводить життя в цей світ, може стати на коліна, лише коли воно йде. Коли хтось помирає. Наших жінок, — задумливо доповнив король, — не так-то легко підкорити.

— А вінок на голові нареченого? Що означає він? Теж якесь прощання?

— О, ні, — смішинки в голосі короля Світлану не насторожили, хоча мали б. — Це, як би сказати…

— Теж давній звичай?

— В нас усі звичаї давні. Він…

— Оберіг?

— Так, — король явно зрадів допомозі. — Оберіг. Наші знахарі вірять, що трава, із якої він сплетений, підтримує…

— Що може підтримати пучок трави? — не второпала Лана, а коли до неї дійшло, пирснула зі сміху. — Тільки не кажіть мені, що в такій відповідальній справі радник покладається на конячий корм!

— Гадаю, що ні, — король теж сміявся. — Навіть, можу сказати, впевнений, що Ромко покладається тільки на себе. Зовні він непоказний, се правда, та я не думаю, що Зоряні буде на що нарікати.

Чому їй стало гаряче? Не від сих же нехитрих слів — в них немає нічого особливого. Чи є? Чому вона зашарілась — слава Богу, що в покоях темно, і король не бачить зрадливого рум’янцю, але вона — вона відчуває, як палає лице, і руки тремтять… Лана поспішно прибрала долоні з ложа. Пора і самій забиратись звідси — з покоїв, з палацу, з міста, із життя короля… Горислав був правий. Вона чужа тут, всім і кожному чужа.

— Скажіть, мій пане, а ви теж думаєте, що я зі сходу? — несподівано спиталась вона, і король тут же відповів:

— Зі сходу? Яка маячня! Хто може дійсно так думати, сліпий? Я не відаю, звідки ви, чужинко, та на східняка скидаєтесь не більше, аніж я на зайця. Якби я вірив в дива, то сказав би, що ви прибулець. Гостя із зірки.

Гостя з планети, якої нема. Я вже не відаю, хто я і де я…

— Ви замовкли… се мої слова засмутили вас? Я сказав щось необачне? Тоді простіть мене, добре? Ви вмієте прощати?

— Яке дивне питання. Дивлячись що, мабуть. А взагалі-то, всі вміють прощати.

— Всі думають, що вміють прощати, — поправив король. — Але вміти і вважати, що вмієш — то різні речі. У вас очі жінки, яка не здатна дарувати провину, наскільки я їх пам’ятаю. Я хотів би побачити їх знову. Відсуньте фіранку.

— Вважаю, це зайве.

— А я вважаю, що це необхідне. То чия ж думка важить більше — ваша чи моя?

— Натякаєте, що ви — володар, а я — ніхто? — Лана звилась, таких натяків вона не любила. Проте ще більше вона розлютилась, коли король спокійно заперечив:

— І на думці такого не мав. Це як поєдинок двох рівних… ви любите поєдинки?

— Терпіти не можу.

— Я так і думав. Ви така тендітна.

— Тендітна? — о, почув би це Грицько. — Ви мене з кимсь плутаєте.

— То ви себе з кимсь плутаєте. Ну, добре — я встану сам і відсуну фіранки.

— Не треба. Навіщо? — схилившись над ним, сказала Лана тим тоном, яким, бувало, розмовляла з нею мама в дитинстві, коли вона хворіла, і нудьгувала в ліжку. — Ви лиш собі зашкодите. Полежіть ще день, я вас прошу — заради мене. Мої очі нікуди не дінуться.

— Ну що ж, домовились, — король відкинувся на пуховицю. — А як вам взагалі наше весілля?

— Прекрасно, — Лана заусміхалась спогадам. — Молодята присягнули перед небом, сонцем, птицями і травою кохати одне одного до скону, і пішли в ліс по суниці.

— То Чорний ліс, — повідав король, не сприймаючи її грайливості.

— Дуже влучна назва!

— Куди влучніша, ніж видається з першого погляду, — серйозно сказав монарх. — Цей ліс… це хащі. Там дуже легко заблукати, і кояться там дивні речі. Чорний ліс — священний, він живий. В ньому не можна рубати дерева, зривати ягоди, квіти… Там живуть мавки і Лісовик, і той, хто ненароком потурбує їх, дорого за це заплатить.

— І ви в це вірите? — ще не договоривши, Лана вже знала — вірить. Так, як вірили його батько, дід, прадід і незліченні юрмища предків, далеких, прадавніх зачинателів роду, не таких розумних… чи не таких цинічних, як вона.

— Із вашого опису, місце здається не дуже підходящим для першої шлюбної ночі, — зауважила вона. — Щоправда, зараз день…

— Вони повернуться завтра на світанку. Якщо повернуться.

— Тим більше, — неуважно погодилась Лана, і тут таки скинулась, — як? Що ви цим хочете сказати? Чого це вони можуть не повернутися? Заблукають?

— Сам ліс, — почав здалеку король, — місце для кохання не підходяще, тут ви праві. Та є в ньому одна галявина, невеличка, щоправда, проте дуже гарна, із квітами, які можна зривати, ягодами, котрі так і просяться до рота, і травами, чий аромат збурює почуття. Тих, хто кохатиметься на цій галявині, розлучить тільки смерть, і до самого скону їхня любов буде такою ж вірною, міцною, а жага — такою ж гарячою, як у день весілля. Є лише одна умова — галявину слід знайти до заходу сонця.

— Себто як «знайти»? Ви що, не знаєте точно, де вона?

— Ніхто цього не знає точно. Ця галявина щоразу опиняється в іншому місці.

Лана зітхнула. Чому вона свого часу не послухалась матері й не пішла вчитись на психіатра? Блукаючі камені — се було, блукаючі вогні — таке вона теж чула, а от блукаючі галявини в живому лісі — це щось новеньке. Тема як не для дисертації, то для монографії точно.

— І що ж станеться, як вони не знайдуть галявину?

— Вони загинуть, — незворушно сказав король. — Обоє.

Лана витріщилась на нього, не вірячи власним вухам.

Ось тобі й маєш! Ромко, Ромко, такий друзяка начебто — і повна байдужість!

— Хіба радник не ваш друг, мій пане? — про всяк випадок уточнила вона.

— Друг? Це мій побратим!

— Трохи ви прохолодні до долі побратима, чи мені ввижається? А Зоряна? У неї ж маленька дочка! І ось ви, так спокійно…

— Чаклунко, вгамуйтесь, — лагідно попрохав король Світлана підкорилась, бо лагідність ця видалась  суворішою за будь-який наказ. — Вас не зчудувало, що випробування холодною водою стосується лише чоловіка? Що жінку ніяк не випробовують?

— Уявіть собі, зчудувало. Я ще тоді про це подумала.

— Так от, пошуки галявини — це спільне випробування, для мужа і жони. Та галявина відкривається лише залюбленим. Тільки закохані очі побачать її, тільки охоплені пристрастю серця знатимуть, куди їм іти. І чим сильніше молоді кохають одне одного, тим швидше вони знайдуть цей прекрасний дар Світла, тим більше часу проведуть в солодких обіймах різнотрав’я, і тим легшим буде для них шлях додому.

— А якщо хтось із подружжя не кохає?

— Хтось? — навіщось перепитав король і хмикнув, — а ви неуважні. В такому разі пара приречена!

— Яка жорстокість! — на очі Лани аж сльози навернулись. — Жах який!

— Невже? А що буває з такими подружжями у вашому світі?

Вони конають повільно. Не живуть, а животіють, терзаючи себе і того, хто поруч, плодять небажаних дітей, і врешті-решт розбігаються, промарнувавши найкращі роки — незворотні роки життя — із тим, хто одного дня під руку підвернувся. Ось де справжня жорстокість, справжній жах!

— Ви мовчите? Я приблизно здогадуюсь, що у вашому світі нічого подібного немає. Як же ви дізнаєтесь про любов тієї чи іншої пари?

— Ми віримо словам.

— Безумці.

— І споглядаємо на поведінку…

— Яка так часто виявляється грою.

— Ви все знаєте, мій пане. А от я ще дечого не знаю. Скажіть, чи траплялось таке, щоб подружжя не повернулося з лісу? Мабуть, траплялось, бо інакше як би ви знали про все це?

— Було двічі, — неохоче зізнався король. — Одного разу на моїй пам’яті.

— І що… хто з пари не кохав?

— А ви як вважаєте?

Перед очима Світлани мов намальований став ранок на березі річки, і сріблястий голосок Зоряни продзвенів: «Всі проходили випробування… та все в житті буває перший раз».

— Жінка. Якби не кохав чоловік, він не переплив би річку. А що… що з ними відбувається? Чому вони помирають?

— А ось цього ніхто не відає. За три дні їх знаходять на узліссі і ховають за звичаєм. Це все. Вважається, що їхні серця завмерли від нестачі довіри.

— Отже, дружина, йдучи до лісу, точно знає, що муж любить її, а він покладається на сліпий випадок, бо точно ні в чому не впевнений?

— Ні. Він покладається на жінку, яку кохає. Все дуже просто. Тепер ви розумієте, чому я впевнений, що Ромко і Зоряна повернуться на світанні. Чекайте їх.

Голос короля зазвучав хрипкувато. Світлана подумки вилаяла — його за те, що, переборюючи біль, оповідав їй казки, а себе — за те, що слухала їх із таким захватом.

— Все, розмовам на сьогодні кінець, — суворо звеліла вона. — Я ще прийду під вечір, та обіцяйте мені, що ви трохи поспите, і більше не будете говорити. Бережіть себе.

— Заради вас?

Не відповідаючи, Лана швидко вийшла з ложниці.

Вона дотримала слова і зайшла до короля після сходу сонця — він спав, і вона не стала його будити. Зробивши передостанній укол і приклавши руку до чола — температура практично нормалізувалась, Лана повернулась до себе і, вмостившись на вузькому ліжку, спробувала заснути. Їй довго це не вдавалось, і стулила повіки вона ледь не на світанку, і їй негайно привидівся дивний сон. Взагалі-то сни вона бачила рідко, а після того, як померли Сергійко й син, практично ніколи, і вважала це милістю богів. Ще б уві сні тривожили її душу дорогі небіжчики, являючись живими, ще б під покровом ночі оживали кольорові картинки давно понівеченого щастя, шматуючи душу покликом, якому неможливо під датися, і тоді вона напевне б збожеволіла, а так… Ніч була для неї лише глевким мороком, темним проваллям, у яке вона летіла, ледь заплющивши очі, виром темряви, який щоразу виносив її до вранішнього світла — не щасливу і навіть не спокійну, зате приглушену, із приспаним сердечним болем. Та перший свій кольоровий сон за вісім років вона побачила, щойно потрапивши в любимий Львів — магічне, загадкове місто, яке принесло їй щастя і забрало його з однаковою, недбалою легкістю, і був він про синочка, а другий наснився їй невідомо де. Він був містичним, як і країна, в якій вона опинилась. Сон у сні, марення в ілюзії. Видиво у тозі міражу. Фантом — занадто реальний, як для самого себе.

Їй привидівся чудернацький темний ліс, з мавками і лісовиком, і вони із Сергійком, що блукали у пошуках галявини. Вони все йшли та йшли, продирались крізь чагарники, густі, колючі, вони тримались за руки, і начебто любили одне одного, та Лана все ніяк не могла пригадати, чи проходив Сергійко випробування водою, і від того нервувалась, а галявини все не було, лише попереду раз у раз блимала якась світла, розмита пляма — то підморгувала їм, зупиняючись, то втікала, мов зацькований заєць. І коли вже стало зрозуміло, що сонце ось-ось зайде, а галявину вони так і не знайшли, Сергійко випустив руку Лани і пішов, не озираючись, вперед — так хутко, що вона за ним не поспівала, хоч і бігла, і кликала його, захлинаючись риданнями. Сергій зник, розчинився у чорноті лісу, а Світлану, яка вклякла на місці, безпорадно озираючись і заламуючи руки, сердитий голос з небес попередив: за те, що вона не пройшла випробування, у неї віднімуть сина. Лана страшно закричала і, прокидаючись, зрозуміла, чому помирають ті, що не пройшли випробування. Їхні серця зупиняються зовсім не через брак віри, а від болю та жаху. Пробудившись, Лана ще якусь мить не могла повернутися в реальність; вона хапала ротом повітря, немовби і справді довго за кимсь гналась, а коли нарешті отямилась і підвела очі, то від полегшення ледь не заплакала.

Над нею стояла Зоряна.

Вона повернулась.

Глава 11

До опочивальні короля цього дня Лана потрапила тільки опівдні. До того години три вона гуляла зі своєю новою подругою — тепер, як Зоряна побралась з Романом, ні про яку службу покоївки й мови не було — по місту, задивляючись жадібними, зголоднілими очима на все, що траплялося їй по дорозі. Дівчата перейшли на «ти», вони говорили і не могли наговоритись; так буває, коли двоє споріднених душ, не зважаючи на різницю у віці чи суспільному становищі, знаходять щось, що забарвлює їхнє спілкування приємністю та повагою. У Лани на кінчику язика крутилось безліч питань, що стосувались власне країни, до якої вона потрапила, та жодне з них не було поставлене Зоряні. Чому? Світлана і сама не знала.

Може, тому, що вона хотіла почути відповіді не з цих зарожевілих від цілунків дівочих вуст, а з інших, яких вона гаразд і не пам’ятала, зате пам’ятала дуже добре, які слова з них зривались, і як звучав голос короля? Чи, можливо, тому що отримання відповідей на свої питання для Лани було рівнозначно визнанню реальності того, що з нею коїлось — реальності, яку вона і не думала визнавати? Та, що б там не рухало Ланою, витримка не зрадила їй, і тільки одне спитала вона, коли дівчата, зупинившись на фортечній стіні, дивились на Чорний ліс, похмурий у своїй негостинності, як дощовий вечір пізньої осені.

— Як називається ваша країна?

Зоряна, зачувши се, рвучко повернулась і спалахнула так, наче їй сказали щось обурливе, вкрай непристойне. Аквамаринові очі звузились, на губах зазміїлась ядуча усмішка.

— А що, вона уже не ваша? Лишень наша? І східняки вже не пам’ятають, у якій країні живуть? Хтіли забути — і забули?

— Я не зі сходу, — повторила Лана те, що говорила Світозару. — Я з іншого світу… як пояснити, не знаю. Ти просто вір мені, добре?

— Я вірю, — гнів Зоряни охолов швидше за смолоскип, занурений у воду. — Даруй, що зірвалась. Я вірю, — повторила вона. — Я відразу сумнівалась, що ти зі сходу, ще як побачила тебе вперше, та Світозар сказав — се правда, і я повірила. Хоч сам він, здається, теж сумнівався. Мій Ромко зі сходу, та він так давно живе тут, що всі про це майже забули, а ти… Твої коси чорні, а душа світла. Ти не схожа на тих чаклунок, що я їх знала. Ти добра. А країна наша зветься Рутенія.

— Колись був такий гурт…

— Який гурт, Лано?

— Пусте. Забудь. Та дивна все ж назва, хіба ні?

— Та чим же дивна? — заперечила Зоряна. — Ти бачила, скільки рути пахучої в полі? На схилах пагорба, де стоїть наше місто? А той гіркуватий аромат, що паморочить голову і забиває дух? Невже ти не звернула на нього уваги?

— Так то була рута, — пригадавши доволі високу, близько метра, прямостоячу рослину із зеленувато-жовтими, зібраними в щіткоподібний віничок, квітами, які пахощами забили їй віддих тієї шаленої миті, коли вона, опритомнівши, зрозуміла, що де б вона не опинилась нині, але — не у Львові, роздумливо проказала Світлана.

— Так, рута. Се ж зілля, чаклунко, невже ти не відаєш? — Зоряна немов піддражнювала її, і Лана, трохи ніяковіючи, зізналась:

— Те зілля, що я його знаю, не в полі росте, і не на пагорбах. Його роблять люди.

— Такі ж чаклуни, як ти?

— Кращі, — пригадавши Василя Петровича — до речі, як він там, без неї, чи розшукує свою протеже? — мовила Лана. — І набагато.

— Цікава ти жінка, чаклунко. В мене двоїсте відчуття — з одного боку, ти наша, тутешня — і мова, і звичаї дуже подібні, а з іншого — наче ти з неба впала. Яка ж ти насправді?

Лана скоса зиркнула на Чорний ліс — після розповіді короля вона не могла байдуже споглядати на ту темну масу дерев, та розпитати Зоряну про те, що там було, ніяк не наважувалась. Втім, що могла б їй повідати маленька покоївка? Судячи з її блаженного вигляду, галявину вони з Романом знайшли дуже швидко, і ні мавки, ні лісовики їм не заважали. Лана всміхнулась, зазирнувши в безжурну синь Зоряниних очей.

— Та, що з неба впала.

Коли Лана увійшла в спальню короля, той напівсидів на ліжку, вбраний в чисту білу сорочку, із накинутим на плечі, схожим на лемківський, кожушком, в короні — в усякому разі, саме так Світлана сприйняла срібний гладенький обруч, шириною з її мізинець, на його чолі, в центрі якого сяяв, переливаючись від сонячних промінців, що падали з вікна, всіма барвами веселки, прозорий камінець. Сей символ влади і знак повернення до державних справ чомусь добив Лану, вона хотіла крикнути, що король ще не одужав, та визнала за краще припнути язика, помітивши, як уважно володар слухає Романа. Вочевидь, поняття «медовий місяць» в Рутенії не існувало, бо радник явно знаходився на службі і весь аж упрів, доводячи щось своєму пану — що саме, вона не почула, бо при її появі мова у Романа зненацька віднялася. Навколо ліжка, мов частокіл, стояли старійшини, що загубили десь свого голову, і лікар Юр ще з якимсь юнаком, як і годилось тут, білявим, на думку Лани, теж лікарем. Побачивши її, король так хутко підхопився з ложа, що аж хитнувся, і хоча сильні руки лікарів намагалися втримати його на місці, він звільнився від цих надто турботливих обіймів і зробив крок їй назустріч.

— Що ви робите? — Лана кинулась до нього, забувши про етикет. — Вам не можна вставати, ви ще дуже слабкий!

Охопивши короля за плечі обома руками, вона підвела його до ложа.

— Ви повинні сісти. Навіщо ви взагалі встали? — сердито бурмотіла вона.

— Бо увійшла жінка.

Це просте пояснення чомусь роздратувало Світлану ще більше.

— Я не жінка, я ваш лікар.

Король всміхнувся, проте все ж повернувся у ліжко.

— Одне іншому не заважає.

Тепер Світлана нарешті могла роздивитись його як слід. Крупний — ось перше визначення, яке спало їй на думку. Високий, з розумними, уважними блакитними очима — ніякої сині чи фіолету, лише ніжність весняного неба; пасма волосся кольору стиглого жита недбало падають на шию і скроні, високе чоло і усміх… дратівливий, провокаційний, з тих, які бентежать душу, пробуджуючи в жінках усі можливі та неможливі фантазії, хвилюють і тримають у постійній напрузі. Статурою король не відповідав сучасним вимогам, визнала Лана, не акцентуючи увагу на тому, що для неї в цю мить є сучасністю. Та, як би там не було, на кальку з атлета король не скидався: тут не було ані занадто широких плечей, ані вузьких стегон, ані якихось вражаючих сталевих м’язів. М’язи були звичайними, придбаними в роботі, в тяжкій фізичній праці, а не в тренажерному залі, і вся фігура володаря відповідала лиш одному стандарту — чоловічому. Це був мужчина, і додати щось до цього визначення Світлана не змогла б при всьому бажанні. Король обережно взяв її руку, що все ще лежала на його плечі, своїми довгими пальцями, підніс до вуст і поцілував.

— Дякую, що врятували мене від смерті.

Від теплого дотику ніжних вуст підлога попливла у Лани з-під ніг. Дівчина думала, що впаде, але стояла, як зачарована, дивуючись про себе дисонансу цих чуттєвих, аристократичних пальців із простими, дещо грубуватими рисами обличчя, і ненавиділа себе за те, що уявляє, як витончені руки короля торкаються її щоки, шиї, як опускаються нижче, туди, де під сукнею ховається натільний хрест, а потім… Мрії обірвалися, бо король все ще не випускав її пальців зі своїх, і Світлану з тепла кинуло в жар. Спалах божевільного, неймовірної сили потягу пронизав її, як спис, і вона здригнулась, не пригадуючи, чи хотіла когось із такою силою в тому житті. Ні, ніколи, інакше вона б цього не забула. Навіть самої пристрасті, без її логічного завершення — не забула б.

— Як вас звуть? — спитала вона, аби щось сказати. На вустах короля промайнуло щось, схоже на гіркий усміх, а може, їй це тільки примарилось, бо він швидко відказав:

— Олесь.

— Це скорочене від Олексія?

— Скорочене? — здавалось, він не розуміє, про що йде мова. — О, так, тобто ні. Моє родинне ім’я — Олекса.

— І який — перший чи другий?

— Не перший, і не другий, — питання чужинки ставили його в глухий кут, але чомусь не дратували. — Просто Олекса — і все.

— Єдиний, — пожартувала Світлана, та, раніше ніж відлуння цього слова розчинилося в повітрі, із жахом зрозуміла, що це не жарт. Принаймні, для неї.

— Це ви сказали, не я, — голос короля впав до шепоту. — І мені приємно це чути.

— Стережися, мій королю, — крикнув хтось із придворних, змусивши Лану рвучко вивільнити свою руку з пальців Олеся. — Ця чужинка може бути небезпечна. Не довіряй їй.

— Не довіряти жінці, котра врятувала мені життя? — король виглядав шокованим. — А кому ж тоді вірити?

Радник — ну, звісно, це міг бути тільки він — обпік Світлану зневажливим поглядом:

— Ще не відомо, мій володарю, що вирвало вас із царства мертвих — зілля чужинки чи молитви королеви!

— Он як? — Олекса відкинувся на спинку ложа, його гнів на несвоєчасне втручання можна було помітити тільки по очах — обличчя залишалось безпристрасним. — Можливо, ми зуміємо прояснити це питання, мій раднику, і з’ясувати, що ж саме мені допомогло, якщо будемо знати точно, за що молилась королева!

Роман відскочив від ложа так хутко, ніби його вдарили, і розчинився в юрбі придворних. З цієї маленької сутички Лана зробила два висновки — один приємний, а інший ні. Приємний полягав у тому, що король не любить свою королеву, а неприємний — в тому, що королева у нього все-таки є. Значить, це її сукня вчора підморгнула чорним оксамитовим краєчком із-за порога. І тут же, змітаючи вихором лушпиння другорядного, квапливо постало питання: а як же любов до скону? Як же випробування водою і галявина в Чорному лісі? Щось тут було не так, щось не співпадало, і, хоча Світлана впевнена була, що Олекса не брехав їй, все ж бентежилась; проте вона не встигла як слід засумніватись, бо двері відчинилися і до покою увійшла королева. Олекса знову підвівся, голови старійшин, лікарів та Романа негайно схилились, і Лані довелося наслідувати цей приклад, тому дружину короля вона мимохіть розглядала з-під лоба.

Щиро кажучи, зустрінь вона цю молодицю на вулиці у простому селянському вбранні, подібному до того, що було зараз на ній, вона однаково безпомилково ідентифікувала б її як особу блакитної крові, не без заздрісного захоплення відзначила подумки Лана. І вона сприйняла б її не просто як шляхтянку — ні, саме як королеву, бо лише королевою могла бути ця висока, ставна жінка з неприродно прямою спиною, у довгій сукні на цей раз червоного оксамиту, з-під якої визирав поділ білої сорочки — досить широка смуга з найтоншого полотна, такого ніжного, що воно аж надто скидалось на батист. Низ сукні був обшитий візерунчастою каймою; круглий широкий комір, гаптований золотом і прикрашений дрібними річковими перлами, був, вочевидь, накладений на сукню, а не пришитий — Світлана, яка сама частенько майструвала собі одяг, се помітила одразу. Коси королеви приховував плат із білого атласу, недбало закручений навколо шиї і мальовничими складками спадаючий на плече, проте її очі, незвичайного бурштинового кольору, та темно-руді брови, а також кілька неслухняних волосинок, що вибились з-під плату біля скронь, давали право на припущення — ця жінка була рудою. Тонку навіть під важким шаром оксамиту талію охоплював золотий пояс-ланцюг із кілець, зачеплених одне за одне; останньою його ланкою було вже не кільце, а золотий диск-«сонце», схожий на той, що належав Світозару, проте значно мініатюрніший. Невеличкі ніжки королеви були взуті в сап’янові черевички на високих підборах — побачивши каблучки, Лана ледь не заголосила від розпачу — а покриту голову вінчала золота зубчата корона. Виглядала королева дорого, що й казати, та й привітність, що світилася в бурштинових очах, промовляла на її користь — все зіпсував голос, абсолютно рівний, безбарвний і байдужий. Коли королева, простягнувши руки в золотих браслетах до чоловіка, нарешті заговорила, у Лани склалось враження, ніби вона спостерігає за грою акторки в аматорському театрі. Не те, щоб акторка була зовсім бездарною, ні — швидше за все, їй було глибоко начхати на свої репліки, на свою роль і на свого партнера.

— Слів не дібрати, мій володарю, щоб виказати щастя, яке я відчуваю, бачачи тебе знову дужим. Нехай недуга обходить тебе ще тисячу літ.

— Дякую, Іє, та тисячу літ — то занадто. Невже ти любила б такого дрімучого старця? — вуста короля склались у бездоганно ввічливу усмішку. Нічого не було в ній, окрім ввічливості — ані радості з того, що король бачить кохану жінку, ані справжньої, щирої вдячності, ані поваги, самий лише формальний етикет. Та королеву цей офіціоз, здавалось, анітрохи не засмутив — вона приклала долоні до грудей (друга ява першої дії — ті ж і мої руки) і мовила:

— Ми всі хвилювались за тебе, мій пане. І наші молитви до Світла лунали невпинно.

Ти ба — ну просто білий вірш! Лунали невпинно молитви до Світла! В той час як я, многогрішна, невпинно сиділа з твоїм чоловіком удень і вночі, і бігла до нього, об камінь кривавлячи ноги! Які там у біса молитви! І Світло яке?

— Ти дійсно рада, що я одужав, Іє? — спитав король з цікавістю інквізитора, наперед знаючого, що йому збрешуть навіть під тортурами. Королева вклонилась — низько, але з такою гідністю, що Лана негайно задалась питанням — як, чорт забирай, їй це вдається — і, не повівши бровою, мовила:

— Моя радість безмежна, мій пане.

— Що ж, то подякуй чаклунці, яка врятувала мене, — і Олекса легким рухом нервових пальців вказав на Лану. Королева повернулась, подивилась на чаклунку так, немов при нагоді залюбки перегризла б їй горлянку, і простягнула їй руку зі словами:

— Нехай благословен буде день, коли ви з’явилися тут, і той шлях, що привів вас до нашого краю.

Горів би той шлях у тебе під ногами, чужинко, і ніколи не настав би ранок того дня, якого ти віднайшла наше місто, безпомилково зробила переклад Лана. Вона злегка торкнулась пальців королеви, не будучи впевненою, що, за місцевими звичаями, слід робити у таких випадках; обидві жінки обмінялись серпоподібними гримасами, що правили їм за усмішки, і, немов печатки, скріплювали їхню взаємну неприязнь та право називатись запеклими ворогинями. Королева відступила до ложа, куди важко опустився її муж, і Лана ледь придушила в собі безглуздий порив теж кинутись до Олекси. Він ще такий слабкий, а удає шляхетного кавалера! Міг би і не підводитись! І взагалі…

Стій, де стоїш, раба Божа Світлано. Він вже має піклувальницю. І доглядальницю.

А що ж матиму я, о Господи?

Велике спасибі.

— Тепер я дбатиму про тебе, мій королю, — діловито говорила королева, демонстративно не дивлячись у бік Лани. — Я буду поруч, доки ти не зміцнієш остаточно.

Король закашлявся — ознак ентузіазму, викликаного обіцянками королеви, на його лиці Лана не виявила.

— А де ти була весь цей час? Вишивала?

Браво! В яблучко!

Не треба так явно радіти, раба божа Світлано. Це не по-християнськи.

Ну звісно, ні. Це по-жіночому. І просто по-людськи.

— Ніхто не знав, що за хвороба у тебе, мій володарю, — відрубала королева так, наче це могло зійти за пояснення і поважну причину її відсутності водночас. Спершу Світлана не зрозуміла, до чого тут це, а коли зрозуміла, лють, чорна, як тутешній ліс, піднялася з глибин підсвідомості і затопила нутро, мов в’язкий мул, що лишається в низов’ях після повені, вже потому, як спала вода. Ні, ви тільки погляньте на цю егоїстичну, шкурницьку сучку! Хоче сказати, що боялась заразитися від короля — від свого чоловіка, і тому не заходила до нього?! Та ні, вона вже це сказала — і так спокійно, немов вважала це не просто виправданням, а якимось позитивом, чимось, гідним вшанування! Ну прямо слів немає!

— Так, правда. Цього не знав ніхто. Ні Світозар, ні Ромко, ні чужинка, — король зітхнув, опустивши блакитні очі на рушник — у мокроті все ще спостерігались іржаві прожилки крові. — І всі вони були тут, зі мною. Я бачив їх, навіть коли марив, їх усіх. Не бачив я тільки тебе. А чому, королево? Чи не тому, що тебе тут просто не було?

— При всій повазі, мій пане, — тим же рівним голосом відказала Ія, — Світозар — не король. Не кажучи вже про Романа.

Бурштиновий погляд ковзнув по Світлані, немов зважуючи, чи варта чаклунка, що вилікувала короля, усної згадки, і присуд «не варта» Лана прочитала в тих золотих очах раніше, ніж Ія продовжила:

— А я — королева. Чи можна лишати країну безглавою?

Мій муже, подумай, померли б ми разом, хто сів би на трон? Наш син ще дитя нерозумне.

О, Боже, у нього є син! А, може, ще якісь діти? Цього ще бракувало!

— У тебе на все є відмовка, Іє, — втомлено підсумував король, не дивлячись на неї. — Нема лише душі.

— Я ніколи не ставила власні бажання вище за інтереси держави, — скипіла королева, заговоривши нарешті, як нормальна оскаженіла жінка. — Не те, що деякі!

— В мій город ціла брила полетіла, га? Та люба дружинонько, скажи, як давно ти маєш власні бажання?

І, якщо не секрет, які?

А він вміє бути жорстоким, з подивом відзначила Лана, побачивши, як очі її заволокло сльозами, і тут же здивувалась, чому вона дивується. Він чоловік, а жорстокість у мужчин в крові, мабуть, ще з печерних часів, коли слід було загнати мамонта, а не жаліти його — це по-перше, а друге, Олекса — король. І все ж на одну-єдину крихітну секунду їй навіть стало трохи жаль королеву. Вигляд у тієї був такий, наче її вдарили, навколо рота та під очима різкіше окреслились зморшки, і тепер Лана остаточно переконалася в тому, що запідозрила, вперше побачивши Ію — та старша від свого чоловіка. Не набагато, років на п’ять, але старша. Як же їй, бідній, живеться в країні, де дівчата в тринадцять приводять дітей, а в сімнадцять цілком щиро себе вважають старими? Та королева досить швидко опанувала себе, викликавши цим мимовільну повагу Лани. Зморшки на шкірі кольору свіжих вершків розгладились, немов їх і не було; стримано, але твердо Ія відказала:

— Мій пане, ця суперечка безплідніша від ґрунту в пустелі. Вона ще й прилюдна, а цього не можна допустити. Звели всім вийти — я маю сказати тобі дещо віч-на-віч.

Ніхто не став чекати королівського веління — ніхто, крім Лани, бо вона чомусь вклякла на місці, немов дерево, що пустило коріння в насипну підлогу. І тоді король, звернувши на неї всю небесну блакить своїх очей, тихо промовив:

— Будь ласка.

Як для наказу, це прозвучало аж занадто ніжно, і королеві помітно не сподобалося оте «будь ласка», чого не можна було сказати про Лану. Лані, навпаки, се сподобалось — та так, що вона очей не годна була відвести від некрасивого лиця короля, споглядаючи на нього так жадібно, що й сама тому чудувалась. Вона хотіла почути ще щось, байдуже що, нехай навіть «забирайся геть», аби його вимовив цей голос, лагідний, дзвінкий і ніжний. Лана не рухалася з місця, король не зводив із неї очей і теж мовчав; пауза затягувалась і важчала. Королева не витримала першою — зневажливо фиркнувши, вона поцікавилась:

— Чужинка оглухла?

— Припни язика, жінко, і шануйся, — голос короля не підвищився і на пів-октави, проте Ія принишкла, мов миша, яка десь зачула кота. — Не думаєш же ти, справді, що я дозволю тобі зневажати гостю в нашому домі?

— А як ти збирався її поважати?

— Для чого ти прийшла сюди, Іє? Ти дбати про мене хотіла? Тримайся, як те належить королеві — іншого піклування мені не потрібно! — і, знов звертаючись до Лани, Олекса проказав:

— Даруйте їй. І залиште нас, прошу.

До клятих ніг немов пудові вериги прив’язали, і Лана йшла до виходу нестерпно довго навіть для неї самої, та все ж знайшла в собі сили вклонитись, зупинившись біля дверей, і стримано промовити:

— Не забудьте — час приймати зілля, мій пане.

Дражливий усміх торкнувся вуст короля при згадці, як саме він приймає те зілля.

— Я не забуду, — з таким притиском мовив Олекса, що лиш глухий не розчув би, що він має на увазі щось інше, аніж відвар трав, котрим, як усі вважали, поїть короля чужинка.

Глава 12

Він не забув — та сонце сіло, коли її нарешті покликали в покої короля. Радник, а саме він прийшов за Даною, вигляд мав такий, наче його запхнули у пащу до лева без запобіжних засобів, і поглядав на чаклунку так хижо, що вона йшла за ним, а на всі його вимучено ввічливі спроби пропустити жінку вперед відповідала «ні, дякую», не наважуючись відкривати свою спину — радник, як і всі чоловіки тут, окрім членів Ради Старійшин та короля, не цурався носити меча. У спальні Олекси, окрім його самого, перебувала ціла рота вартових, покликаних, мабуть, охороняти його честь, життя і спокій від особливо небезпечної чаклунки зі срібними очима.

— Невже почалася війна? — кивком голови вказуючи на біляву сторожу, спитала Дана, коли, зробивши останню ін’єкцію, закривала ковпачком голку вже непотрібного шприца. Вона навіть хотіла викинути його, та потім подумала, що без нього її торбина буде зовсім порожньою, і залишила — навіщо, і сама не знала, про всяк випадок. Король, зачувши її питання, геть знітився, пробурмотівши щось нерозбірливе — за мить до цього йому ледь не ґвалтом довелось змушувати бравих вояків відвести очі до стіни.

— Вони усі…

— Хвилюються за вас, мій пане, — підхопила Дана закінчення фрази, яку вже знала, мов «Отче наш». — І на цій вагомій підставі відмовляються виконувати накази свого короля. Ну та добре, ваше військо — то ваш клопіт, хоча я б на вашому місці не дуже покладалась на жовнірів, що ігнорують команди. А що, як під час атаки їм раптом закортить перепочити? Чи побігти не в той бік? Се не військо, а балаган!

— А що таке балаган?

— Це те, що демонструють ці юнаки — легковажне ставлення до своїх обов’язків. Та, як би там не було, моє зілля скінчилось. Далі будемо лікуватись народними засобами. Якщо дотримуватиметесь моїх порад, швидко видужаєте. Перш за все, не забувайте пити той бальзам із меду, столітника і червоного вина, який зробила Зоряна на моє прохання. Ще кілька днів побудьте у ліжку, нікуди не виходьте, але в покоях щоб постійно було свіже повітря, це важливо. Зоряна зварить вам трави — які, вона знає — подихайте над ними, доки вони будуть гарячими. Вам взагалі корисно робити спеціальні дихальні вправи — про них я розповім пізніше. Добре було б купатись, тільки не в Змійці. І, — тут Лана всміхнулась, — я рекомендую вам прогулянки по лісу. Тільки не заглиблюйтесь у нього, бо Лісовик образиться.

Всі ці рекомендації король вислухав із підкресленою уважністю та, ледь Світлана скінчила говорити, скрикнув:

— А ви залишаєте нас?

Він саме скрикнув, здивовано відзначила Лана, і стільки розпачу було в тому питанні, що відповідь загубилась у вирі шокуючи радісного відкриття — йому не байдуже! Йому дійсно не все одно! Намагаючись зберігати бодай зовнішній спокій, вона проказала:

— Не бачу ніякого сенсу залишатись тут, мій пане. Користі з мене вже не буде.

— Вийдіть всі! — крик короля своєю гучністю міг би викликати кільканадцять сніжних лавин та каменепадів. Цього разу вартові не стали удавати, ніби мають право роздумувати над наказами — їх немов вітром повимітало з покою, а останній, виходячи, ще й послужливо причинив за собою двері. Світлана, вдаючи, немов подумала, що цей наказ і її стосується, покірно попленталась до виходу. Вона зробила три кроки, не більше, перш ніж Олекса перехопив її, сповив обіймами і без усяких там «прошу» чи «з вашого дозволу» поцілував. В диханні короля злилися мед і м’ята, губи були шукаючими, ніжними, але твердими, і вдавати обурення чи штучно соромитись Лана не мала ні бажання, ні сили. Підлога була кам’яною, принаймні, вдень, Лана це точно пам’ятала, то яким же дивом камінь за мить розсипався на вихлястий дрібний пісок, що зсувався з-під ніг, і вона падала в порожнечу чи злітала до зірок? — вона не відала. Навіть крізь тонке полотно сорочки її пальці обпікав жар його тіла, а його волосся, падаючи їй на щоку, перепліталося з чорними пасмами її кіс. Олекса відпустив її вуста, та не надовго — лишень щоби поглянути в очі, в неймовірні сріблясті озера, що затопили, здавалось, і чорні цяточки зіниць, і тепер суцільне плесо мерехтливо спалахувало від пристрасті. Другий поцілунок почала Лана — в шаленій спробі наздогнати вихор неймовірних відчуттів вона сама наблизила губи до вуст короля, довжелезні вії затремтіли в очікуванні — чи не відмовиться він? Він не відмовився. Де й поділись дратівливі усміхи, лукаві чортенята в блакиті очей — вигляд Олекса мав такий, неначе брав святе причастя. Він припадав вустами їй до волосся, до жилки, що билась на шиї, мов пійманий у сильце птах, знову до її губ, і його стогін, придушений, глухий, збуджував її до такого ступеня, що вона ледь тямила себе. А король, здавалося, зовсім не тямив — ні себе, ні того, що чинить, а може, якраз і навпаки, бо ніжність, котру Лана з першого ж дотику відчула у ньому, не зникла і тоді, коли його пальці — аристократичні, довгі, чуттєві пальці — ковзнули за комір її блузи, щоб послабити шворку. От тоді й вона застогнала — пославши все під три чорти, навіть не думаючи тамувати свій стогін, і охопила його підборіддя долонями, пристрасно, ненаситно задивляючись на дороге обличчя. Дороге… коли воно встигло стати їй дорогим? Коли він встиг? Він же не красень… ну, це ніколи не важило для неї багато, та що дійсно важливо, він абсолютно не її тип. І на Сергійка він схожий не більше, ніж битюг на расового рисака, але ці його жести — воістину королівські, вишукані, елегантні, і ця його манера гордовито тримати розпатлану русоволосу голову, скидати її, зачувши чийсь голос, ці пальці, що могли б зробити честь скрипалю чи піаністу, і ще щось… те, що називається магнетизмом, те, що неможливо пояснити, і, мабуть, не варто пояснювати. Олекса відірвався від неї з неабияким зусиллям, вона бачила це і тішилась цим, як мале дитя новою іграшкою.

— Ти не захворієш від мене?

Я вже захворіла. Тобою. Ніякої ради тому нема.

— Та думаю, що ні, — заспокоїла Лана і за звичкою — як же швидко набираєшся деяких звичок! — додала, — мій пане.

— Не зви мене так, — попрохав він серйозно. — Я не твій пан, не був ним раніше, а нині й поготів. Це ти моя пані. Чому, — вихопилось у нього, — ну чому я не вмер?! Так було б простіше. І краще. Для всіх.

— Якщо під «усіма», мій володарю, ти маєш на увазі свою дружину, — схрестивши руки на грудях, немов захищаючись від болю, якого завдали їй ці слова, заявила Лана, — то мушу тебе розчарувати, вона ще не «всі». А «всі» — це Роман, що ладен за тебе померти, це ті чатові, чиї очі затягувало сльозами, коли Рада Старійшин оголосила твій стан безнадійним, це врешті-решт Світозар, який сліпо довірився мені, хоч і не знав, хто я і звідки, та одне відчував: я — остання надія на твоє одужання. Оце дійсно «всі». То твоя королева, мій пане, і не мені її судити…

Це ж треба, яка делікатність!

Та вже більше, ніж в декого, не буду показувати пальцем, Вседержителю, які і в приватну розмову втручаються без жодних докорів сумління!

— Але вона не любить тебе!

Олекса схилив голову, погоджуючись, охопив Лану за зап’ястки, розвів схрещені руки, і поклав їх собі на плечі.

— Я не твій володар, — повторив він. — Це ти заволоділа мною, чужинко. Як тобі це вдалося, не знаю, та і в маренні своєму я бачив тебе. Ти прекрасна. І я знову відчуваю серце.

— Болить? — стрепенулась Лана, якій негайно привидівся серцевий напад, як одне із можливих ускладнень крупозної пневмонії.

— Ні, скніє. Кохана… не йди. Обіцяй, що побудеш зі мною.

З тобою чи під пильним наглядом Світозора та Ромка? І як бути з дружиною? Третя — не зайва, третя запасна?

— Залишайся.

І Лана кивнула. Проклинаючи себе за це, знаючи наперед, що тисячу разів про це пошкодує, побоюючись, що голос зрадить її, викаже її сумніви і муки, вона обмежилась лиш цим кивком. І тоді Олесь спитав:

— А як же звуть мою прекрасну рятівницю?

Спокуса «переполовинити» ім’я, як називав це Світозар, була сильною. І в тому, своєму світі, за подібних обставин Лана так і зробила б. Вона завжди брехала, не вагаючись, особливо, якщо це було в її інтересах — та й хто ж бреше, щоб собі зашкодити? Вона вигадувала для облуди тисячі псевдонімів, говорячи собі «це всього лиш невинне лукавство», чи «мовчати — не значить брехати», чи «то обман заради спасіння, і тільки». Та зараз, майже впевнена, що її ймення не надто порадує короля, вона зненацька вирішила сказати правду. Голу правду. І сказала:

— Світлана. Мене звуть Світлана.

Блакитні очі Олеся розширились, і в них промайнув шок — саме так, не подив, і не осуд, а шок, та вся ця гра емоцій тривала лиш частку секунди, і присягнути в тому, що їй це не примарилось від напруженого очікування саме такої реакції, Лана не змогла б. А король обійняв її міцно-міцно, і промовив:

— Прекрасне, священне ім’я, світлячку мій.

І Лана розплакалась — від полегшення, і від того, що так її називав колись Сергійко.

Блідий, повний місяць загадково виблискував у темно-синьому нічному небі, і було вже далеко за північ, коли Лана поверталась до своїх покоїв вузьким, практично не освітленим коридором. Вони з Олесем гуляли містом — одноосібною владою чаклунки, що врятувала життя королю, вона вирішила, що невеличка прогулянка йому не завадить. Сріблясто-біле сяйво місяця непогано освітлювало місто; можна було розгледіти темні обриси дерев’яних хат, що, мов чудернацькі грибочки, росли там і тут в урочищах ткачів, гончарів, кожум’як, ґрунтові вузенькі вулички, що ділили ці урочища на асиметричні шматки, деревця, схудлі від виснажливої літньої спеки, а над усім цим — кам’яну громадину королівського палацу. Вони тримались за руки, цілувались і говорили — про мільйон найважливіших на світі дрібниць і про кілька речей, які дійсно цікавили Лану. Вона вже здогадалась, що в Рутенії поклоняються Світлу, і розуміла, що ім’я її звучить для місцевих обурливо — так само, як, без сумніву, обурився б істинний християнин, почувши, що хтось назвав сина Ісусом чи доньку — Святою Пречистою, — таке навіть важко собі уявити! Олесь підтвердив цю її здогадку, щоправда, опосередковано, бо мова в них тоді йшла не про віру. Лана спитала в короля, який нині рік.

— Сімсот сорок п’ятий від створення Світла, — прозвучало у відповідь.

— Он як? І хто ж створив Світло?

— Власне кажучи, ніхто. І назва ця не дуже правильна, але так уже склалося… Світло саме себе створило, але відтворила його одна юнка. Хочеш знати, як це було?

— Звичайно, — зачудована, Світлана підвела своє ніжне личко до Олеся — вони якраз стояли на головному майдані міста, де вдень вирував, шумів, перегукувався та перелаювався гомінливий торговий люд, а вночі царював спокій. Перламутрові відблиски нічного світила падали на її коси, нічим не покриті, на вуста, трохи припухлі від цілунків, її очі сяяли, і король, закликавши на поміч усю свою витримку, дивом пригадав, про що ж він говорив.

— О, так. З давніх-давен на цій землі жили люди — працьовиті, розумні та добрі. Вони шанували всі звичаї мудрі, а немудрих зрікались, у спокої й мирі ростили своїх дітей, і все було б чудово, якби не оволоділа їхніми серцями жадоба збагачення. Це трапилось не відразу, а поступово, покоління за поколінням вони втрачали світлий дар чесної праці і натомість здобували собі, старанно плекаючи в серці, жадібність, мстивість та заздрість. Вже ніхто не бажав трудитись, а лише відняти у більш удачливого, чи ще допоки працьовитого свого сусіди все майно, і з того жити — це стало вінцем їхніх мрій. З їхніх душ зникло Світло — вони задушили його у собі, поховали, в надії, що його ніхто не потребуватиме, але прорахувались. Бо Світло Небесне, забачивши, як паплюжать ті люди його світлі паростки, вирішило скарати нечестивців, і пішло від них. Зовсім. І на світі запанувала темрява. Зникли сонце і місяць, зорі і блукаючі вогники, суцільний морок настав скрізь, і не стало ні дня, ні ночі. Не лишилось нічого, що могло б якось зарадити людям і освітити їхнє життя. Спочатку люди дуже від того страждали, та потім звикли потроху, навчилися ватри палити, і так собі жили. Вже люду не бракувало світла, бо пішли з життя ті, котрі хоч щось про нього пам’ятали, а решта просто не знали, що світло існує. Якщо ти живеш у пеклі, не маючи змоги бодай із чимось його порівняти, ти щиро вважатимеш, що це рай. За довгий, безкінечно довгий час, проведений у темряві, зір у них став як у кішки, слух як у кажана, вони пристосувались до мороку, звикли, і продовжувалось таке їхнє животіння не одну сотню літ. І ось, одного разу…

— Сімсот сорок п’ять років тому.

— А ось і ні, — всміхнувся підказці і Лані Олесь. — Сімсот п’ятдесят років тому одній юнці, доньці лихваря, який, якби і знав щось про світло, то вважав би ним лиш блиск золотих монет, що їх карбували навпомацки, привидівся чудернацький сон. Тій дівчині снилось, що йде вона лісом, а в небі над нею висить неймовірний розпечений диск, і від того їй стало так тепло, так файно, що, прокинувшись, вона вирішила дізнатись, що ж то могло бути. Вона довго шукала людей, які могли б витлумачити це видіння, проте так і не знайшла, вона гортала старовинні рукописи, але всі вони були не настільки старовинними, щоб допомогти їй у тому. Вона терпіла поразку за поразкою, але руки не опустила, і не здалася — так їй хотілося, щоб і всі її одноплемінники побачили те божественне світло, відчули таке ж тепло і захоплення, яке зійшло на неї, нехай і не наяву. Йшов час — настала пора дівчині віддаватися, проте вона не бажала того, бо навколишній світ ставав все жадібнішим і корисливішим, а поміж парубків, які до неї сватались, хоч і було чимало гарних, проте геть не було чуйних та ніжних, і всі вони любили не її, а таткові гроші — юнка це відчувала. Крім того, мрія побачити світло, що струменить із неба, не тільки не полишила її, а ще й укорінилась глибоко в душі, і через це дівчину вважали дивакуватою.

Погляньте-но тільки на цю дивачку Світлану! Як заноситься! Думає, що краща за всіх!

— І що ж було потім?

— А ти така нетерпляча? — цілуючи Лану, піддражнив Олесь і засміявся.

Ти й уявлення не маєш, наскільки нетерплячою я буваю.

— Так. З терпінням у мене проблеми.

— Неправда, — серйозно заперечив король. — Думаєш, я не знаю, що ти просиділа біля мене майже цілу добу? Що це, як не терпіння?

— Є одне слово, — так тихо, що, прошелести десь вітерець — і Олекса не почув би її, зізналась Лана, — та я боюсь його вживати. Колись я думала, що втратила це почуття назавжди.

Було темно — не так безпросвітно, як у тій легенді, що її оповідав Олесь, та все ж досить темно для того, аби, побачивши розчулення в його очах, Лана миттєво зрозуміла, що вона просто не може цього бачити. Невже в неї виробився якийсь особливий зір? Зір серця?

— Е, ні, мій пане, не буде діла, — ніч, на відміну від дня, була свіжою і прохолодною, та Лана аж упріла, намагаючись відштовхнути від себе короля. — Спочатку скінчи оповідь про народження Світла, поцілунки — потім.

— Обіцяєш?

Ну як таке коротке слово може звучати настільки вкрадливо та інтимно? І як це її шкіра сміє вкриватись мурашками? Так, це холод — холод, і більш нічого. Тільки він, нічний птах, що торкається тіла прохолодним шовковим крилом, винен у тому, що руки і ноги в неї тремтять, а голос зривається.

— Обіцяю.

Все, що завгодно.

— Ну, добре. Все одно оповідь підійшла майже до кінця. Отже, наша дівчина, розмірковуючи над вадами і чеснотами своїх залицяльників, потроху перенесла ці роздуми, а згодом і висновки на всіх своїх одноплемінників, і відчула до них жаль. Вона їх просто пожаліла — за їхнє убоге животіння, за те, що не бачать далі власної скрині з добром, за те, що всі їхні мрії, всі їхні бажання зосередились на зляганні і ситій утробі. У мріях вона плекала прекрасні картини, сповнені любові й гармонії, і от, якогось дня, підібравши рукопис, котрим батько хотів вже комин розтопити, юнка прочитала у ньому про ті часи, коли на небі нічному сяяли зорі, а ранком сходило пресвітле сонце. В рукописі також було сказано, що Світло народиться наново лишень від чистої душі, котра зуміє запалити інші душі жагою сяйва.

— І вона зуміла.

— Так, їй це вдалося. Знову і знову, щоразу добираючи нові, барвисті слова, вона оповідала свій сон всім, хто погоджувався її слухати, а частенько — і тим, хто не погоджувався, і поступово приречені на морок душі краян почали змінюватись. Вони запалали не зразу — як не відразу сходить осяйне Сонце, спочатку вони зажевріли ледве-ледве, а потім прагнення до іншого, кращого життя, наповненого чистотою, охопило ті душі, мов полум’я лісової пожежі. Люди згадали — бо не можна повністю вбити у собі це — що таке співчуття й милосердя, ніжність і щирість, чуйність і віра, любов та вірність. І, тепер нарешті, сімсот сорок п’ять років тому, коли дівчина, здійнявши руки до чорного неба, молила Світло повернутись, з її долонь полилось чарівне сяйво. Воно освітило все довкола, і нажахані люди вперше роздивились як слід одне одного, побачили, що трава у лузі зелена, а небо не чорне, а блакитне, як…

— Твої очі.

— Кохана…

Позачерговий поцілунок трохи збив короля з пантелику, та він швидко відновлював контроль над собою і над ситуацією — риса, для монарха воістину неоціненна.

— А потім проміння, що струменіло з рук юнки, зібралось в потужний стовп і вдарило прямісінько в небесну синь. Так відтворилось сонце, а гарячі краплини, які воно розгубило, отрушуючись, перетворились на зорі — їх видно тільки у ночі.

— А як утворився місяць, мій королю?

— Місяць — то віддзеркалення блідого сонячного лику. Коли світило, втомлене за цілий день і зблякле від утоми, опускаючись за обрій, дивиться в люстро моря, водна гладінь відбивається на небі, і ми бачимо місяць. Так зроблено для того, аби люди знагла не злякалися, думаючи, що Світло зникло, знову розгнівавшись на них. Ось і все, чаклунко. А тепер негайно поцілуй мене, як і обіцяла!

— З охотою. Та спершу скажи, мій пане, чи мала ця дівчина ім’я?

— Так. Її звали Світлана.

Ось так — не більше і не менше, думала вона, повертаючись. Її звали Світлана — ту, котра повернула втрачене світло своїм краянам. Десь вона чула, пригадувала Лана, що ще до початку дев’ятнадцятого сторіччя церква вкрай несхвально ставилась до того, що дівчаток називали Марія — не годиться, мовляв, нарікати земних, грішних від народження жінок, ім’ям Пресвятої Богородиці. Особливо ж несхвальність церкви стосувалась селянок, бо, якщо серед вельможної знаті ім’я Марія все ж зустрічалось, то селянки, похрещені на честь Богородиці, траплялись не частіше за білих ворон. Схоже, з її іменням — абсолютно звичайним, стародавнім слов’янським, з тою лишень приміткою, що так зазвичай називали білявок, ситуація в Рутенії ще крутіша. Ніяких компромісів — ось, очевидно, гасло Ради Старійшин і її голови, сивовусого Світозара, чиє ім’я, само собою, ну ніяк зі світлом не пов’язане. Чоловічій шовінізм — ось що це таке, причому в чистому вигляді, вирішила для себе Лана, і все ж приємно, що жінка, шанована, як богиня, як мати Світла, носить однакове з нею ім’я. Ось тільки… вибратись звідси, як уже стає видно і без окулярів, буде ой як непросто. Слід, звичайно, поговорити з Олесем на предмет наявності янголів у їхній релігії, чи культі, чи віруванні, чи як там у дідька називається це поклоніння Світлу, але Лана була впевнена наперед, що нічого це їй не дасть. А ще вона бажала бути впевненою, що дійсно хоче звідси вибратись — переконувала себе у цьому, але виходило непереконливо.

Звісно, звертаючись сама до себе, просторікувала Лана, в тому світі її ніхто не жде, окрім, хіба що, Василя Петровича. Матері у неї немає, батька вважай, що немає, і ніхто з її численних коханців і сльози не впустить, якщо дізнається про її зникнення. Але, з іншого боку, там вона залишила багато з того, до чого прихильне її серце, як от, наприклад… Думки Світлани спіткнулись на ходу, як кінь, котрий підвернув ногу, і вона, мов той невдаха-вершник, полетіла в холодну прірву чіткого усвідомлення — вона не може дібрати прикладу. На чолі виступив липкий піт, так, наче вона справді падала, а серце закалатало, та так сильно, що, здавалось, підстрибувало в грудях аж до горла. Безжальна правда глянула на неї своїми порожніми очницями, змушуючи визнати, не відводячи погляду, що в серці раби Божої Світлани не лишилося ніяких прихильностей. Ні до кого. Немає ані людини, ані тварини, ані бодай кімнатної рослини, визнала Лана, яка щось значила б для неї. А що, як вона дійсно помре? Ось, наприклад, завтра, але не в Рутенії, звісно, а у своєму світі — хто заплаче за нею? Хто прийде на її могилу з квітами, хто поставить її світлину, із краєчком, переповитим чорною жалобною стрічкою, на свій робочий стіл? Хто запалить перед знімком свічку на сороковини? Тато? Дуже сумнівно. А більше нікому. Хіба що пан Стоян помолиться за її душу, але для спасіння цього не вистачить. Ну а тут, в Рутенії? Може, Олесь розстроїться чи Зоряна… А в радника з королевою в разі загибелі чужинки буде велике свято. Світозар? Цей теж зітхне з полегшенням, ще й зі значним, крокуючи коридором, що вів в її ложницю, і спиною відчуваючи чийсь погляд, міркувала Лана, хоча і спробує це приховати. Щось тут нечисто з головою Ради Старійшин, він не злюбив її саме після того, як король почав одужувати — чому? Мав якісь плани стосовно королеви, її хтів посадити на престол, а сам бути регентом при малолітньому королевичеві? Можливо, хоча й не схоже на правду — варто лишень згадати палаючі від радості очі Світозара, коли король нарешті опритомнів, хоча… хто їх тут розбере! Чорт, знову хтось дивиться на неї, подумки вилаялась Світлана, і озирнулась. Коридор, порожній, як і її душа, сміявся над нею своєю тишею, та все ж хтось бачив її. Хто це, цікаво? Ромко чи Світозар? Чи вони для таких цілей мають спеціально навчених шпигунів? Позаду нікого немає, вона готова що завгодно за це закласти, навіть голову. І все ж… Її бачать. Хто? І як? Втім, хоробро вирішила Світлана, прослизнувши в свою крихітну кімнатку і знімаючи намисто — вона так звикла до цих червоних коралів, що дивом дивувалась, як це їй раніше не подобались подібні прикраси, — нехай дивляться. Безперечно, власнику тих невідомих очей, чия фата-моргана, матеріалізувавшись у коридорі, поглядом свердлила їй спину, відомо, звідки вона повертається — ну і нехай! Кінець кінцем, нічого неподобного вона не зробила. Хоча, бачить Небо, не від нестачі бажання.

Отже, про прихильності та уподобання, нагадала собі Лана, роздягнувшись і вмощуючись у ліжку. Ясна річ, провести в цій країні все життя — то така кара, гірше не придумаєш, хоча за її гріх ледь не замала, та все ж… вона хоче назад. Туди, де падає сніг і їздять трамваї, туди, де, прикрашені сріблястими кульками та шоколадними цукерками, стоять в очікуванні свята пухнасті ялинки, туди, де в церквах співатимуть «Слава, о, Вишній», вона хоче до Львова та Києва — двох міст, які назавше поділили між собою її серце, вона хоче на батьківщину. І дарма, що насправді усім начхати, жива вона чи померла — вона жива. І народилась вона не в дивовижній, неіснуючій країні під назвою Рутенія, а там, де воліє бути похованою — на Україні. А Олесь… що ж, ніяке кохання не з’єднає вужа та їжака — то тільки в анекдоті від такої злуки родиться два метри колючого дроту. Крім того, король одружений. Жонатий. Не вільний. Як багато визначень для одного простого факту — Олекса має жінку.

Світлана торкнулась пальцями своїх трохи припухлих від поцілунків губ, і замислилась — Бог їй свідок, уперше за всі ці роки без Сергійка і сина, серйозно замислилась над тим, чи добре вона чинить, бажаючи чужого чоловіка. Ці роздуми настільки збентежили її, що вона в ліжку аж сіла від несподіванки — цей хід думок просто збивав її саму з пантелику. Так, позиція церкви в цьому питанні не дає ніякого простору для двоякого тлумачення. Жадати чужого — гріх, а добиватись чужого — гріх подвійний, бо бажання часто бувають несвідомими чи напівсвідомими, а ось дії такими не бувають, принаймні, у нормальних людей. Та що ж робити їй, чиє життя ніяк не вміщається в куцу схему «гріх-святість»? І що взагалі з нею коїться? Чому вона так гостро відчуває, що чинить погано, гуляючи та цілуючись із чужим мужем, чому терзається безплідним почуванням вини від того, що бажає того чоловіка, бажає більше, ніж хоче собі зізнатися — вона, яка раніше і слова такого не знала — «вина». Невже це нарешті обізвалось її хворе сумління? А вона, грішна, думала, що придушила його, мов ті краяни з Олесевої легенди — світло, так ні ж — як з’ясувалось, лишень приспала. В тому світі вона ніколи не оперувала архаїчними поняттями на кшталт «добре-погано», «морально-аморально». Її цікавили інші — «корисно-шкідливо», «вигідно-збитково», і всі вони розглядались крізь призму власної користі. І що ж тепер? Вона опинилася в країні, де користь, на яку вона може розраховувати, нічим їй не зарадить, де вигода — це як китайська грамота, і ніхто не годен розібрати, а що ж воно таке і з чим його їдять? Тут мало турбуються про вигоду, в усякому разі, про власну, приватну, і ставлять інтереси держави вище за власні. І стає зрозумілим, що король, який кохається із зайдою, яка мов з неба впала, не дуже придатний для керування державою. Кохається… Лана сіла на постелі, підтягнувши ноги так, щоб охопити коліна руками. Їй стало холодно і вона зіщулилась, немов полите крижаною водою цуценя. Щось занадто часто вона згадує Олеся та любов у якості словосполучення — ой, не до добра це! Та звідки, ну звідки вона взяла, що король її кохає? Нізвідки. Це все від манії величі та комплексу неповноцінності, якими вона страждає одночасно і в тяжкій формі! Помітно навіть їй, що подружнє життя монаршої пари не те, про яке складають солодкі сонети, ось король і вирішив трохи розважитись. А чом би й ні? Хто стане йому на заваді? Крім того, цілком можливо, що він почуває до неї вдячність за врятоване життя, сам же казав «Дякую», а вдячність часто плутають з любов’ю, дехто певен, що це одне і те ж. Тому не варто їй…

Кохана моя…

Чарівно, — зітхнула Світлана, підводячись з ложа, — тепер до сонму голосів, що звучать у ній, приєднався ще й тенор короля. Тенор… з чого це вона взяла? Вона ж не чула, як він співає, і геть не такий знавець музики, щоб безапеляційно робити подібні висновки. Дівчина підійшла до вікна, яке, чи то в силу особливої люб’язності будівельників, чи в силу їхньої недбалості було розташоване так високо, що підвіконня знаходилось якраз на рівні її носа, і подивилась на небо, рясно всіяне крупними зірками. Погожий буде завтра день, машинально відзначила вона. Чистий, безхмарний, як очі Олеся, коли він дивився на неї, тримав її руку в своїй, цілував…

Кохана…

Якщо це вдячність, то вона глуха. А якщо те, що вона почуває до Олеся, — проста хіть, то вона найнахабніша в світі облудниця, бо бреше сама собі.

Глава 13

Кожен ранок у плані пробудження тут помітно відрізняється від попереднього, подумала Світлана в напівсні, прокидаючись від того, що хтось термосив її за плече. Вона розплющила одне око і застогнала — Роман. Ну, звісно, цього й слід було чекати. Зараз, мабуть, прочитає лекцію про її неподобну поведінку і звелить триматись від короля подалі. Або забиратись геть. А може, він їй сниться, цей чорнявий опеньок? Лана розплющила друге око і здригнулась — та ні, не сниться. Що не кажи, а любов — велика сила, у Зоряни з личка можна воду пити, і що вона в ньому знайшла? Стривайте, як він там казав — змучене серце? Ну, писок у нього не дуже то змучений, більш до того йде, що вгодований, — єхидно, хоч і подумки, образила Лана радника й остаточно прокинулась. Чому бути, того не минути, а з його наполегливістю радник годен провести тут цілий день.

— Я хочу поговорити з тобою, чужинко, — сказав Роман спокійним, трохи сумним голосом, глибина якого породжувала асоціації з морською безоднею, таємничою і привабливою водночас. Як не силувалась Лана зберігати в собі неприязнь, хмарні сірі очі радника викликали в неї тривогу і якесь мимовільне співчуття.

— Говори.

— Не знаю, як ти сприймеш мої слова.

— І не дізнаєшся, доки не скажеш їх. Це ж так просто, — Лана зазирнула під покривало, пересвідчилась, що на ній та сама, довга, до п’ят, натільна сорочка, котру вона надівала вчора, і підвелася. Вихований Роман негайно втупився в стінку і промовляв до каміння, доки вона вбиралася:

— Я проти тебе нічого не маю, чаклунко. Навпаки — я твій вічний боржник. Ти врятувала Олексі життя, і скажи ти мені зараз «Помри за мене, Романе» — я зроблю це без жодних вагань. Тим болючіше мені говорити, та я мушу. Бо якщо не скажу я, втрутиться Рада Старійшин, і буде ще гірше.

— Гірше для кого, раднику?

На це провокаційне питання Роман не повівся.

— Що ти думаєш про нашого короля?

— Що вам із ним пощастило, — відказала Світлана, обмотуючи талію поясом-крайкою з китицями так вправно, немов усе життя тільки таке й носила. — А ти?

— А я вважаю, що кращого у нас уже не буде. Це неможливо — втратити його.

— Не втратите, — заспокоїла Лана. — Небезпека минула. Звичайно, треба ще буде зміцнити легені, гуляти багато, пити трави, але найгірше вже позаду. Що?

Роман відвернувся від стіни і дивився на Світлану так, немов хотів сказати «Нічого ти не розумієш».

— Покинь наше місто, чаклунко, — нарешті попрохав він. — Коли ти підеш звідси, до нас повернеться мир.

— Невже від такої маленької жінки, як я, так багато турбот? — удала, що не вірить, Лана. Радник насупився.

— Ти розумієш, про що я.

— Ромку, — насмішкувато протягнула дівчина, уперше дозволивши собі таке грайливе звертання замість офіційного «раднику» і задоволено спостерігаючи, як щоки бідолахи заливаються багряним, — ти взявся говорити — говори. Але відверто, як і належить мужчині!

— Добре, — від надлишку неприємних емоцій Ромко аж підстрибував, виглядаючи точнісінько як ображене в найкращих почуттях крабенятко. — Дай спокій нашому пану.

— Та я його начебто й не рухала, вашого пана.

— Ти теж мусиш бути відвертою.

— Згода, — дві пари сірих очей — сріблясті, мов річкове плесо, і темні, як дощове небо, одночасно скинулись, два погляди схрестились з дзвінкою безжалісністю шабель. — Буду. Я не покину ваше місто, раднику, із двох причин. Перша — це король. І друга — мені нікуди йти.

— То не проблема, — гаряче зашепотів радник, немов побоюючись, що хтось його почує, — я випишу тобі охоронну грамоту, з нею тебе приймуть у будь-якому місті Рутенії.

Випиши мені краще квиток на потяг до Львова.

— Це тільки друга причина.

Роман несподівано опустив очі — здався? Та ні, хто завгодно, лише не він. Такі не здаються.

— У тебе з королем не може бути нічого спільного!

— О, я впевнена, дещо ми знайдемо — якщо не спільне, то бодай те, що може нас поєднати!

— Постилалась би, чужинко, він має дружину!

— Дружину?! — Світлана звилася. — Яку?! Чи не ту, що я її не бачила жодного разу впродовж доби, коли її муж марив і всі вважали, що він помре? Ту, яку він жодного разу не покликав, ані марячи, ані тямлячи себе? Це про неї йде мова? То перекажи тій курві, якщо її побачиш, що її зворушливе піклування про долю держави нічого не змінило б! Якби в Олеся було щось заразне, вона підхопила б хворобу ще раніше, ніж у нього виникли б симптоми!

— Що виникло б?

— Ознаки хвороби не видні відразу, — пояснила дівчина вже тихіше. — Кілька днів або навіть тижнів людина може не знати про свою недугу і в той же час заражати інших.

— Це правда?

— Авжеж, — мстиво всміхнулась Лана. Радник зів’яв, як кинута на сонці зелена цибуля.

— І все одно — вона королева.

— Від народження?

— А який стосунок це має до справи? — Роман аж зуби оскалив, мов хиже звіренятко в обороні. Іншої відповіді Світлана й не потребувала.

— Та ніякої, я просто так спитала.

— Чаклунко, ти хитра, мов змія, але се тобі не допоможе. Що зробити, аби ти пішла звідси? Чого ти хочеш? Золота? Скільки? Назви свою ціну!

— Мою ціну?! — якщо Роман вишкіряв зуби, то Лана зціпила їх, і так розмовляла, цідячи слова крізь ті ґрати, як воду через сито. — А тобі ніколи не спадало на думку, раднику, що є речі, якими не торгують? Які не купуються і не продаються?

Та безліч таких речей, раба Божа Світлано, ось тільки ти до них не належиш. При всій моїй повазі, мала, згадай хоча б Крістіана та контракт із «Ойстрахфарм». Або, приміром, «Брітіш Медікал Ко» та симпатичного голову цієї корпорації, як там його… Стівен… Стюарт… зовсім із голови геть! Або ще був той француз, такий довгий, худий, мов жердина… Жан-П’єр… чи Жан-Поль… ну як його звали?

Господи, припини! Знайшов час!

Час сповідатись триває щомиті.

Я матиму це на увазі!

— І ти — одна з таких речей? То чим тебе можна здобути? Підкупити? Чи вмовити?

— Не трудися даремно, раднику. Нічого не вийде!

— Поживемо — побачимо, — це прозвучало як погроза.

— Я не звик устромляти меч у спину, тому попереджаю, чужинко, віднині ти — мій найлютіший ворог. Хоч я і захоплююсь тобою, — Роман низько вклонився і хотів вийти, та на порозі ледь не лобом зіштовхнувся з королем. Світлана з цікавістю спостерігала, як двоє чоловіків, схиливши голови і витягнувши шиї, розглядали один одного, немов задерикуваті півні. Першим озвався Олекса.

— Що ти тут робиш, Романе?

— А що, — без усякого пієтету відгукнувся той, — сюди і зайти не можна?

— Для чого ти сюди заходив?

— Для того ж самого, для чого ти півночі гуляв із чужинкою по місту!

На вилицях короля заходили жовна, довгі пальці рук стиснулись в кулаки. О, Ромко, ну що за інтриган, обурено, проте не без захвату подумала Лана. Такий талант марнується! Дійсно, це просто, як усе геніальне!

Варто лишень зганьбити її в очах Олеся, і проблема відпаде сама собою. Ось тільки чи повірить король?

— Якби я не був впевнений, що ти брешеш, Ромку, і не відав причини, яка спонукає тебе це робити, я вбив би тебе, — повільно сказав Олесь, і ця повільність, рівність його голосу переконала Лану, що жартами тут і не пахне.

— Ти можеш йти, друже, Зоряна шукала тебе.

— А ти, мій пане?

— А я ще побуду тут… трохи.

— Не треба, Олесю, — вигукнув радник, із відчаю опустивши всі шанобливі звертання. Він заклинав не короля, він благав друга дитинства, товариша в усіх хлоп’ячих іграх і побратима в іграх дорослих, чоловічих, із яким пройшов крізь вогонь та війну, бути розважливим. — Ти ж знаєш, чим се може скінчитись для тебе! Заради Рутенії — забудь про чаклунку!

— Не можу, Романе. І радий би — та не можу!

Похнюпившись, радник вийшов — у світлиці залишились Лана та Олесь.

— Я хотів побажати тобі доброго ранку, — втомлено мовив король. Дівчина засміялась.

— Роман, мабуть, теж того хтів.

— Ти мене не поцілуєш?

— Сподобалось? — сріблясто-сірі очі дивились на нього насмішкувато. — І рада б — та не можу, пробач. Мені суворо заборонено цілуватися з королем, який має жінку.

— Кого має?

— Королеву, мій пане.

— Ах, королеву, — Олекса підійшов до Лани так близько, що п’янкий запах трав, який незмінно супроводжував його — рути, полину, м’яти — їй дух забивав, і серце завмирало солодко і тривожно, і від аромату, і від близькості чоловіка — цього чоловіка. — Що ж, ти права. У мене є королева. Ось тільки жінки немає.

— Це гра словами, мій володарю.

— Це просто моє життя, світлячку.

— Дивуюся дивом, як із такою любов’ю ви та ваша дружина… королева, хотіла я сказати, пройшли оті випробування річкою та лісом? Якщо я вірно пам’ятаю, там обіцялось кохання до скону?

— Так, пам’ять добре служить тобі, — Олекса всміхнувся, і усміх той, невимовно печальний, зворушив Лану більше, аніж тисяча жалібних слів. — Дозволь, я дещо тобі поясню. Кохання — то вищий дар, то нагорода Світла, яка осяює твою душу, підносить тебе до синього неба на крилах, котрих ніхто не бачить, але вони є. Світло не роздає дарунки абикому і той, хто залюбився, може вважати себе обраним. І влада теж дар, хоча вона є одночасно і великим тягарем, а про кохання цього сказати не можна, — король взяв Лану за руку. — Я обдарований владою, а все і одразу мати не можна.

— Тобто ти…

— Королі не проходять випробування. Раді Старійшин відомо, що в противному разі з лісу тільки й знатимуть, що трупи виносити, а Рутенія за місяць залишиться без осіб королівської крові. Тут і мови не може бути про кохання.

— А про вірність, мій пане?

— Твої питання завдають болю.

— Отже, мають сенс. То що ж із вірністю?

— Я не зраджував королеву. І навіть не хотів цього — доки не побачив тебе.

— Тобто я в усьому винна?

— Ні. Світлячку мій, як ти могла подумати, що я перекладу на тебе бодай дещицю власної вини?! Ти тут ні до чого. Ти врятувала мені життя, і тепер воно належить тобі. Я собі вже не господар. Ти моя господиня. Я хотів би бути з тобою.

— Ні.

— Ти відмовляєш мені? Чому?

Бажала б я і сама це знати. Картина, варта увіковічення — в розпусниці прокидається сумління.

— Ти не хочеш мене?

— Мій пане…

— Я маю ім’я!

Кумедно. Те ж саме я постійно повторюю Світозору і Роману, та вони не дочувають. Інших звертань, окрім «чужинко» та «чаклунко», вони й вимовити не в змозі.

— Олесю…

— Я хотів погуляти з тобою трохи, — не дивлячись на неї, сказав король. — Хотів, щоб ти подивилась на наше місто вдень. Я показав би тобі ті вулички, де пройшло моє дитинство, і…

— Стривай, хіба твоє дитинство пройшло не в палаці?

— Ні, дякувати Світлу. Я був третім сином у сім’ї, і ніхто не вірив, що я дочекаюсь престолу. Тому мене віддали годувальниці — вона ще жива, хоча і дуже старенька. Я б тебе з нею познайомив.

Лана порахувала дещо в голові.

— їй років сорок вісім?

— П’ятдесят.

— Важкий випадок. А що сталося з твоїми братами?

— Стрий — це старший — загинув на війні, а середній, Гурій, помер через кохання.

Світлана ледь не спитала, чи не від сифілісу, часом, помер той Гурій, але вчасно схаменулась і промовила лиш:

— А як це сталося?

— Він вирішив пройти випробування. Зі своєю королевою. Рада Старійшин довго не давала на те згоди, але Гурій уперто стояв на своєму — або так, або він не візьме ні шлюбу, ні корони. І вони мусили погодитись — так неохоче, якби ти знала!

— І?

Ти ж знаєш сама, раба Божа Світлано, навіщо ж питати?

Нехай скаже. Я хочу це чути від нього.

— Своє випробування він пройшов. Слабкою виявилась королева.

— Настільки слабкою, що не побоялась піти в ліс, знаючи, що її там чекає?

— Не мала вибору, — пояснив Олесь. — Якщо хтось із королівського подружжя зголошується на випробування, інший повинен слідувати за ним, або відмовитись від будь-яких зазіхань на корону. Крім того, королева могла щиросердно помилятись, приймаючи своє захоплення та повагу за дар Світла. Бо це ще не любов.

— А що любов?

— Світлано…

— Мій пане?

— Хочеш, я заспіваю тобі пісню про те, що є любов?

— Звичайно, — Лана відняла руку, що вже аж пашіла від тепла Олесевих долонь. — А пісня гарна?

— Не знаю. Її співають наші хлопці своїм любкам, коли залицяються до них, тому, я думаю, хороша вона чи ні, слід питати у дівчат. Тож слухай.

Кохання — то любі очі,

Що ясним світлом осяють день,

Моє кохання — вуста дівочі,

Відлуння ніжне твоїх пісень.

Моє кохання — то ночі п’яні,

Медовий трунок солодких мрій…

То ти, єдина — моє кохання,

Я твій назавжди, до скону твій.

Моє кохання — то сни грайливі,

в яких бентежить мене твій сміх…

Моє кохання — одвічне диво,

Кладу із серцем до милих ніг.

Може, ця пісня не так би вразила Лані душу, якби не голос короля. Як він співав! Той спів лився, немов розплавлений кришталь, виблискував іскорками, наче сніг на гірських вершинах, пестив ніжно, як мамині руки, і дзвенів, як срібні різдвяні дзвіночки, що раз на рік закликають янголів у гості до своїх підопічних. Те, що вона плаче, Світлана зрозуміла лише тоді, коли гарячі, солоні сльози потекли по підборіддю, і Олесь кинувся їх заціловувати, примовляючи: «Ну що ти, люба, не плач. Не треба, ладо моє!» Він знімав ті краплинки губами, ще щось шепотів — що саме, вона не дослухалася, бо від дотику тих губ їй робилось погано — і добре, водночас.

Того, як король всадовив її на ложе, Лана не пам’ятала, того, як вкладав їй під спину згорнуте рядно — теж, і отямилась вона, коли Олекса, востаннє поцілувавши її, зник. Та не встигла вона протестуюче квакнути — а тільки жаб’ячі звуки нині відтворювала її горлянка, як Олесь повернувся, тримаючи в руках срібний кубок.

— Що це? — слабко спиталась вона.

— Приворотне зілля, — пожартував король, з великим полегшенням відзначивши, що Лана вже не плаче. — Хочу приворожити тебе, хочу, щоб ти відчувала до мене те саме, що і я до тебе.

— Дивись, як би невдовзі не довелось давати мені відворотне зілля.

На смак вино було дивною сумішшю кагору та мускату, а пахло воно як розтерті між пальцями пелюстки чайної троянди. Лана примружилась, ковтаючи цей нектар. Вона трохи соромилась того вибуху емоцій, і нерішуче почала:

— Сама не знаю, що на мене найшло, Олесю.

— Ні? А я хотів би, щоб знала. Скажи це…

— Не можу, — Світлана жахнулась словам, які вже готові були зірватися в неї з язика чи — не більше, аніж звістці, що в місті лютує чума. — Не можу, Олесю. Вони… ці слова… належать одному чоловіку, і я…

— Де він, той чоловік? — різко спитав король, але Лана не образилась, бо різкість цю віднесла — і абсолютно правильно — не на свій рахунок.

— Убитий?

— Ні. У нього була та ж сама недуга, що і в тебе, просто розвилась швидше, і я не встигла… мене навіть не було в місті. Він помирав — а мене поруч із ним не було.

— Розумію, — Олекса відвернувся. — Ти врятувала мене, щоб сплатити борги?

— Я врятувала тебе, щоб ти жив!

— Мій світлячку, так не можна, — король знову зазирнув у її обличчя. — Не можна ховати серце з небіжчиками. Не можна ненавидіти світ за те, що він живий, тим часом як ти почуваєшся мертвою. Повір, ти скажеш ті слова. Мені.

— Навіщо?

Від безнадійної туги, яка прозвучала в цьому питанні, Олесь здригнувся.

— Бо я так хочу.

— Ну, що ж, — Лана допила вино і підвелася, — причина вагома. Чи це наказ?

Ноги ще погано слухались її, тремтіли, тремтіли і руки, коли вона подавала порожній кубок королю, та на личку, захмареному спогадами, почали оживати очі — Олекса гадав, що це хороший знак.

— А ти послухалась би мого наказу?

— А чим загрожує мені непокора?

Олесь теж підвівся, відставив кубок на стілець, і прошепотів щось на вушко Лані. Шепіт приємно зігрівав витончену вушну раковину дівчини, а її тоненькі, мов шовкові шнурки, чорні брови злетіли до коренів волосся, коли король завершив мову.

— Отакої! То це погроза чи пропозиція? Нікому цього більше не кажи, мій пане, бо матимеш у королівстві цілу купу злісно непокірних панянок! І хто їх зможе звинуватити? — Лана мрійливо зітхнула. — Тільки не я. Якщо ти говорив серйозно, обіцяю опиратись твоїм наказам до кінця життя. А тепер ходімо — познайомиш мене зі своєю годувальницею.

Тримаючись за руки, мов школярики, вони з Олесем вийшли із палацу — усі, хто траплявся на їхньому шляху, включаючи й Романа, старанно робили вигляд, наче вони прозорі — і побрели через майдан, на якому король розповідав Лані про відтворення Світла, до урочища ткаль, де жила його годувальниця, мама Ганна, як називав її Олесь. Лана спиталась, а де ж його рідна мати.

— Померла при пологах, — відказав він. — Разом із немовлям. Я нині мав би сестру. Мені три роки всього було, я майже не пам’ятаю неню — щось збереглося в пам’яті, якісь уривки снів, і все. Чомусь пригадуються теплі руки, сміх і сяйво її волосся. Найперше світло, яке я бачив у житті.

Синку, маленький… ти і цього не бачив. Моє волосся темне, як ніч, що для тебе так і не закінчилась ранком. Три роки… мало, так. А твого життя було три хвилини.

Урочище, де жили ткалі, було густо засіяне вибіленими хатками, і виглядало чистеньким, мов ті шмати світлого льняного полотна, які тріпотіли від вітру, підвішені на гіллях дерев біля осель, вочевидь, для вибілювання під сонячним промінням. Вузька ґрунтова доріжка, чи, ліпше сказати, широка стежка, примхливо звиваючись, петляла між тими хатинками, і раз у раз із подвір’я хтось окликав короля. І чи то звучав ніжний, мелодійний жіночий голосок, чи дзвінкий дитячий, чи басовитий чоловічій, що вигукував: «Здоров'я та моці, мій пане!», Олесь зупинявся і з усмішкою, у якій не було і краплини фальші, вітався зі своїми підданими, питався за їхнє здоров’я, за їхні родини, жартував, згадуючи своє босоноге дитинство, в якому він усім називався сином ткалі Ганни… Він пам’ятав кожну травинку на тій стежці, якою вони йшли, і найдрібніше малятко, яке і вродилось з рік тому, коли його тут уже і в спомині не було, міг назвати по імені. Світлана розуміла, що це безглуздо, наївно і небезпечно — плекати в собі такі почуття, та вона до нестями пишалась своїм королем. Своїм Олесем. Своїм…

Схаменися! Зараз ти скажеш це слово!

Подумки можна, Господи. Своїм коханим. Любчику мій…

Неймовірно, та ледь вона встигла додумати се до кінця, прямуючи вже до останньої хатки в цьому кутку, як Олесь зупинився, взяв її за руку, повернув до себе, і такий тріумф спалахнув у блакитних очах, що Лана аж примружилась — їй здалося, що на мить вони із блакитних стали золотими. Він відчув. Він зрозумів. Як? Як?! На це питання відповіді у Лани не було.

— От бачиш, — прошепотів король, — це зовсім не страшно. Ти можеш сказати це вголос. Скажи це, кохана…

Так не буває. Хай йому грець, так просто не повинно бути! Не можна залюбитись у чоловіка, про якого ти знаєш тільки титул, ім’я і те, які в нього сідниці. Не може бути, щоб вона закохалася в цей голос, коли вперше почула його, і в ці руки — коли Олесь вперше торкнувся її пальців своїми, такими витончено-довгими, такими аристократичними, королівськими, і в ці очі — коли він підвівся їй назустріч, і підвів очі, і їй здалося, що вона падає в небо… Падає в небо — ну що за маячня! Очі, руки, голос… вона ж не в анатомічному музеї! Що се за розбирання любові на складові? Це неправильно! Що ще вона не згадала? Руки, ноги, зуби? Се як лекції з анатомії, котрі читали їм, аби вони, майбутні провізори, добре вивчили, як впливають ті чи інші ліки та їхні побічні ефекти на внутрішні органи людини. Але Олесь — не манекен із розкритою грудною кліткою. Він її біль, це правда, гіркувато-солодкий, як мед, біль, і… він просто прекрасний. Вона дивиться на нього очима серця, він дорогий їй — чи це жалість породила кохання, чи те кохання, вже давно народжене, нагло окупувало її беззахисне серце, Лана не відала. Вона лиш дивилась жадібно на схилену перед нею в очікуванні вироку русоволосу голову… о, так, не забути б ще волосся — на вигляд таке начебто непокірне, жорстке, і таке гладеньке на дотик — мов шовк! І ще вуста, цю їхню манеру складатись у найрізноманітніші усміхи — провокаційні, лукаві, завзяті, бентежливі, дражливі, і при цьому ніжні — ніжні завжди. А ті цілунки — в покоях та у нічному місті… ой, файні ви, місячні нічки, залиті блідим віддзеркаленням сонячного лику, із небесами, покропленими золотавими бризками, та чоловіком, якій обіймає тебе так, наче кохає! Наче… Сірі очі, неймовірно прохальні, зазирнули прямо йому в душу.

— Олесю…

— Так уже не терпиться, га? — почувся за спиною Лани лукавий жіночий голос, грудний, але з дзвінкими сріблястими переливами. — Ну то, бачу, не такий ти і хворий, як те мені казали!

— Мамо Ганно! — сміючись, Олесь кинувся в обійми високої, ставної, дуже просто одягнутої жінки, яка схрестила на його спині довгі, повні руки, мов пташка, що намагається боронити своє пташеня. — Казали вам, аякже! Хоч не ганьбіть мене перед чаклункою! Чи я не відаю, що ви з палацу не вилазили, біля мене просиділи дві доби, аж поки…

— Поки той підтоптаний старий дурень не сказав, що ти помираєш, — зітхнувши, продовжила «старенька» годувальниця, яка у свої п’ятдесят без жодних пластичних операцій виглядала на тридцять п’ять, і Світлана якось так відразу, з контексту зрозуміла, що мова йде про Світозара. — Тоді я пішла. Не могла, синку… хотіла залишитись до кінця — і не змогла на те дивитись. Як подумала, що ти конатимеш, а я, безсила, стоятиму поруч, і нічим не зможу зарадити, так ледь серце не зупинилось. Мене Ромко з покоїв майже виніс. Обіцяв дати знати, коли будуть зміни — будь-які, і таки дотримав слова. То се ти, юнко, — мама Ганна нарешті розімкнула обійми, запхала під білу хустку з вишитими на ній рожевими трояндами непокірне темно-каштанове пасмо, колір якого підозріло нагадував чуприну радника, і глянула на Лану пронизливими темно-сірими очима, — врятувала від смерті мого Олеся?

— Так, пані, — почала було та, але договорити не встигла, бо годувальниця підійшла до неї ближче і без жодного звуку опустилась на коліна, обійнявши Лану за ноги так, що та не могла ані вивільнитись, ані підняти жінку. І тоді дівчина зробила те єдине, що могла — нахилилась і теж обійняла пані Ганну. Цей жест годувальниці сказав Світлані більше, аніж сотня вдячних слів, видушених королевою.

— Не дякую тобі, зоре моя, — прошепотіла жінка, — бо ще таких слів не написано, що все виказали б, та знай одне — тепер я маю доню.

— Та зведіться ж, — Лана ледь не плакала. — Мамо….

Ганна послухалась і піднялася, взявши Лану за руку і проводячи її ближче до своєї оселі. Надворі, під вікном хатинки стояв дерев’яний, грубо виструганий стіл, а навколо нього — довгі, з поверхнею із однієї дошки, ослони.

— Сідайте, — махнувши рукою в бік тих лавиць, сказала жінка, — я миттю. Зараз буде частування.

— Яке ще частування? — скрикнула Лана, та Ганна вже зникла у низеньких дверях хатинки. Олесь засміявся.

— Не старайся, її не зупинити. Мама Ганна не заспокоїться, доки не виставить на стіл все їстівне, що водиться у хаті.

Стіл дійсно заростав наїдками із вражаючою швидкістю. Медові стільники у великім глинянім полумиску, молоко, сир, свіжі, щойно збирані вершки, абрикоси розміром з кулак дорослого мужчини, домашній хліб — о, за той незрівнянний, духмяний аромат і півжиття віддати не шкода! — та ще й малина — стигла, соковита, кольору звабливих жіночих губ! Лані якось враз пригадалось, що зранку вона не снідала.

— Неймовірно! — вигукнула вона, підчищаючи дерев’яною ложкою залишки малини зі своєї миски. — Ніколи раніше не їла таких запашних ягід! У нас вони зовсім інакші.

— У вас — це де, чаклунко? — уточнила годувальниця, теж, очевидно, не маючи потреби дізнаватись Ланине ім’я. Дівчина знизала плечима.

— Мене звуть Світлана.

— Серйозно? — Ганна чомусь прийшла в телячий захват. — А Світозар знає?

— Я сказала йому.

— Його грець не вхопив? Міцний дідуган!

— Мамо!

— Все, синку, мовчу, — спохватилася ткаля. — Я так, просто… а що, як раптом — диво? То де це «у вас», Світлано?

— Там, звідки я прийшла.

Яке питання, така й відповідь, га, раба Божа Світлано?

Господи, якщо будеш гакати, тебе не зарахують до Гарварда, не кажучи вже про Оксфорд і Кембридж. Там не в пошані студенти, які не вміють будувати речення.

Лана звела очі від залишків малини і помітила, з якою ніжністю позирає на неї Олесь. Ще було щось у його погляді — трохи іронічне, якась незлоблива насмішка, а позирав він на її вуста. Усміхнувшись, дівчина піднесла пальці до куточків вуст.

— Що, заїлась?

На пальцях дійсно виявився малиновий сік. Лана безпомічно огляділась навкруги — нічого підходящого, щоб витерти руки, вона не помітила.

— Зараз, донечко, — пані Ганна, схопившись, хотіла вже побігти до господи, — я принесу якийсь рушник. Треба було б тут же…

— Не треба, мамо, — тихо сказав Олесь. — Не переймайтесь.

Йому навіть не довелось підводитись — він сидів напроти Лани, тому лише трохи піддався вперед, взяв її замурзані пальчики і підніс до губ. І все неначе стихло — немов ураз відійшло на задній план гомінке місто, розтушоване, мов на старовинній картині, димком солодких мрій. Крізь неї наче струм пропустили, здивовано подумала Лана, тому її паралізувало. Вона сидить, не в силах відняти руку, не може відвести очі, і пропадає — пропадає… Годувальниця кашлянула і підвелась.

— Я, мабуть, все-таки сходжу за рушником.

Коли пані Ганна повернулась до столу з білим, рясно розшитим по краях червоними півниками, рушником, Лана вже опанувала себе і висмикнула руку. Олесь сидів із невинним виглядом янголятка, у якого раптом стали пробиватися ріжки. Червоні нитки на півниках були того ж густого, малиново-червоного кольору, що й шитво на її сорочці. Годувальниця теж звернула на це увагу.

— Червоне і чорне, — задумливо мовила вона, проводячи порепаними, від, мабуть, кілометрів тонких ниток, пучками по рукаву Світлани. — Кохання і смерть. Сенс життя і його кінець. Сама гаптувала?

Авжеж. Розкажи, раба Божа Світлано, як ти ночей не спала, ці рукава розшиваючи. Чи ти на щось інше витрачала свої ночі? Що ти взагалі вмієш робити корисного? Нічого!

Господи, оце вже наклеп! Я вмію в’язати.

Справді? То, може, зв’яжеш що-небудь на «біс»?

— Звісно, сама, — озвався Олесь із такою впевненістю, що у Лани просто духу не вистачило заперечити. — Хто ж за неї вишиє особливий магічний візерунок?

— То правда, — погодилась пані Ганна. — Ніхто. Якщо хочеш, щоб щось, створене тобою, мало силу і віру, вкладай у роботу всю душу — і благословення Світла не полишить тебе.

Та вони тут всі філософи, зчудувалась Лана, пригадуючи, як попервах усі і все здавалось їй ледь не примітивом. Випещена цивілізацією зверхність дівчини почала поволі зникати. Тим часом пальці годувальниці перемістились до комірця.

— О, а тут наші кольори, синку, ти бачиш? — вигукнула та у захваті. — Життя і ніжність. Як на знамені!

Життя — це, певно, зелений, ну, а ніжність — рожевий, м’який, як перша звістка від ранкової зорі, що лагідним, полохливим промінцем пробиває сіріюче на світанні небо, всміхнулась до себе Лана, ось тільки… який же в Рутенії прапор? Вона не пам’ятала. Так, тріпотіло щось на вітрі, на шпилі вежі королівського палацу, і здається, те щось було зеленим, яскраво-зеленим, мов щойно народжена травичка, а далі… Що ще було на цьому знамені? Щось рожеве? І що саме? Як вона не силувалась, а пригадати не могла.

— Поглянь туди, — тихенько порадив Олесь, киваючи в бік палацу; він знову — уже вкотре! — прочитав її думки, і Лана запитала сама в себе, то хто ж тут чаклун. Проте послухалась, повернула голову, і в ту ж мить порив вітру так люб’язно і рівно розгорнув полотнище прапора, ніби робив це спеціально для неї. І хоча від урочища ткаль до замку Олеся була чималенька відстань, якимось дивом — ще одним, черговим дивом, Лана побачила в центрі зеленого прапора біле коло, у ньому — меч, вістрям униз, обвитий стеблом троянди, чия квітка так ніжно притулилась до держака зброї, немов цілувалась з ним. Стяг пробув розгорнутим достатньо часу, аби Лана роздивилась його як слід, а потім спав, і за мить затріпотів знову, тільки вже не розгортаючись. Дівчина повернулась до Олеся.

— І що це означає?

— Зелений колір — се колір життя, як ти, безперечно, знаєш. Він символізує щорічне відродження природи і закликає до постійного оновлення нашого внутрішнього світу. Білий — колір чистих помислів, коло ж нагадує, що будь-який цикл має бути замкненим, і те, що ти пустив у цей світ, рано чи пізно вернеться, зустрінеться тобі на твоєму шляху. Меч, — помітно було, що король пишався прапором своєї країни і отримував задоволення і від своїх пояснень, і від того, як уважно слухає їх Лана, — опущений вістрям до землі, означає «Зброя тільки для захисту», а троянда, що обвиває його, каже: «Кохання сильніше меча». Все дуже просто.

— Так.

Як і все геніальне.

— А коси, леле! — ніяк не вгамовувалась Ганна. — Ти тільки поглянь на ці коси, синочку! Вони ж сягають колін.

— Я бачу, — стримано відказав Олесь, та від його стриманості на Світлану аж жаром пахнуло, і, не інакше, як від того жару зайнялись її щоки — а чому б іще? Вона давно перестала червоніти, соромлячись, вона забула, як це робиться, аж доки не потрапила в цю дивовижну країну, де спалахує раз у раз, мов дівчинка-школярка, і, здається, звикає до цього. Лана опустила очі, та панегірики її неземній вроді на цьому не припинились.

Щиро кажучи, волоссям Лана дійсно могла пишатись — і пишалась. Завжди. Довге, густе, товщиною в руку дужого чоловіка, блискуче і шовковисте, воно, крім того, дуже норовливо поводило себе на Ланиній голові — жило, можна сказати, як собі хотіло, ні з ким та ні з чим не рахуючись. Власне на голові воно було пряме, без натяку на хвильки чи кільця, зате від шиї, рішуче розпрощавшись із прямотою, волосся починало завиватись, та не як-небудь, а локонами, на заздрість іншим дівчатам та до захоплення мужчин. Лана згадала Сергійка.

Заради твого волосся можна померти.

А стриженою ти мене розлюбиш?

Ніколи в житті!

А лисою?

Кохана, ну що за питання? Я кохатиму тебе будь-якою, бо ти — це ти.

Отож. Тому краще живи — заради мене і моїх кучерів.

— Це ж який гарний зв’язок зі Світлом!

— Який що? — спам’ятавшись від спогадів, Лана поглянула на годувальницю здивовано. Та, в свою чергу, не зрозуміла питання.

— Як се? Хіба ти, доню, не для того носиш коси розпущеними? Це ж дозволено тільки чаклункам і дівкам в день весілля.

— Так, так, звісно. Я просто замислилась. Зв’язок зі Світлом, — Лана дещо із запізненням пригадала, що з давніх-давен, а деякими особами ще й до сьогодні (до якого сьогодні?) волосся, особливо жіноче, вважалося своєрідним жмутом антен, що забезпечували зв’язок із Космосом. А деякі щиро вірили, що простоволоса заміжня жінка накликує неврожай, хвороби та пошесті.

А ти заміжня, раба Божа Світлано? Дивно. І коли ти тільки встигла заміж вискочити? І, головне, за кого?

Господи, тепер я розумію, чому я маю з тобою такий гарний зв’язок. Практично ніколи не буває зайнято!

Усе залежить від оператора.

У Божому гласі Лані почувся смішок.

Щось ти, Творцю мій, сьогодні грайливий.

А ти що думаєш, раба Божа, я весь час сиджу насуплений, такий, як ото мене на іконах малюють? Вічний страждалець за грішний рід людський і вічний докір своїм виглядом тому самому роду? Нічого подібного! Я не такий! Може в мене бути просто добрий настрій? Хороша погода, янголи файно співають, в Рутенії спокій і мир…

До слова, про Рутенію. Скоро я виберусь звідси?

А Бог його знає.

За цими словами Господь відключився.

Глава 14

Як би там не було, а час у Рутенії плинув анітрохи не повільніше, ніж в Україні. Іноді він нагадував Лані баского, та ще й чимось сполоханого коня, який мчить, не розбираючи дороги, і несе тебе крізь хащі твого життя так швидко, що ти не встигаєш і оглядітись, не те що перепочити — і зійти не можна. Минуло три тижні відтоді, як вона потрапила в цю країну, що лежить між небом фантазій та землею дійсності, але так само, як і першого дня тут, вона була і залишалась чужинкою. Зайдою, не потрібною нікому, окрім хіба що короля. Ну, ще Ганна і Зоряна — ось і весь табір її прихильників, зате у ворогах ходила ледь не вся столиця. Командував парадом Світозар, але Лана сильно підозрювала, що більше номінально. Реально ж на чолі цієї армії стояла королева Ія, яка, хоч і не вистромляла носа зі своїх покоїв, і за двадцять днів Лана бачила її двічі, та й то мимохідь, безперечно, була в курсі того, чого це чужинка аж так уже затрималася в королівському палаці. Особиста образа — бо немає в світі сили, більш руйнівної і страшнішої за помсту жінки, якою знехтували, яку ганьблять прилюдно, — хитро змішалась в королеві з турботою про інтереси Рутенії, а також із потоптаною королівською гідністю, і від того змішування Лана щомиті чекала такого коктейлю, який рознесе на шматки і її саму, і короля навіть при внутрішньому вживанні.

Поки що королева мовчала — це було затишшя перед бурею. Усі це знали, усі чекали буревію, що нарешті винесе підступну змію-чаклунку з покоїв та серця короля. Як вона сміла, обурювалися всі, від дитинчат, які ледь почали ходити і видушувати із себе перші «ма» і «та», до сивочолих старійшин, так безсоромно втертися в довіру до володаря? Вона чимось обпоїла нашого пана, гомоніли жінки на ринковій площі, рахуючи штуки полотна, що завантажували їм на підводи слуги, вона і вилікувала його із самої вигоди, вторили їм чоловіки, і присуд був одностайним — не можна вірити чужинцям, від них сама баламуть. Про те, що радник та його мати, ткаля Ганна, теж не місцеві, всі якось хутко забули. Та й то сказати, вони стільки років живуть в Рутенії, Роман — молочний брат короля, щодо їхньої відданості і сумнівів немає. А яка може бути відданість у тієї приблуди зі сріблястими очима, за блиском яких і виразу не розгледиш, та диким чорним волоссям, яке так скажено в’ється, що, мариться, ось-ось — і заворушиться? В тієї захожої відьми, яка і розмовляє так, що половину слів миряни просто не розуміють? Атмосфера в місті розпалювалася, в повітрі відчутно пахтіло грозою. І, що найцікавіше, для вибуху народного гніву поки що не було жодних причин. Не те, щоб цього не бажав Олесь — Світлана відмовляла йому, щоразу, коли він ставав особливо настирливим, повторюючи «У тебе є дружина». Це магічне заклинання, практично єдине, яке вона знала, діяло незмінно, але не довго, як купання в озері спекотного літнього дня, щоб охолодитись. Олесь ніяковів, відступав і вибачався, клявся Світлом і всіма його похідними, що віднині і навік дасть Лані спокій, та минала година, максимум дві — і король знову йшов в атаку, із завзяттям воїна, навченого перемогти або померти. А Лані ставало все важче опиратися, бо за сім останніх років Олесь був єдиним чоловіком, якого вона дійсно бажала, яким захоплювалась, і єдиним, якого вона покохала.

Інколи Світлану відвідувала продуктивна думка, а чи не піти їй на поступки королю і чи не дозволити йому «оте все», як висловлювалась колись її сором’язлива мати, лиш би він від неї відчепився. Мабуть, Лана так і вчинила б, якби не відчувала, що стане тільки гірше, і що Олесь тоді точно від неї не відстане. Ніколи. Бо він не був мисливцем за жінками, і до тих, кого цікавить «сам процес», байдуже з ким, він також не належав. Щось глибоке було в його почуттях, в його ставленні до неї — з такою глибиною, справдешньою, автентичною, вона ще не стикалась, і лякалась її, як у дитинстві — порожнечі колодязя, що стояв на бабусиному подвір’ї, і в який Лана обережно зазирала, завжди побоюючись впасти. Вона знала, що там є вода і дно, вона бачила, як звідти діставались повні цеберки холодного, рідкого кришталю, але в її дитячій уяві це була прірва — вологе, бездонне провалля, яке водночас і манило, і відштовхувало її.

За три тижні Світлана багато чого дізналась про Рутенію, її звичаї та люд. Зоряна, котра після шлюбу з радником короля отримала більше вільного часу, аніж могла витратити, та ткаля Ганна, яку Лана про себе давно називала «мамою Ганною», охоче допомагали їй пізнати все, що її цікавило, і на будь-яке питання, навіть на найабсурдніше з їхнього погляду, незмінно давали розгорнуту, детальну відповідь. Лана довідалась, що місяць, який в Україні називають липнем, і на початку якого вона потрапила в Рутенію, тут іменують «медунцем», що місто, у якому вони живуть, є столицею держави, і називається Зорів, що Рада Старійшин тут — це зібрання жерців Світла і водночас наглядовий орган, який координує діяльність короля, що жерцями тут стають тільки обрані Світлом (почувши це, Світлана подумала, що, мабуть, всі вони на знак своєї вибраності отримують сонячний удар), що служіння Світлу — це покликання, тому воно довічне, а от служіння громаді — малась на увазі королівська влада — це обов’язок, із яким можна не впоратись, і через це позбутися корони. А ось отримати титул короля з усіма наслідками, що звідси випливають, можна тільки успадкувавши його. Якось, гуляючи вдень полем, що біля Чорного лісу, Лана спитала в Олеся, що за камінець веселково виблискує в його срібній короні? Чи не діамант, часом?

— Хіба я жінка, щоб носити діаманти? — образився король. — Це гірський кришталь.

— І що ж він символізує? — поцікавилась Світлана, яка настільки звикла до того, що в Рутенії все щось символізує, що й собі почала мислити подібним чином.

— Чистоту і прозорість королівської влади. Усе, що робить король, має бути відкритим, зрозумілим для підданих, і користуватись їхньою безумовною підтримкою, — сказав Олесь і потягнувся до Лани за поцілунком.

От би тебе — та в наше шапіто на Грушевського. Боюся тільки, з такими принципами ти там би й дня не протягнув.

— Навряд чи, мій пане, те, що ти зараз намагаєшся зробити, знайде розуміння і здобуде безумовну підтримку народу, — тихо зауважила Лана, чекаючи звичних уже вибачень. Натомість Олекса сказав, із викликом і водночас сумно дивлячись на неї:

— Це стосується лише нас із тобою, серце моє.

— Твій люд так не думає. Крім того, королева…

— О, королева, — Олесь нахилився, зірвав колосок дикого вівса, і заходився описувати в повітрі якісь незрозумілі кола — магічні, чи що? — Ія. Моя зірка, яка погасла, так і не спалахнувши, мій вічний спогад про те, як далеко одне від одного можуть знаходитись «хочу» і «мушу», і як нелегко вибирати між ними.

— Але свій вибір ти зробив.

— Та не мав я ніякого вибору, світлячку мій.

— Нехай так. Але щось же повинно залишатись святим. Шлюбні узи, наприклад.

— Твої очі — ось моя святиня. А шлюб таким бути не може, якщо тільки один із подружжя працює на це. Потрібно двоє. Завжди потрібно двоє.

З цим Світлана була згодна — завжди потрібно двоє. А вона — третя, із кого не почни лічбу, із якого боку не глянь. Якась клята гіпотенуза між двома катетами. Дуже паршива сторона любовного трикутника.

Того ж дня, обережно розпитавши Зоряну про янголів, вона дізналась, що в релігії Рутенії існують ті, кого називають Духами Світла, і вони, хоч і відповідають кожен за свою ділянку роботи — за сяйво, мерехтіння, відблиск, спалахи, та імен власних не мають. Просто — Духи Світла, нічого особистого. Коливаючись між розпачем і конаючою надією на щось хороше, Лана спитала, а коли ж у Рутенії вшановують ту Світлану, яка відтворила Світло. І почула гідну відповідь — «Щодня». Це коротке слово привалило, мов стопудовою брилою, всі її сподівання на те, що колись вона таки вибереться звідси. Це відкриття вразило її; радіти цьому чи плакати, Лана не знала.

Мешкала дівчина, як і раніше, в королівському палаці, тільки замість крихітної келії, де вона зрідка забувалась уві сні, доки хворів Олесь, їй відвели просторі трикімнатні покої, з передпокоєм, спальнею та невеличкою кімнаткою, котра розмірами скидалась на гардеробну, але виконувала функцію ванної — там поставили чималеньку залізну балію, і щовечора слуги, дужі хлоп’ята пергідрольно-білявого типу, із мармизами, привітними, як вищир поганського бога-убивці, тягали туди нагріту за день під пекучим сонцем воду. Зоряна принесла мило; із чого воно варилося, Лана не знала, і питати не наважилась — може, з цікавих дівчат? — проте пахтіло суницями і, до чималого її подиву, прекрасно пінилось.

Були в Рутенії і дзеркала — не скляні, а срібні, із настільки ретельно відполірованими поверхнями, що зображення в них не викривлялось, не спотворювалось, і Лана проводила цілу годину щодня, розчісуючи коси — вона категорично відмовилась від послуг покоївки — та милуючись своїм, все ще свіжим личком. За місцевими стандартами вона була жінкою у літах, та, на її щастя, ніхто не знав, скільки їй насправді років, бо інакше її майже напевне звинуватили б у тому, що вона чарами підтримує нев’янучу на виду юність, а в очах громади це стало б ще одним доказом того, що король приворожений.

Кожен день дарував Світлані якісь відкриття; одні були приємними, інші — ні, а траплялись і такі, до яких важко було підібрати визначення. Одного разу, прямуючи в урочище ткаль — годувальниця, попри неодноразові наполегливі умовляння Олеся (о, Лана на власній шкірі відчула, яким вражаюче наполегливим він може бути!) категорично не бажала полишати свою хатку та садок із трьох яблунь і двох абрикос задля переїзду в задушливі кам’яні палати, — Лана зіткнулась із сином короля. Звісно, вона була не сама. Само собою, що Олесь проводжав її до Ганни, і цілком природно також, що малому це не сподобалось. Про що Лану і батька було сповіщено негайно і в дуже різкій формі.

Малий королевич — а на вигляд хлопець мав не більше семи років — вийшов із-за рогу крихітного будинку, де мешкав його товариш по дитячих іграх, теж син ткалі на ім’я Устина, і зупинився, загледівши татка з отією чорнявою відьмою, через яку в його мами очі постійно були на мокрому місці. Стиснувши кулачки, хлоп’ятко задріботіло маленькими босими ноженятами їм навздогін, і першим ті крихітні кроки, які шуму робили не більше, аніж політ бабки, почув Олесь. Він озирнувся і вклякнув на місці, а за ним озирнулась і Лана.

Перше, що кинулось їй у вічі — це відсутність на дитині взуття і штанів. Королевич — а зі зляканого вигляду Олеся Лана зразу пізнала, хто цей малий — був вбраний у довгу, до п’ят, полотняну сорочку. Втім, так тут одягалися всі малюки — хлопчики починали носити ногавиці щось із дванадцяти років; друге, що їй запам’яталося в цьому хлопчаку, це його очі — яскраво-зелені, надзвичайно зелені, такі, що мимоволі ставало цікаво, а де ж він їх узяв? Позичив у когось, чи що? В усякому разі, ані золоті очі королеви, ані блакитні — Олеся і близько не скидались на ці пекучі смарагди. Волосся королевич мав золоте, як і всі місцеві — тут він не зрадив традиції. Як і всі… всі, окрім короля. Адже волосся Олекси кольором скидалось на підмоклу солому, що де-не-де підсохла, і пасма світлі, але аж ніяк не золотаві, чергувалися з темно-русими, а королева взагалі була рудою. Дуже цікаво… Доки Світлана, трохи схиливши голову до лівого плеча, прискіпливо роздивлялась малого і роздумувала, щоб усе це мало означати, дитинча пішло у бій. Поспіхом випаливши традиційне «Хай-благословить-Вас-Світло-тату», голопуцьок перейшов до речей більш особистих.

— Куди це ви зібрались?

— До баби Ганни, — Олесь намагався говорити рівно, і місцями це йому вдавалося, проте щось в інтонації тривожило Лану. — Хочеш із нами?

— Ото ще! — малий капризно відкопилив нижню губу. — Що там цікавого, в тієї старої? Думаєте, я не знаю, нащо ви йдете туди, батьку?

— Думаю, що ні, — ще рівніше мовив Олесь. — І нащо ж я туди йду, на твій погляд?

Пухкенький пальчик націлився у Лану.

— Ось навіщо! Все через неї! Через неї мама плачуть, і вона винна в тому, що ви на мене уваги не звертаєте! У всіх є батьки, і в Ореста, сина Устини, і в Касяна, сина Дарини, і всі граються із синами, тільки ви, тату, геть закинули мене! А все ця клята…

— Ярославе, — промовив Олекса настільки витримано, що Лані стало ясно — він гнівається, і сила його гніву прямо пропорційна ввічливості, із якою він говорить, — чи так я вчив тебе розмовляти в присутності жінки?

— Не пам’ятаю, — нахабно сказав Ярослав, мотаючи головою і щедро розсипаючи на всі боки сяйво свого золотого волосся. — Так давно се було!

— Сину, не гніви Світло! Не далі, як вчора я був у тебе, згадай!

— У мене, та не у мами! — стояв на своєму малий.

— Твоя мати сама не схотіла мене бачити!

— Звичайно! Ви ж шляєтеся з цією сукою бозна-де, а на неї і не дивитесь, то чого ж ви чекали? Щоб мама на вас із поцілунками кидались?

Як приємно, що деякі колоритні слова дійшли до нас зі старовини у майже незмінному вигляді, чи не так, раба Божа Світлано?

Якщо ти, Всевишній, маєш на увазі слово «сучка», то особисто я не бачу в ньому нічого колоритного.

Г-м. Відповідь гідна, проте не переконлива.

— Сину, йди-но додому. Ми з тобою потім про це поговоримо.

— А я хочу зараз! Я хочу, щоб вона, — твердий, мов зелений діамант — хоч скло ним ріж — погляд малого втупився в Лану і по спині їй побігли мурашки, — знала, що вона найогидні…

— А що ти зробив у житті, сину мій, щоб заявляти «я хочу»? — голос Олеся впав майже до шепоту, однак усе було прекрасно чутно. — Чого досяг, щоб мати право проголошувати свою волю і вимагати від оточуючих поваги до неї? Ти виграв хоч один бій? Прийняв хоча б одного разу на себе всю відповідальність за доленосне рішення, яке може виявитись найбільшою твоєю помилкою? Ти полонив серце хоча б однієї жінки? Створив щось власними руками? Ти, врешті-решт, ногавиці хоч раз одягав?

Королевич спалахнув так, що здавалось, ще мить — і на його личку згорить шкіра.

— Мій пане, це жорстоко, — тихенько дорікнула Світлана, та малий почув і це, і від її заступництва йому, певно, стало ще гірше, бо на очах закипіли злі сльози.

— Та ні, серце, — підвищуючи голос, заперечив король, — це не жорстоко. Бо правда — то зілля гірке, хоч і корисне, а на дотик вона не буває м’якою, мов пух лебединий. І мій Ярослав нехай зарубає собі на носі: перш ніж нав’язувати іншим свою волю, треба вміти підкорятись чужій; бути покірним без підлабузництва, зберігати гідність без гордині. Слід навчитись не судити людей, нічого про них не знаючи; не виносити вирок вчинкам, не відаючи їхніх мотивів; і поважати батька свого, навіть коли ти думаєш, що він неправий!

А це вже залежить від того, наскільки він неправий!

— І тільки опанувавши цю складну науку, хлопець матиме право називатися мужем, а королевич — королем. Іди, сину, до матері, і перекажи їй, що коли вона ще раз закриє двері переді мною, то я просто винесу їх разом із нею на ринкову площу. Я поки що король!

Ярослав, дивлячись собі під ноги, почовгав по пилюці до палацу.

— Надто вже круто ти з ним обійшовся.

— Ти захищаєш його? — в очах Олеся не лишилось і тіні тієї грози, що пронеслась щойно над вузеньким ґрунтовим шляхом, одне тільки щире захоплення. — Мій світлячку… А я боявся, що ти розгніваєшся. Вибач його, він ще дитина.

— Діти… вони так гостро все відчувають.

— А в тебе є діти? Десь там, далеко, звідки ти прийшла?

— Я ж казала Зоряні.

Вираз обличчя у короля із засмученого став грайливим.

— Буду щасливий довести тобі, що я — не Зоряна.

— Та ні, — Лана вдавилась смішком, який поволі, але дуже знайомо переходив у стогін. — Я не те хотіла сказати. Олесю, а може, не підемо до мами Ганни?

— Давай не підемо, — охоче пристав він на цю пропозицію. — А що будемо робити? Повернемось до палацу чи погуляємо за містом?

— За містом, — краще буде, якщо її не душитимуть стіни. Сповідь — їй зараз потрібна сповідь, потрібна, як кисень, як вода… Ось тільки чи потрібно це Олесю?

— А що ти хочеш мені розказати? — король взяв Лану за руку. — Щось болісне для тебе, важке? Не соромся, я прошу, кохана. Я прийму від тебе все.

— Усе? Як самовпевнено з твого боку — обіцяти таке, — Світлана слабко всміхнулась тремтячими вустами. — Ти не можеш знати, що я тобі розповім.

— Знати не можу, та я відчуваю. І обіцяю тобі знову — прийму все.

Лана кивнула, в неї перед очима все розпливалось, втрачаючи чіткість — і лице Олеся, і білі хатинки ткаль за його спиною, і єдине, чого їй хотілося в ту мить — знайти забуття в обіймах коханих рук. Та забуття, котрого вона прагнула, на цьому світі не було, вона знала, бо шукала його, чого тільки не робила, щоб знайти — і все марно, ані хвилини, ані секунди наяву, тільки у сні — без сновидінь… отак вона і вижила. Просто вижила. А хочеться ожити.

Глава 15

Вони мовчки вийшли з міста. Борислав, котрий стояв на воротах, провів чужинку злостивим поглядом. Якось швидко забулося, що вона виконала його прохання-благання, і врятувала короля, пам’яталось лиш те, що з цією чаклункою король зганьбив честь свого роду, зрадив обов’язок і королеву. Лана ці вогняні стріли, що летіли з очей юнака, відчула спиною, але не озирнулась — навіщо? Мовчи, навіть коли тебе питають — виправдання є визнанням вини. По містку вони перейшли через Змійку і довго, так само в тиші, брели до Чорного лісу. Сердитий, але теплий вітер-наглядач штовхав високі трави в спину, і ті слухняно кланялись їм у пояс; високе синє небо аж дзвеніло від своєї кришталевої прозорості, і гіркуватий аромат рути здіймався у повітря так густо, що ввижалось, ніби від квітів йде димок… Вони дійшли до узлісся, і тільки тоді Лана помітила, що галявина, на яку вони вступили, якась дивна — невеличка, поросла травою, як і все тут, але з кількома крихітними, лисими горбочками, схожими на… перш ніж Світлана усвідомила, на що ж вони схожі, Олесь вилаявся — що траплялося із ним украй рідко, схопив її за руку і глухо наказав:

— Ходімо звідси!

— Що таке?

— Ходімо, кажу тобі!

— Це цвинтар?

— Так, — на лиці короля проступила така мука, що Лана ледь не заплакала. — Цвинтар. Я так замислився… пробач. Я не повинен був вести тебе сюди.

— Кого ж ви тут ховаєте? Дітей? — дівчина окинула оком крихітні могилки. — Ні, не просто дітей, а немовлят, я вгадала?

— Не зовсім. Якщо підеш зі мною, я розкажу тобі. Тут не місце для балачок.

Лана кивнула. Вона і сама відчула, що спокій, умиротворення, яке зійшло на неї ще мить тому, зникло без сліду. Душу охопили важкі відчуття — їй марились стогони, ридання, благання і крихітні ручки, схрещені в одвічному жесті захисту — жесті, який так і не зміг нікого захистити. Бредучи за Олесем подалі від того заклятого місця, вона здригалась, все намагаючись вкутати шию в той кожушок без рукавів, що його накинув їй на плечі Олесь — а був же літній, спекотний день. Вони нарешті зупинились — десь посеред поля, і Лана безсило опустилась прямо на зігріту сонцем, розпашілу від млосного літа землю, почуваючись так, ніби тяжко працювала цілу добу, без сну та їжі. Трохи повагавшись, Олесь сів поруч і поклав долоню Світлані на плече.

— Ти впевнена, що хочеш це почути?

— З тих пір, як я з’явилась тут, я ні в чому не впевнена, мій пане, — гірко відказала Лана, пестячи пальцями суцвіття рути. — Та, не знаю, звідки в мене взялося таке враження, але воно взялося — і я думаю, що повинна це почути.

— Ну що ж… ти зробила свій вибір, не маючи його, як і я колись, — король зітхнув. — Ти ніде не бачила в нас цвинтаря для дорослих, чи не так? Звернула на це увагу?

— Звернула. І спиталася Зоряни.

— Не мене?

На зблідлих губах Світлани промайнув усміх.

— В тебе багато справ державної ваги. З того, що вона пояснила мені, я зрозуміла, що ви спалюєте своїх мерців.

— В Рутенії люди живуть довго і помирають рідко, — долоня короля перемістилася з плеча їй на шию; довгі пальці ковзнули по підборіддю, Лана трохи відкинула голову і завмерла на мить, насолоджуючись цим дотиком. — А коли вони все-таки йдуть від нас до вічного Світла, ми віддаємо їх вогню, одному з його втілень. Але ті, хто ніколи не бачив світла, не можуть бути спаленими. Щойно ми з тобою відвідали цвинтар небажаних дітей.

— Яких?

— Небажаних.

Лана не знала, як це сталося, але все подальше вона зрозуміла без будь-яких пояснень.

— Там усього… кілька могилок.

— Чотири, — уточнив Олесь. — Се рідко буває, дуже рідко, проте все ж таки трапляється. Це наш сором, наш біль, це тавро на чистому чолі Рутенії, та від сього нікуди не дітись.

Нікуди.

— У нас вважають — якщо дитину не хоче батько, вона народжується жорстокою і грубою; якщо вона не бажана для матері — вона вродиться підступною і ницою; усі підлоти чинитиме крадькома, не підводячи очей. Але якщо дитятка не бажають обоє батьків, воно не народиться взагалі.

— Себто як? Мати буде вічно вагітною?

— Ні. Я неправильно пояснюю, мабуть… Навпаки, малюк прагне якнайшвидше полишити ту утробу, яка не хоче носити його; він не бажає чути над собою биття того серця, яке лишається холодним до нього, тому і родиться завчасно. З тих чотирьох… одне лише встигло ковтнути повітря, а інші… родилися мертвими.

— Знаю. Я знаю, Олесю, та я… я думала інше. У нас… жінки, які не бажають дитину, вони… йдуть до лікарів, і позбавляються від неї рано… на третьому місяці десь.

— Жахливо. Твій світ божевільний, чаклунко.

— Це точно.

— А ти?

— Я? — Лана здригнулась. — А що я?

— Що сталось із твоїм сином?

Вона не стала питати, звідки він дізнався, і не намагалась визнати, чому вирішив, що то був син. Вона просто притулилась щокою до його плеча і почала оповідати, дивлячись на ліс, чорний, як і її спогади.

— На світі є одне місто, Олесю — прекрасне, магічне місто, застигла у камені симфонія краси. Я жила там певний час, і там зустріла своє перше кохання… велике кохання. Ми вчилися разом, і думали побратись, і все було б чудово, якби не те, що я вважалась надто молодою для шлюбу.

— Скільки ж тобі було? Дванадцять?

— Сімнадцять. Я тільки почала навчання, він закінчував його, а батьки мої — мама і тато — вони були проти. Вважали його лиш спокусником, котрий награється мною і кине. Це було не так. Він справді покинув мене, але мимоволі. Він помер. Я казала тобі.

— Так, люба. Хвороба, така, як у мене.

— Ну от, він пішов до Вічного Світла, забравши із собою половину мого серця, а я, юна і розгублена, невдовзі дізналась, що матиму від нього дитину. Я була такою щасливою, Боже! — від тої згадки очі Лани прояснішали. — Я перервала навчання — це можна було робити, і повернулася в те місто, де я народилась, до мами і тата. Я думала, вони підтримають мене.

— А вони не підтримали?

— Ледь не вбили.

— За що?!

— Бо я носила під серцем байстря.

— Пробач, але що означає се слово — «байстря»?

— Безбатченко. Незаконна дитина.

— Я щось нічого не втямлю, — проводячи пальцями по очах так, ніби знімав павутиння облуди, промовив Олесь. — Це як — незаконна дитина? Хіба ж то бувають такі?

— В моєму світі, — кладучи іронічний наголос на «моєму», зізналася Лана, — вважають, що дитя, народжене поза шлюбом, незаконне.

— А чим воно гірше за того, яке народилось у шлюбі? Воно що, безноге, безруке? Усі діти — дар Світла!

— Мій пане, в нас так ведеться з давніх часів — дитина, народжена без батька, є ганьбою для своєї матері.

— Твій син був для тебе ганьбою?

— Ні!

— А шлюб? Як у вас укладається шлюб?

— Донедавна було так — пара йшла в спеціальний дім, де жінка, яку призначила держава, реєструвала їхній шлюб, і…

— Що робила?

— Засвідчувала їхнє бажання бути разом.

— Так, я зрозумів. Якась стороння жінка оголошувала пару подружжям, і це вважалось законним. Вона була обрана Світлом?

— Не думаю.

— А шлюб був до скону?

— Ні. Можна було звернутись в той самий дім, але до іншої жінки і розірвати шлюб.

— Мій світлячку, ти не сердься на мене, але ваш державний устрій — то справжнє божевілля. І після того ви ще називаєте народження дитини поза такими, із дозволу сказати, узами, гріхом? Я не бачу різниці!

— Зате її бачили мої батьки. Їм було так важливо, що скажуть люди. Вони мали бездоганну репутацію, і, хоча ні у що не вірили — ані у Світло, ані в Темряву, були переконані, що думка оточуючих про них є найголовнішим у житті. Ось у це вони вірили — у громадську думку. Я їх зганьбила — так вони сказали. Вони не зможуть дивитись людям у вічі, говорили вони, і вимагали, щоб я позбулася дитини.

— А у вічі своєму віддзеркаленню могли вони дивитись після того? — тихо, але з такою люттю спитав Олекса, що Лана аж здригнулась.

— Та певно, що могли. Ось тільки я відмовилась. Ні за яку ціну, сказала я їм, я не дозволю вбити дитину Сергійка — так його звали, хіба що вкупі із собою. І вони відступились.

— Щось я не вірю.

— Якби тоді я була така недовірлива, як ти нині, все було б інакше. Бо я — я їм повірила.

— А ким вони були, твої батьки? Землеробами чи ремісниками?

— Лікарями.

Тато — гінеколог, а мама — терапевт.

— І ти вчилась на лікаря?

— Майже.

— І що ж було далі?

— О, далі все було жахливо, — вуста вже погано слухались Лану, вона вимовляла кожне слово з підкресленою чіткістю. — Мене поклали в лікарню… у дім для тяжко хворих, бо я… від нервового потрясіння, сказали мені лікарі, я можу втратити дитину, і, якщо я хочу її зберегти, мені слід перебувати під їхнім постійним наглядом. А я хотіла зберегти її… його. Я вже знала, що це буде хлопчик.

— Маленька…

— Не треба, не заважай мені, бо я… не треба. Я послухалась лікарів, я робила все, що мені казали, було вже повних шість місяців, ішов сьомий, я почувалась погано, але надії не втрачала. А мій батько… він був у тій лікарні головним. І він давав мені ліки… зілля. Щоб підтримати мої сили, повторював він, усміхаючись.

Що це, тату?

Вітаміни, доню. Просто вітаміни. Ти така виснажена — ти ж хочеш добра своєму малюку, чи не так? Я зроблю один укол своїй маленькій дівчинці, а потім вона засне. Один, а тоді ще один… і все буде добре, Лано. Хвалити Бога, ти ще нічого не тямиш у ліках, перший курс факультету фармації — і той не закінчений. Спи, мала, і слухайся татка.

— Лано, невже він зміг?

— Зміг, і мама знала все це. Не брала в цьому участі, але знала. А я не знала — до самого кінця. Навіть коли в мене серед ночі почалися перейми, я не запідозрила нічого лихого — з їхнього боку. Я просто подумала, що втрачаю дитину через слабке здоров’я. Все просила покликати маму і тата — вони не прийшли, — Лана заплющила очі, та дрібні солоні капельки все одно стікали на щоки з-під повік. — Мене поклали на стіл, навколо метушились лікарі, вони щось говорили, перемовлялись між собою, казали, що, може, доведеться різати мене, аби дістати дитину…

— Лано…

— Ні-ні, нічого. Не довелося. Хтось із присутніх зронив — а чи не прив’язати її, бо, якщо доведеться давати наркоз… снодійне, то щоб не металась. Але все обійшлось. Біль був пекельним, я і слів не доберу, щоб описати все це, і коли все скінчилось, запала дзвінка тиша — знаєш, буває така, коли всі мовчать, а потім її розпороли слова одного з лікарів… він думав, що я зомліла, не чую, і сказав: «Ну, нарешті, бо я боявся, що батько забагато дав їй того зілля» — назвавши ліки, спеціально створені для викликання переймів. Та йому не пощастило — я була при пам’яті, і все чула. Все. Олесю…

— Що, моя люба?

— Ти ж воїн, правда?

— Так.

— Чи бував ти колись пораненим?

— Так.

— Стікав кров’ю, не маючи змоги навіть ворушитися, не те що йти?

— Таке траплялось.

— А потім, немов піднятий невидимою силою, все ж вставав та йшов у бій, ведучи за собою своїх жовнірів?

— Бувало.

— Зі мною теж таке трапилось — тоді. Я скочила — се так дивно було: ось я лежу, мов розіп’ята, а в наступну мить вже стою боса на холодній вогкій підлозі, і всі витріщаються на мене, мов на мерця, який ожив. А мій синочок… мій маленький хлопчик… він був ще живий. Його тримала одна жінка, і я… — Лана глибоко вдихнула повітря і схлипнула. — Треба було їм усе-таки прив’язати мене. Дарма вони цього не зробили.

— Ти відняла в неї сина?

— Вихопила. Вона не дуже й пручалась. Я тримала його на руках усього мить — живого. Він був у крові, в слизі, намагався вдихнути, потім пискнув і вмер. Найпрекрасніше дитя, яке я будь-коли бачила. Моє дитя. І очі… він мав татові очі. Очі Сергійка, які знову закрились назавжди.

— Мені так шкода, — Олесь обійняв її, і вона пригорнулась до нього, впершись носом у нагрудне шитво на його сорочці, і змочуючи полотно рясними сльозами. Від вдячності, що він не намагається нагромадженням порожніх слів зарадити тому, чому вже не зарадиш, та від тої картини, що повстала перед очима так ясно, ніби трапилась вчора, Лана схлипнула.

— Мене хотіли втримати. Вкласти на ноші, але не вийшло. Я вирвалась від двох дужих мужиків, вибігла з родильного залу і помчала по коридору, тримаючи на руках тільце мого… мого хлопчика. По ногах мені текла кров, знов почалися перейми, слабші, звичайно, бо мав вийти послід, а я бігла! Великі розумники сказали потім, що то був шок. Поняття не маю, як вони здогадались! А я заскочила до…

Батькового кабінету.

— До кімнати, де мої… ті люди, які зачали мене, чекали на звістку, як усе пройшло, як — вдало чи ні — убили їхнього онука, і… — Лана судомно ковтнула, — поклала сина на стіл батькові. Прямо на стільницю, завалену паперами… грамотами. І вийшла геть. Я знепритомніла біля тої кімнати, але вже за порогом. Не на їхніх очах. Це втішало мене — це було єдиним, що мене втішало.

— А що ж із сином?

— Я поховала його на цвинтарі біля своєї бабусі. Ті… мої батьки не наважились відмовити мені, бо я робилась несамовитою від кожного їхнього слова. Я їх бачити не хотіла. Звісно, вони на це не розраховували. Якби отой бовдур не проговорився, ми і досі жили б разом, у мирі та злагоді — я і дві потвори в масках людей та білих халатах.

— То пусте. У нас лікарі носять біле. Це символ чистоти — служіння людям і все таке інше. Втім, мати невдовзі померла — вона… Її…

Збила машина, за кермом якої сидів п’яний водій.

— Вона загинула. А я поховала сина… я хотіла назвати його Григорієм… та він… коли я думала про нього, як про живого… який мав ім’я… мені ставало ще гірше… хоча здавалось, що гірше нікуди… — і повернулась на навчання до того магічного міста, про яке говорила тобі на початку. Воно і врятувало мене. Сповивало своїми сивими туманами, причаровувало красою старовинних будинків, лікувало щирістю городян, заворожувало ароматами кави — ти, певно, не знаєш, що це таке…

— Ні, знаю, чому ж — це такі маленькі зелені зернятка, нам їх привозять заморські купці. Зернята ці обсмажують, а потім із них варять гіркий напій. Я його не люблю.

— То ти не львів’янин. Я прожила там п’ять років. П’ять років в оточенні залицяльників і привидів минулого. Останні мені подобались більше. Кумедно, але всі хлопці називали мене світлячком — вважали, що я осяяна світлом, — Лана пересмикнула плечима. — Хіба що потойбічним.

— П’ять років? То тобі двадцять три?

— Двадцять п’ять, мій пане. Насправді — двадцять п’ять.

Лана помовчала, очікуючи, що Олесь виступить з приводу того, яка вона стара, та він мовчав. І зовсім не це було в нього на думці — ясні блакитні очі дивилися на неї з любов’ю та великим співчуттям.

— Світлано, — нарешті урочисто почав король, вперше назвавши її повним іменем, — важко жити з тим, в чому ти дійсно винний, але плекати в серці вину, яка тобі не належить — то просто неможливо. Навіщо ти себе караєш, люба? Що ти могла зробити?

— Я? Не довіряти їм. А я повірила.

— І я б теж повірив. Вони ж твої батьки. Вони народили тебе, зростили, виховали, мали б бути опорою тобі в юності, як ти їм у старості. Звичайно, ти їм довіряла.

— Олесю, годі. Чи не ти казав п’ять хвилин тому, що не повірив би у їхню зміну?

— Я те сказав, послухавши тебе та оповідь твою, — король гладив її по волоссю, і від того Лані робилось тепло. Знесилена сльозами та важкою розмовою, вона принишкла, мов мишка. — Але життя не розповідь, кохана. Твій біль ніколи не вщухне зовсім, я це знаю, та не ятри собі серденько тим, у чому ти не винна.

Не в силах більше сидіти, Лана відкинулась горілиць на траву. Олесь схилився над нею, опершись на лікоть, і зазирав їй в обличчя. Нема вини… як їй бажалося повірити у це! Як кортіло викреслити з пам’яті той біль, що кислотою роз’їдав їй серце, ті безплідні докори самій собі, те самобичування, яке нічого не змінило… Піднявши руки, Лана хотіла обійняти Олексу; він відсторонився.

— Якщо це тільки вдячність, то не треба.

— Ти вже роздумав?

— Я? — сміх короля луною рознісся над полем. — Я хочу бути впевненим, що ти це робиш добровільно.

— Який же може бути примус?

— Лано, ти сама можеш примусити себе, навіть не знаючи того.

— Я розумію. Зараз я страшна. Заплакана, стара — за вашими мірками. І ще таке про себе розказала… Мабуть, ти відчуваєш до мене відразу!

— Я хочу тебе більше, ніж можу те виказати; я захоплююсь тобою, я… — Олесь повагався, та все ж промовив, — я кохаю тебе.

— Оце навряд чи! — Лана спробувала підвестись, але монументальний торс Олеся, що нависав над нею, мов гранітна брила, трохи затрудняв цей маневр, і, кінець кінцем, вона впала назад, в густу траву. — Ти ще не знаєш, що було в моєму житті після того, як я повернулася зі Львова до свого рідного міста! Я…

— Що — ти?

Не можу. Не можу се сказати!

Що, раба Божа Світлано, сміливості забракло? Допомогти?

— То що, моя єдина?

— Єдина… тільки знаєш що, Олесю? Тебе я не маю права так називати. Я… мені важко зізнаватись, проте…

— Як важко, то мовчи. Я знаю, що ти хочеш мені сказати. Та те все не має значення, серденько. Ніщо не має значення, адже ти тут, зі мною.

— Я не невинна дівчинка.

— Хіба я того прошу? І хто сказав, що це важить щось для мене? Чи в чоловіка, чи в жінки, головне — невинність душі.

— Замість душі в мене чорне провалля.

— Ні. Ти помиляєшся. Я доведу тобі. Твоя душа чиста, як джерело, як та вода, що стікає з високих гір. Ти бачила, які вони прозорі, гірські річки? Їхня вода струменить по камінню, і зносить весь бруд, навіть якщо він є. А в тебе його й не бувало. Ніколи, щоб ти там не говорила собі, щоб не придумувала. Мій світлячку, кохана… прошу, будь моєю.

Лана знала тільки одну жінку зі свого минулого життя, яка встояла б перед цим тихим проханням — це була знаменита Лом-баба над Дніпром. Але Лом-бабу зварили з титану, а її, щоб там не говорили на фірмі, все ж робили не з металу, і не зварники, а татко і мама.

— Я згодна, — прошепотіла вона.

Олесь довго дивився на неї і мовчав.

— Я не дам тобі відступитися, — кінець кінцем озвався він.

— А я й не відступлюся.

І тоді король поцілував її. Вона пізнала, що його губи солоні на смак, і трохи здивувалась, доки їй не сяйнула думка, що це її ж сльози, зібрані його шукаючими вустами. Її руки нарешті зімкнулись на його плечах, та не знайшли там спокою і помандрували по грудях, наткнулись на пасок, розв’язуючи його нетерпляче, як ненависну перепону, потім, упоравшись із вузлом, ковзнули під сорочку. Олесь застогнав. Допитливі трави схилились над ними, на сей раз без вітрової підказки, та Лані байдуже було до тих зацікавлених суцвіть і билинок; вона майже непритомніла від незнайомої, вогнистої насолоди, гострої, як лезо, по якому ходила сім років свого життя. Такого в неї не було навіть із Сергійком, не кажучи вже про численних «партнерів», із якими вона спала, для того, щоб… а, власне, для чого? Заради кар’єри? Дурня, вона і без того могла б досягнути багато!

Шукала забуття в холодних обіймах чужаків? Безумна.

Ось її забуття, її щастя, її серце, що б’ється на коханих губах від цілунків, її все… Вона дивилась вгору безтямними очима, і не могла відрізнити, коли споглядає небокрай, а коли — блакить Олесевих очей, вона вся розкрилась, як квітка, напоєна дощем після тривалої посухи, її волосся розметалось по землі, переплуталось із п’янкими, духмяними травами, і від того теж запахтіло, звиваючись, мов кучерики хмелю, і Олесь занурював у нього лице, здавалося, теж захмелівши від нього — від неї.

Скажи це!

Не зараз!

— Олесю!

Вони ще довго не розмикали обіймів, Олесь пестив її тіло, і Лана сама собі здавалась глиною у вправних руках гончаря, які без зусиль надають глевкому матеріалові бажаної форми. Поволі вечоріло; небо додало сірості, зовсім трохи, до своєї пронизливої блакиті, зі Змійки потягнуло прохолодою. Король неохоче відпустив Лану.

— Мусимо повертатися до міста.

Вона зітхнула, підводячись. Тіла Лана не відчувала зовсім, зате за спиною, здавалося, виросли крила, і вона лиш дивувалася, чому й досі не злетіла. Олесь допоміг їй натягнути сорочку, вона нахилилась за спідницею і здивовано охнула, помітивши кров на внутрішній стороні стегон. Це не могло бути критичними днями, це Лана добре пам’ятала, то що ж це було? Хіба що те, чого вже ніяк не можна припустити? Розгублені сірі очі звелися на Олеся. Він приступився ближче, пригорнув її до себе, і голублячи, прошепотів, обпікаючи гарячим диханням шкіру на скроні:

— Я ж казав тобі, мій світлячку, головне — це невинність душі.

Глава 16

Пройшло ще два тижні, сповнених жагучого, пронизливого щастя. Забороненого щастя — останнє Лана відчувала все гостріше щодня. Вона вже не була певна, чи хоче піти звідси, зате в тому, що і залишатись їй не можна, переконувалась на кожному кроці. Милі мешканці Зорева ледь не кидали в неї камінням; Лана підозрювала, що і до того недалеко. Коли вона йшла вулицями міста, від неї не тільки люди, але й коні сахалися; злостивий шепіт за її спиною став незмінним звуковим фоном її прогулянок, особливо тих, у яких її супроводжував не король, а мама Ганна чи Зоряна. Дні бували важкими, а ночі — прекрасними. Світло, якому вклонялася вся Рутенія, не дуже благоволило до Лани; темрява була куди більш прихильнішою до неї. Дні Олеся належали державі та королеві — Світлані належали ночі. П’яні, вже серпневі (тут серпень прозивався «врожайником») ночі, заціловані, заголублені до нестями — їх Лана любила, кожну чекала із завмиранням серця, і кожна могла стати останньою для них із Олесем — Лана це знала. Одного разу, повертаючись на світанні до своїх покоїв, вона почула, як сварились Роман і Зоряна, і, причаївшись в одному з невеличких альковів, що були рясно розкидані по замку, немовби навмисне для таких випадків, вирішила прислухатись.

— Я забороняю тобі водити з нею дружбу! — вигукував радник гнівно. — Що б ти і близько не підходила до неї, чуєш мене?

Про кого він говорив, здогадатися було неважко Світлана дуже зацікавилась відповіддю Зоряни.

— Я чую тебе, мій пане. Тебе чує весь замок, якщо не все місто!

— Ти виконаєш мій наказ?

— Із якого це дива? Хіба я вже твоя раба? Ти купив мене, пане? Які ще накази ти маєш право мені віддавати?

— Зоряно, — в голосі радника почулась благання, — так буде краще.

— Для кого? — а тон, яким це мовила її подруга, аж видзвонював кригою.

— Для всіх.

— О, звісно — для тих боягузів, що спершу ледве не падали перед Даною навколішки, благаючи врятувати короля, а коли вона се зробила, відвернулись від неї, немов від пранцюватої. І ти хочеш, щоб і я так вчинила, Ромку? Щоб зреклася дружки? І ти мене любитимеш такою?

— Та вона ж звабила короля, — не відступався Роман. — Залюбила його в себе, змусила забути присяги! І ти захищаєш її?

— Ти що, насправді віриш, що можна до чогось змусити дорослого мужчину, залюбити його в себе і звабити без його бажання? — Зоряна шумно зітхнула. — Боюсь, якби весілля відбувалось нині, із Чорного лісу ми з тобою не повернулися б.

— Кохана, не кажи так!

— А як мені казати?

— Своєї клятви я дотримаю!

— А яку ж зламав король?

Ромко замовк.

— Ну, що ж ти? Мову відібрало? То я зараз нагадаю!

— Зоряно…

— Та годі! Буде з мене фальші! Він дбає про країну? Дбає! Що, він усунувся від справ державних? Аж ніяк! Чи кохання заважає йому виносити справедливі присуди, мислити ясно та неупереджено? Аніскільки! То чому б вам усім просто не дати йому спокій! Йому і Лані?

— А шлюбні узи? Вони священні!

— А ти піди, — голос Зоряни змінився із сердитого на вкрадливий, — І нагадай про це королеві.

— То все плітки! — сторожко випалив Роман. Жінка засміялась.

— То ти ще й сліпий!

— Ти не боїшся, що тебе скарають за наклеп на королеву?

— Мене? А в чому ж наклеп? І хто це чує? Чи, може, ти ще й викажеш мене?

— Зоряно, як ти можеш припустити…

— Романе, прошу, досить вже квоктати! Уже сонце зійшло, мені пора ставати до роботи, — після свого весілля Зоряна отримала підвищення, і тепер, як управляюча, наглядала за всіма покоївками замку. — Ті ліниві дівчиська тільки і знають, що накидати на хлопців вабним оком, а як до праці, то шукай їх, як мишей, по темних норах та глухих кутках! Де всі й подінуться! А скоро бал Великого Врожаю, і роботи в палаці стільки, хоч би впоратись!

— Люба, я просто не хочу, щоб у тебе були неприємності.

— Я теж цього не хочу, — серйозно мовила Зоряна, вже відходячи — її голос, від даляючись, розчинявся у глибині коридору. — Але і від Лани не відступлюсь! Що судилося, того не минути!

Залишившись самим, Ромко ображено пробурмотів, якраз минаючи альков, у якім принишкла Світлана:

— Я, мабуть, вкрай поганий радник. Моїх порад ніхто не слухає, не кажучи вже про накази! От лихо!

Того ж дня, завітавши до урочища ткаль, Лана довго допитувалась у годувальниці, чим Зоряні загрожує дружба з нею, і що взагалі тут коїться. Проте мама Ганна виявилась тою ще партизанкою; практично на всі питання вона відповідала «я не можу сього сказати» так твердо, що всі подальші розпитування були лиш марнуванням часу. Втім, одну вельми цікаву річ Лана все ж дізналась. Королева Ія була донькою Світозара, якого ткаля Ганна давно і затято ненавиділа.

— Це давній звичай, — говорила годувальниця, аж зубами ляскаючи від «приязності» при згадці про Світозара. — У нас так вірно, так міцно держаться за давні звичаї, що інколи і руки зводить, а вірність ця вилазить боком. Завжди, від самого відтворення Світла кожен правитель мав одружитися з донькою верховного жерця. Ні про яку любов там не йдеться, се чистий розрахунок, всі це знають, а носяться ж із шлюбом цим, як дурень із глиняним свистком. Щоразу це ставало ще гірше; якщо перші дівчата з роду жерців та великих магів ще являли собою щось путнє, то кожне наступне покоління видавало на-гора таку красуню, що тільки тримайся. Ті дівчиська вже в люльці знали, що вони — майбутні королеви, і поводились відповідно — ані шани до старших, ані поваги до мужа, нічого. Ну, наша Ія всіх переплюнула. Бували гонорові панни, приміром, жінка Гурія — отого, що не повернувся з Чорного лісу, та ще цяця, але і її нинішня королева за пояс заткнула. А все чому? Бо хтось колись сказав, що закоханий король гірший за холопа! Що він, думаючи про свою любов, закине всі державні справи!

— У нас теж так вважають, — тихо сказала Світлана.

— Прекрасно! Чудово! А чим же ліпший нещасний король?! Той, хто думає про свою недолю, теж не дуже годиться в правителі, правда ж? Та хто на се зважає!

— Роман звелів Зоряні триматись від мене подалі, — сумно зізналась Лана. Очі годувальниці спалахнули.

— Ото ще мишеня! І це мій син! То що ж відповіла йому дружина?

— Сказала, не зрадить мене. Та тільки я хотіла б знати, у що їй виллється та вірність?

— А ось цього тобі знати не треба, — грубі, натруджені пальці крупних рук сплелися в замок, а біла, любовно розшита червоними кетягами калини, сорочка раптом дивним чином стала здаватись яскравою на тлі шкіри Ганни, в якій не лишилось ні кровинки. — Кожен сам відповідає за себе, за свій вибір, і знає, на що йде. Зоряне теж це знає.

— Щось це мені не подобається, — замислено відзначила Лана, підводячись. — Коли б їй той вибір та боком не виліз!

— Зробила б вона інший — я б прокляла її!

— Її, не сина?

— А в сина присяга така, він вибору не має! — ткаля Ганна зітхнула, проводжаючи очима струнку фігурку Лани, і додала тихенько, так, щоб та не почула. — Як і король!

Засмучена цією розмовою, Світлана повернулась до своїх покоїв і сіла біля вікна, котре, на відміну від попереднього, було щедро розширене ледь не на всю стіну, так, що з нього було видно і круглу сторожову вежу з дозорчими, котрі статечно походжали навколо неї по кам’яному, огородженому балюстрадою, виступу, і товсті мури міста-фортеці, де тепер пройде, напевне, все її життя. Її життя… підняте, мов шкідливе кошеня, невидимою рукою у повітря, і кинуте через тисячоліття та світи невідомо куди… у що воно перетворилось? У жмут болю, у новий клубок непролитих сліз? Там вона була самітницею по своїй волі, тут вона парія через кохання. Кохання… тепер воно говорить із нею замість Господа, його вона лиш чує, а Бог мовчить… чи ні? Бог є любов — так її вчили. В Рутенії Господа називають Світлом, а її тезка Світлана є кимось на зразок Богородиці. А ще вони тут дуже шанують шлюбні узи. Королева скоро дочекається прижиттєвої канонізації через те, що чоловік її злигався з чужинкою, і буде зватися затим «Великомучениця Ія». Ось тільки очі в тої великомучениці дивні — у них постійно палає вогонь зловтіхи, так, ніби все йде, як вона того бажає, і захоплення (назвемо це так) її мужа лишень грає їй на руку. Лана пам’ятала цей погляд дуже добре — якось вони з королевою зіткнулися в коридорі; вона виходила від короля, а Ія йшла туди, задерши вгору гостре, мов спис, підборіддя, що ще гострішим видавалось від пихатого виразу пихатого ж обличчя королеви. Лана відступилась, даючи дорогу, але королева зупинилась, і стояла так доти, доки Лана не звела опущені очі, чекаючи зливи докорів чи навіть і брутальності — адже Ія мала на це право. Але нічого такого не сталось. Трохи хрипкуватим, із того ґатунку сексуальних, чуттєвих голосів, від яких мужчини божеволіють, королева спитала:

— Ну, і як він тобі?

— Даруйте? — звісно, Світлана чудово втямила, про що питала королева, і оте її «даруйте» було радше спробою відтягнути неприємну розмову — а що, як Ія дійсно повірить у її некмітливість, чи — чим дідько не жартує! — із розумінням поставиться до цієї спроби гідного відступу. Та, певно, відступ гідним не буває, а королеву не так-то й легко збити з пантелику.

— Він добрий коханець?

Бурштинові очі аж виблискували, немов там, у зіницях, оселились оті блукаючі вогники, що збивають зі шляху довірливих, необережних мандрівників та заманюють їх на болота, у трясовицю. Лані почулося чавкання — чи це не її нога, зробивши перший необережний крок, уже загрузла в баговинні?

— Мене, принаймні, він не б’є.

Ія засміялась і сміх в неї був гарним, глибоким, грудним. У ній усе було гарним, вимушено зізналась сама собі Лана, зціпивши зуби, аби не сказати щось образливе, або, спаси Біг, не заплакати. Усе — окрім того незаперечного і прикрого, лише для неї, Світлани, факту, що вона — дружина короля.

— Та він і мухи не зобидить. Я ж не про те.

— Те, про що ви питаєте, ви маєте знати краще за мене!

Королева засміялась ще дзвінкіше.

— А я не знаю, — жестом відпускаючи Світлану, сказала вона. Лана тоді все роздумувала, щоб це означало? Щире зізнання в тому, що між Ією та Олексою давно припинились інтимні стосунки? Але з чого б це королеві, стоячи посеред коридору, сповідатися в таких речах коханці свого мужа? Лана була впевнена, що Ія щось замислила, і пропасна веселість королеви була гіршою за будь-які докори. Проте обговорювати ці сумніви з Олесем Світлана не наважилась. Вона довіряла їх грайливому вітерцеві, що залітав до кімнати через широке вікно, і грався з її кучерями так ніжно, ніби гладив. Заспокоював… Хоч вітер. Королю вона ніколи не жалілась — кому потрібна коханка, яка постійно скиглить і ниє? Крім того, у Лани було дивне і не надто приємне відчуття, що їхньому з Олесем коханню судився недовгий вік. Навіщо ж отруювати короткі хвильки щастя питаннями, на які ніколи не буде відповіді, та сумнівами, які нікуди не зникають від озвучення? І Лана мовчала. Сидячи зараз на високій табуретці перед вікном, вона роздумувала над словами годувальниці Олеся про відповідальність за свій вибір. За будь-яку ціну, вирішила вона, необхідно довідатись, а що ж, за законами Рутенії, загрожує Зоряні? Ось тільки як це зробити?

Навряд чи Світозар погодиться надати їй із цього приводу безкоштовну юридичну консультацію, іронічно подумала Лана, підставляючи лице теплому диханню вітру. Стосунки між батьком та донькою чомусь нагадували вимушене перемир’я двох ворогуючих сторін, та все ж то рідна кров, а не вона — заблуда… Спитати у Романа? Визнавши отим своїм питанням, що вона почула — підслухала — його із Зоряною розмову? Ні, не годиться. Що ж, тоді… Олесь. Вона повинна знати. Лана підвелася, накинула на голову білуватий серпанок — його вона стала носити з тих пір, як хмурий Світозар заявив, що не годиться навіть чаклунці у королівських покоях ходити з непокритою головою, і визирнула у передпокій. Молоденька челядниця, що дрімала там на купі вовчих шкур, рішуче викинутих пані зі спальні, підхопилась, усім своїм заспаним виглядом демонструючи готовність прислужитись:

— Чогось бажаєте?

Лана зітхнула. Вона була абсолютно не привчена до того, що хтось виконує її розпорядження, тому і віддавати їх не вміла, попереджаючи кожен свій наказ такою кількістю прохань, що Зоряна, чуючи це, тільки досадливо морщилась. Хитрі ж покоївки, котрі мінялись на варті біля Ланиних покоїв, мов ті солдати, дарма що були зеленими, як яблучні пуп’янки у червні, дуже швидко збагнули, що пані не вміє не те що прикрикнути, а навіть твердо звеліти щось, і тому оту от поступливу готовність на безбарвних личках ніякими конкретними справами не підкріплювали. Ось і ця… Лана ковзнула поглядом по дівчачій, ще не сформованій як слід фігурці служки… Росава, здається… так її звуть… поглядає на неї з такою відданістю, що, не дай Біг, мала б хвіст — відвалився б від вихляння, а дійде до діла, і пиши пропало. Простіше було б самій сходити до Олеся, але не варто занадто часто мелькати перед очима суворої Ради Старійшин, яка останні дні у повному складі, із незмінно набурмосеним Світозаром на чолі, стирчить у покоях короля, ходить за ним по п’ятах скрізь, куди б він не вирушив би, і, якби могла, мабуть, свого шпигуна і під ліжко б запхала. Ну, то, може, хоч щось корисне дізналися б ті сивочубі старці! Бо хоч роль Ради Старійшин і декларувалася в Рутенії, як суто наглядова — про це Лані сказав Олесь, на практиці гурт пенсіонерів зосередив у своїх тремтячих пігментованих руках владу, разів у десять більшу за владу короля — більшу, тому що реальну. А владу над владою мав Світозар, Великий Магістр Ордену Сяйва, Верховний Жрець Храму Відтворення Світла, Голова Ради Старійшин — Лана, зачувши повний перелік його титулів, ледь не скам’яніла, і саме тоді вирішила триматись від нього подалі. Поки що виходило не дуже, бо це саме означало б триматися подалі й від Олекси, але ж головне — добре почати, чи не так? Лана ще раз зітхнула.

— Росаво, спитай у володаря, чи не приділить він мені хвилину своєї уваги?

— Звісно, що приділить, — відказала Росава, смачно позіхнувши, і подивилась на пані як на причинну. — Хіба ви не знаєте? Уся його увага тепер належить вам.

— Позбав мене від своїх псевдонаукових висновків, — холодно промовила Світлана, нахабно користуючись тим, що всі покоївки губляться, чуючи від неї незнайомі слова, а перепитувати не наважуються. — Піди і спитай, що я звеліла.

Вираз блідого обличчя у Росави став такий, немов її на страту посилали, та все ж довелося покоритись. Від спальні Лани до покоїв короля було три хвилини дуже повільного ходу — п’яного ходу, можна сказати, а зважаючи на шлях в обидва кінці та власне на розмову з королем — сім. Швидка Росава впоралась за п’ятнадцять.

— Володар звелів переказати вам, що за хвилину сам тут буде, — відкопиливши губенята, доповіла покоївка. Весь її вигляд демонстрував велике незадоволення тією обставиною, що її, бідну та маленьку, дарма ганяли по палацу туди-сюди.

— Ось бачиш, він же зайнятий, — повчально відзначила Лана. — Добре, що я не стала відволікати його. Певно, державні справи…

— Які там справи, — Росава не втрималась і пирснула зі сміху — такою чудернацькою здалася їй наївність пані. — Він вам подарунок майструє.

— Який? — розгубилась Світлана.

— Принесе, то й дізнаєтесь, який, — меланхолійно мовила покоївка, згортаючись клубочком на шкірах, немов ледаче вовченятко. — Уже недовго лишилось чекати.

Пророцтво справдилось — Олесь увійшов до Лани, коли вона, схиливши чорняву голівку над шитвом, тихо чортихалась — стьожки ніяк не бажали влягатись на білім полотні красивими та рівними шовковими зшивками; всього й то треба було, що вигаптувати зеленим листочок на троянді, а виходило щось, по формі більш подібне до коров’ячої жуйки, виплюнутої за неможливістю подальшого використання. Віра Зоряни, яка ледь не силою запхнула цю заготовку разом із голкою Лані до рук, у творчі здібності подруги, як і практично будь-яка віра, виявилась сліпою. Скільки не билась Світлана над візерунком із рівнем складності, який осилив би і вихованець школи для альтернативно обдарованих дітей, у неї особисто нічого не виходило. Нитки плутались та рвались; разів п’ять вона колола собі пучки, а, вдягнувши раз наперсток, вона зрозуміла, що з ним шити не зможе взагалі, не кажучи вже про вишивання. Видовище її боротьби з народною творчістю було пекельним.

— А най би тебе підняло та гепнуло, — шепотіла Лана вишивці, не помічаючи Олеся. — Щоб тебе чорти вхопили, кляте павутиння, ну чого ж ти плутаєшся?! Ти що, вважаєш себе мапою маршруту нитки Аріадни?!

— Мені так подобаються твої заклинання, — засміявся Олесь, приступаючи до неї. Лана здригнулась, шитво випало з рук; вона підвелася, за звичаєм, що велів вітати короля тільки стоячи. — Особливо тим, що я жодного з них не розумію, а також тим, що ти, коли промовляєш їх, така хвилююча.

— Здоров’я і моці, мій пане, — Світлана вклонилась, не стільки за етикетом, скільки для того, щоб приховати недоречний усміх, у який мимоволі склалися вуста при виголошенні цього привітання. Чого-чого, а моці королю не бракує. Легені, правда, ще не дуже чисті, але чого ж чекати після крупозної пневмонії? Зате в усьому іншому — повний порядок. — Як ти спав цю ніч, любий?

Очі Олекси затягнуло димком — так, наче на блакитне, пронизливо літнє небо впав раптом сіруватий осінній туман. Як тільки не називало його це мале вперте дівчисько — любим і милим, рідненьким і жаданим, якось навіть «класним» — що це означало, Олесь не знав, але інтонації Лани йому сподобались. Ось тільки коханим вона ніколи не називала його. Ніколи. Ані в хвилини пристрасті, коли з вуст зриваються небажані, мимовільні, не завжди свідомі зізнання, що є напівправдою, напівмаренням, ані під час тихої бесіди; це слово, здавалось, вже плоттю обросло, проскакуючи поміж ними ще не впольованим звіром, а Лана все заплющувала очі і відмовлялась бачити його. Ну, що ж — на кожну стіну є таран.

— Ніяк. Очей не зімкнув, все мріяв про тебе. З тих пір, як ти пішла, пройшло так мало часу — і вічність. Я уявляв собі, як знову стискаю тебе в обіймах, як п’ю твої поцілунки, свіжі, мов вранішня роса, і як у тому світі, де ти моя, беру тебе за жінку по присязі. Кохана…

З усмішкою дивився Олекса на те, як зашарілася Світлана, піднімаючи свою вишивку, і на те, яка гарна його дівчинка, він теж загледівся. Струнка, як берізка, тонкий стан, підперезаний крайкою, і біла, із делікатного напівпрозорого батисту, сорочка; шкода, що Лана притискає своє гаптування до грудей, а то видовище вийшло б заманливим — стоїть вона спиною до вікна, із якого щедро ллється сонце, роблячи напівпрозоре полотно зовсім прозорим. Олесь картинно застогнав. Вишивка вдруге полетіла на підлогу, тепер вже не впущена, а безжально пожбурена. Лана в два кроки опинилась біля Олекси.

— Що болить? Де?

Тоненькі ручки потягнулись до його грудей, він перехопив правицю, приклав до серця, затримав так, і потягнувся до її вуст, шепочучи:

— Ось тут.

— Не треба, — вона ще намагалась пручатись, знаючи, що після першого ж цілунку стане розумною, мов мушля, і тоді прощавайте, розмови про справу, та куди там. Обійми Олеся були сталевими, а слова — шовковими.

— Сонечко моє…

— Олесю, не за тим я тебе звала!

— За чим же? Ми тут самі, я відіслав Росаву. Ти не хвилюйся…

— Ти мужній чоловік, мій пане, — Лана засміялась, відкинувши голову. Олесь обіймав її, і вона вже не боронилась, бо кожна мить його обіймів вартувала години буденного життя. — Як се тобі вдалося — відіслати? Я думала, що її можливо тільки винести із передпокою разом із шкурами! Чи ти будив її штурханами?

— Я просто покликав Зоряну. Покоївки її бояться, як вогню.

— Питання моє стосується саме Зоряни. Що їй буде за дружбу зі мною?

— Що ти сказала?

— Ти чув. Що їй буде за те, що ми дружимо?

— Нічого.

Сідай, погано. Відповідь дана надто швидко. Очі опущені, посмішка стала улесливою — ну, і кого ти хочеш обдурити?

— А як же це, Олесю? — торкнувшись пальцем прозорого камінця в його короні, із тихим докором спитала Світлана. — Це ж символ чистоти, чи не так? Навіщо ж ти його ганьбиш? Навіщо брешеш?

— Лано…

— Усі мовчать. Точніше, відмовчуються. Намагаються спекатись мене, загородитись від мене загадковими фразами; такою дивною сумішшю ірраціональності та мудрості у дусі екзистенціалізму.

— Я не…

— Забудь мою останню фразу. Вона не має стосунку до справи. Олесю, питаю ще раз — останній раз — що буде із Зоряною, якщо на неї накинеться ота ваша зграя скажених дідів?

— Вища Рада не…

— Вгадав. Мова йшла якраз про Вищу Раду. То що? Ти скажеш мені хоч що-небудь чи мені піти і попитати Світозара?

— Я обіцяю подбати про Зоряну, — мовив Олесь після паузи довжиною в сто років. — Присягаюсь Світлом, що не дозволю скривдити її. Крім того, у неї є Ромко. Це все, що я можу наразі сказати.

Світлана таки вивільнилась із обіймів короля — не те, щоб їй справді цього хотілось, а швидше так, від злості, від досади — на нього і на себе. Се вона так, заради красного слівця та більшої переконливості, докинула про Світозара, насправді ж і їй, і Олексі було ясно, як Божий день, що ні на які питання чужинки — тепер так і тільки так величав він Лану, терміново захворівши на амнезію щодо звертання «чаклунко» — голова Вищої Ради відповідати не буде. Та й аудієнцію він навряд чи дасть їй, хіба що для того, щоб придушити десь у темному кутку цю хвойду, як ніжно прозивалась вона серед широких верств мирного рутенського населення. Залишалося лиш одне — спитати Зоряну. Лана сповістила про се короля.

— Захрипнеш, — спрогнозував він.

— Чому?

— Бо доведеться повторювати те питання дуже часто, майже безперервно — і все одно ти не почуєш відповіді.

— Хіба ми з нею не подруги?

— Подруги. Саме тому вона й не відповість.

Помовчавши, Лана підійшла до ліжка і накинула на плечі кожушок, який подарував їй Олекса. Він добре вивчив цей жест — коли Світлану щось лякало, вона намагалась загорнути шию так, ніби їй було холодно. Ось і зараз овеча вовна, підперта біля комірця ніжними ручками, лягла навколо шиї так вишукано, як ніколи не лягали навіть горностаєві шкурки навколо витонченої шийки королеви.

— В мене мороз по шкірі побіг, — пояснила вона запитальному поглядові короля. — Судячи з усього, це має бути щось жахливе.

— Не треба сумувати, дорогенька, — прошепотів король чомусь сумно, немов заперечуючи власні ж слова. — Тебе я теж зумію захистити.

— Від кого, Олесю? Від чого? Се ж несправедливо — мені загрожує якась небезпека, а я навіть не знаю, звідки вона йде, і в чому полягає!

— Я зумію захистити тебе!

— А себе, Олесю? — щоки Лани розчервонілись, вже не від зніяковіння, а від гніву, груди уривчасто здіймались, ледь не рвучи тонку тканину сорочки, червоні коралі, мов налиті обуренням змії, ворушилися в такт сердитим словам. Гнів, породжений усвідомленням того, що нею знову маніпулюють, той, що свого часу підняв її над болем і безсиллям із заллятого кров’ю прокрустового ложа в родильній залі, знову запульсував у ній, і щоб не зірватися, щоб не дозволити собі наповнитись отим багряним рухливим злом, Лана зціпила зуби, подумки порахувала до десяти, і лише потім процідила із такою чіткою повільністю, що два слова здалися промовою. — Себе — зумієш?

Глава 17

Тоді Лана не отримала подарунок — король так розстроївся від її недоречної звички різати у вічі правду-матку, що вискочив із покоїв, мов обпечений. Лана не бачила його цілий день, і вночі теж не пішла до нього; наново вони побачились на світанні, в полі, куди Лана подалась за квітами для своєї спальні. Що робив там Олесь, вона не відала, але плекала надію, що чекав її, бо помахав їй рукою ще здалеку, а, коли підійшов, Лана помітила, що обличчя в нього бліде і змучене, печальне, але зовсім не сердите. Вже не сердите, нагадала собі Світлана, і, задерши кирпу, спробувала гордовито пройти повз нього — не вдалося.

— Чому ти не прийшла вночі?

— А ти сумував, мій пане? Дивно. Я думала, ти свою пиху візьмеш у ліжко! Нащо тобі інша коханка? Нащо тобі я?

— Світланко, що ти… ти не коханка для мене, — король вже зовсім знітився. А Лана, уповільнивши свою, і без того повільну, ходу, єхидно перепитала:

— А хто ж тоді я?

— Кохана. Ти просто кохана.

— Ну, що ж, мій пане, для мене се велика честь! Такої, мабуть, заброда і не гідна!

— Мовчи! — видихнув Олесь і зразу ж затулив їй вуста цілунком, вочевидь, не дуже вірячи у дієвість словесних заклинань. — Мовчи. Хотіла зробити мені боляче? Радій, тобі це вдалося! Усі кроки в коридорі я чув і відчував так ясно, ніби ходили по мені — там не було твоїх притишених кроків. Блукали якісь люди, гомоніли, я прислухався, і не пізнавав твого ніжного голосу. А вітер, що приносив мені з поля квіткові пахощі, забув прихопити ті аромати хмелю, якими напахчене твоє волосся. Що ще мені сказати? Я так хотів насититись тобою!

— А я тобі не потрава, — буркнула Світлана, звиваючись у кільці його рук, немов верткий горобчик у долоні птахолова. — І не напій.

— Ні. Ти любов моя. Моя любов… Коли я спрагу втамую, буде спраглою душа; коли утішу плоть, мій дух блукатиме голодний. Лише кохання наділяє тим, чим не наділять ні питво, ні їжа. Воно сильніше від болю та образ. Воно безмежне, щире, неосяжне. Я не хотів кохати, не хотів… — Олесь безсило опустив руки, і Лана, що так відчайдушно виривалась з його обіймів, і кроку назад не зробила. — Та раз тебе побачив і пропав.

Випущена на волю, Світлана вражено закліпала очима і, згадавши, за чим, власне, вона сюди прийшла, а також для того, аби чимось зайнятись, заходилась з нездоровим завзяттям зривати всі трави, що опинялись на її шляху. Олесь, так і не дочекавшись реакції на своє поетичне одкровення, з усмішкою, спочатку слабкою, а потім все міцніючою в міру того, як набирав об’єм пук трав у ручках Лани, споглядав на її бурхливу діяльність.

— Може, збігати за косою? — кінець кінцем не витримав він.

— Що?

— Ти збираєшся купити коня, моя люба? Вже й сіно запасаєш?

Лана розігнулась, вся майже сховавшись за оберемком билинок та суцвіть — та це вже не букет, а цілий сніп, жахнувся Олесь, вона ж ледь руки на ньому змикає.

— Ні, це для віслюка. У мене є віслюк — уже придбала.

— Кохана…

— Це не простий віслюк, а в короні. Він коронований, і від того вважає себе розумнішим за всіх інших віслюків на світі, — Лана роздратовано віджбурнула усе назбиране добро. — Він самовільно вирішує, що казати жінці, яку, за його ж словами — о, а я не забула зауважити, що цей віслюк уміє розмовляти? — він кохає, а що приховати від неї! Він дозує правду, як я ліки, і думає, що Бога за бороду вхопив! Він…

— Я тільки хотів захистити тебе!

— Брехнею?

— Мовчанням!

— Мовчання — не захист! Заради Світла, ти ж король! Як ти можеш не розуміти цього? У тому світі, звідки я прийшла, не так давно була країна — величезна імперія, зібрана з менших, силоміць приєднаних до неї, завойованих країн, і вона розвалилась. А знаєш, чому? Бо все там будувалось на грубій силі та брехні. І — на мовчанні!

— Моя маленька…

— Ні, я не маленька, любий. І не твоя. Твоя — це королева.

Від того докору Олекса смикнувся, мов від ляпасу, і на щоці біля ока засмикалась крихітна, майже невидима жилка, та цього разу Світлана не збиралася його жаліти. Випроставшись так, немов їй до спини палю прив’язали, вона прошепотіла:

— Олесю, благаю — нам лишилося так мало часу. Скажи мені, що відбувається?

Від цієї фрази король пополотнів. Він довго дивився на Лану розширеними очима, в яких плескалось море жаху, а потім тихо-тихо спитав:

— Ти йдеш від мене?

— Ні, доки ти не захочеш цього.

— Отже, ти завжди будеш зі мною, — із видимим полегшенням підсумував Олесь.

Завжди. Як вони, в Рутенії, люблять це слово. Дня прожити без нього не можуть. Ось тільки я в нього вже не вірю. І ніколи не повірю. Нема на світі ніякого «завжди». Є тільки «зараз».

Ти справді так вважаєш, раба Божа Світлано? Ну-ну. Але я сказав би, що це помилка з твого боку. Велика помилка.

Лана аж підскочила під здивованим поглядом короля; Давно — цілу вічність — вона вже не чула цей голос, і чомусь почала озиратись — безпомічно, вичікувально, немов і справді сподівалась побачити десь поруч дідуся у білому хітоні. Не побачивши, звісно, поруч нікого, окрім Олекси, Світлана зів’яла. Король, не розуміючи такої різкої зміни її настрою, замислено насупив брови. І раптом просяяв.

— А я приніс тобі подарунок, — похопився він, розтискуючи пальці. — Хотів ще вчора віддати, та забув. Візьмеш? Я сам його зробив! — із хлоп’ячою гордістю похвалився він.

— Сам? — зацікавлено перепитала Лана, позираючи на каблучку, яка лежала на долоні Олекси. Здалеку ця прикраса здалася їй лише ординарним шматком срібла, доволі грубо обробленим, і вона, приготувавшись ввічливо подякувати хоча б за те, що Олесь пам’ятає про неї, за те, що вона матиме на згадку про нього щось, зігріте теплом його долонь, взяла каблучку і ахнула. При ближчому спогляданні виявилось, що перстень цей являє собою не що інше, як пристрасне сплетення двох оголених фігур — чоловічої і жіночої, які займаються коханням у позі «шістдесят дев’ять».

Ось тепер Світлана була по-справжньому здивована. Шокована. Повертаючи каблучку так і сяк, вона уважно роздивлялася її, оцінюючи роботу короля як ювеліра. Він заслужив найвищий бал — нічого зайвого; ніяких вад, ніякої вульгарності, ніяких пікантних у своїй недоречності деталей чи того, що жінка застидалась би носити на руці.

Чоловік на персні був зверху — його спина, із чіткою лінією напруження, із підкреслено широкими плечима та вузькими стегнами виглядала так, ніби блищала від любовного поту, а довге волосся партнерки текло, мов річка, сріблястою хвилею, з-під його ніг. Тіла дівчини видно не було, лише руки, зімкнуті на сідницях коханця, та ніжки, стрункі, довгі, розсунуті у пароксизмі пристрасті, вражали своєю мініатюрністю і чіткістю так, немов виконані були у натуральну величину. Лана зітхнула від захвату, та все ж не втрималась, щоб не піддражнити трохи Олеся.

— Жах який, — з обуренням заявила вона, одягаючи каблучку на безіменний палець правої руки. Перстень так зграбно вмостився на пальчику, ніби з нього мірку знімали… Чи так і є? Скільки разів, і не згадати, Олесь, перецілувавши кожен її палець, шепотів: «які тоненькі». Скільки разів розминав їх, зведені від незвички після полоскання білизни у крижаній воді Змійки — се в якості допомоги Зоряні, чи того ж таки гаптування, нехай йому грець! Крізь довгі вії, мов крізь сито, на Олексу сяйнули лукаві, вогнисті бісики сірих очей, та він не помітив їх, бо дуже розстроївся.

— Чому жах? Се так прекрасно! Це ж найвищий ступінь насолоди — даруючи її, водночас і отримувати. Хіба ні?

— Олесю, — Лана не втрималась і фиркнула, обіймаючи наївного короля, — вгамуйся. То я пожартувала.

— Тобі сподобалось?

— Ніколи не зніму його, присягаюсь. А де ти навчився робити прикраси?

— В нас був один майстер… чужинець. Чорнявий, як ти, — Олесь засміявся спогадам. — Я називав його дядьком, і бігав за ним по урочищу ткаль, де він жив, аж доки він не погодився вчити мене. Це був брат мами Ганни, Сава. Всі думали — і я поміж усіх — що королем мені не бути, тому я й вирішив стати золотих справ майстром.

— Се нагадало мені, як колись, дуже давно, у ще одній імперії — Османській, всі принци… королевичі, — похапцем виправилась Лана, — вивчали якесь ремесло, на випадок, якщо вони залишаться без багатства, без влади — щоб могли якось прожити.

— Це дуже мудро, — зауважив король.

— Авжеж, дуже, якщо не рахувати того, що жодному з них це вміння не пригодилось. Той, що сходив на престол, мав володіти лиш одним ремеслом — умінням правити, а всіх його братів — і рідних, і єдинокровних негайно страчували, аби вони не зазіхали на престол.

— Усіх-усіх? — Олесь, здається, їй не вірив, бо слухав із захопленням, мов казку.

— Так, навіть немовлят.

— Ти не жартуєш?

— Ні, та ті часи давно минули.

— А з чого брали ті твої…

— Османи.

— Османи, так. То з чого вони брали, що якийсь брат неодмінно зазіхатиме на владу?

— Бо це вже траплялося раніше. Усі прагнуть влади — чи не так?

— Не знаю, — Олесь замислився. — Не знаю, — повторив він. — Ну, тобто як, звичайно, прагнуть — її всі прагнуть, та вбивати за неї — це вже, по-моєму, якесь дикунство.

— А хто ж і є ми, як не дикуни?

— Той світ, в якому ти жила, дивний. І жорстокий.

— Без сумніву.

— І прекрасний, — це було не питання, а ствердження. Лана підвела брови, здивована.

— Чому це ти так вирішив?

— Бо з нього прийшла ти.

— Олесю, якби ти приносив клятву, вона б воістину була кращою за всі, які тут будь-коли промовлялись. Ти просто поет.

— Хто?

— Так у нас називають людей, які вміють говорити милозвучно, — Лана зажурено поглянула на свій перстень.

— Там, звідки я прийшла, закохані обмінюються каблучками, коли беруть шлюб, — промовила вона. — Не такими пишними, а простими гладенькими обручками. На знак того, що їхня любов, немов окружність, не матиме ні початку, ні кінця. — Лана покрутила каблучку на пальці. — На перший погляд, це, здається, дійсно так, та ти, як майстер, знаєш, що це неправда. Усе з чогось починається, і все закінчується — колись.

Король замислився.

— Давай-но зійдемось на тому, що наше кохання має початок, але не матиме кінця, — запропонував він рішуче.

— Бо мені точно відомо, коли почалось моє кохання до тебе.

— Он як? І коли?

— Коли я почув твій голос, що запевняв мене у перемозі над недугою.

— То ти залюбився у мій голос?

— Ні. Я почув твій голос, а закохався в тебе. Спочатку ти була далекою, кохана.

Краще я нею і залишалася б.

— Далекою, дійсно чужинкою — чужою. І я тебе боявся.

— Справді? Чому?

— Бо не розумів себе. Не знав, що коїться зі мною. А потім… ти сказала це, і твій голосок розтяв мені груди.

— Сподіваюсь, вже все зажило?

Олесь урочисто похитав головою на знак незгоди, обіймаючи Світлану.

— І не сподівайся.

— А ти? — спитав він після поцілунку. Волосся Лани, розпушене вітром, хмільними кучерями падало йому на лице, на плечі… Вони були так близько одне від одного, і він хотів почути це… хотів, хоч знав відповідь.

— Що я?

— Зможеш сказати, коли закохалась у мене?

— А звідки ти взяв, що я тебе кохаю?

Олесь видав на біс протяжний стогін.

— Я поділюся з тобою своїм сіном, — пообіцяв він.

— Поділись краще теплом, — Світлана видихнула це, сама собі дивуючись. — Тут ми кохались вперше, пам’ятаєш?

— Я не забуду цього, аж доки буду жити. Нехай зітреться з пам’яті моєї ім’я моє, і назва цього краю — тебе я пам’ятатиму довіку. Пройдуть роки, сторіччя, нас не буде, та те, що зараз є у наших душах, вогонь любові — він не помирає. Він буде вічно, так, як вічне Світло.

Олесь не міг принести їй традиційної присяги, бо мав дружину, і присягнувся в тому, на що мав право. Все правильно, все так і має бути. То чому ж вона розплакалась, почувши ці слова?

— Скажи, мій любий, — підступно поцікавилась Лана, коли вони вже повертались до міста, — ти що, свою корону ніколи не знімаєш?

— Знімаю, — король насупився — він відчував якусь каверзу в цьому на перший погляд невинному, сиропним голоском поставленому питанні. — Коли хворію, ти ж бачила, і на ніч — це теж тобі відомо. А чому ти питаєш?

— Та так… на думку спало дещо.

— Що?

— Нічого.

— Та що, кажи уже, як почала!

— Ти міг би зняти її зараз, тут — для мене?

Олесь оторопів.

— Для чого?

Вуста дівчини склалися в присилувану посмішку.

— Та ні, не треба, милий, вже не треба. Я дістала відповіді на всі свої питання — щойно.

Глава 18

Бал Великого Врожаю, або, як його ще називали, Осінній Бал Достатку відбувається в Рутенії щорічно, на початку вересня, пояснювала Зоряна, сидячи в покоях подруги з мискою, повною стиглого, соковитого рожевого винограду. Перший осінній місяць, до повного захвату Світлани, називався тут так само, як і в Україні — вереснем. І на нього — на бал, звісно, а не на вересень — запрошуються всі, хто опиняється у місті на той час. Селяни, ремісники, купці, шляхтяни — всі приходять до королівського палацу, розряджені у свій найкращий одяг, щоб послухати співи і потанцювати. Бал триває до світання, а передує йому невеличка офіційна частина, щось на кшталт доповіді про стан сільського господарства в Рутенії, котру виголошують прибулі з різних частин країни, а узагальнює всюдисущий Світозар. До нинішнього Балу Врожаю залишалось три дні.

— Ти вже вирішила, що вдягнеш? — прожувавши виноградинку, спитала Зоряна. Лана ліниво всміхнулась — у всі віки, селянка чи панянка, жінка залишається жінкою.

— Хіба мене запрошено?

— На Бал Достатку приходять без запрошення. То як?

— Не знаю. В мене нема нічого, окрім того, у що я вдягнута. До слова, Зоряно, все хотіла спитати, та слушної нагоди не траплялось — ота сукня, чорна, оксамитова, у котру я вбиралась, коли ходила до Олеся… до володаря, а вся моя одежина була випрана… чия вона?

— Її, — Зоряна виплюнула це ім’я разом із виноградною кісточкою.

— Ти не додала звичайне «королеви».

— Хай її королевою називає той, хто щиро в це вірить.

— У що?

— Та в те, що пиха і королівська гідність — то одне і те ж!

— І ти не боялась кари, коли брала, не спитавшись, її сукню?

— Думаєш, вона б помітила? — Зоряна засміялась. — В неї тих суконь без ліку, і зранку вона просто відчиняє скриню і одягає те, що лежить нагорі. Я знаю, я служила в неї покоївкою. Себе не тямила від щастя, коли мене призначили до тебе, хоч це і є пониженням. Та ти така спокійна, лагідна… А Ія… королева Ія, — з глузливим притиском на слові «королева» виправила сама себе Зоряна, — мене терпіти не могла.

— Чому?

— Тому, що наші з Романом заглядання їй діяли на нерви. Доки я працювала там, і він не вилазив із її покоїв, їй те було, як ніж у серце.

— Розумію. Важко дивитись на закоханих, самій при цьому…

— Не вміючи кохати, — закінчила Зоряна. — Гляди, бо я розплачусь. Якщо ти думаєш, що Ія страждала від того, що її ніхто не любить, то це не так. Вона страждати взагалі не вміє.

— Тебе послухати, так це не жінка, а деревина.

— Швидше камінь. Бо в дереві є сік, то ніби кров. А в камені лиш холод. Та байдуже, — Зоряні набридло, вочевидь, обговорювати королеву, і Лана, як би не цікавила її холодна жінка Олекси, мусила змиритись. — Я дістану тобі якесь вбрання.

— Навіщо? Піду в тому, що зараз на мені.

— Не підеш, — спокійно, але твердо відмовила Зоряна. — Я не допущу того, щоб поруч із тією павичкою ти виглядала, як сіренька птаха.

— Олесь мене кохає не за одяг.

— Та й мене Ромко не за одяг кохає, інакше б він на мене і не глянув. Та тут справа принципу — ти ж так се називала?

Лана всміхнулась. Усі її слова, які Зоряна не розуміла, називаючи «новими», вона ретельно заучувала, не лінуючись розпитати Лану про їхнє значення, і потім частенько вживала їх у дружній бесіді, завжди — доречно.

— Саме так.

— Ну от, то маєш бути готовою. Який ти колір любиш? Замовляй. Хочеш шовк, рожевий, мов троянда, що квітне під твоїм вікном? Чи вогнистий, із багрянцем оксамит? А може, золоту парчу?

— Зоряно, та вгамуйся ти, заради Світла, — Лана простягнула руку і собі відщипнула виноградинку з важкого грона. — Ти що, віриш, ніби королева дозволить тобі порпатись у своїй скрині, нехай ти і стала тут управляючою?

А до чого тут королева з її скринею? — Зоряна зневажливо фиркнула. — Про все подбає король.

— Прекрасно. Якщо він такий передбачливий та мудрий; нехай сам здогадається, що мені більше до вподоби.

— Він здогадається, за це не хвилюйся, — Зоряна прожувала ще одну ягідку і підвелася. — На жаль, я мушу йти. Поклич, якщо щось буде треба.

— Зоряно…

— Що?

— Ти щаслива?

Це питання вихопилось у Світлани несподівано, та відповідь подруги несподіваною не була.

— Так, щаслива. Як тільки може бути щасливою жінка. Але чому ти питаєш?

— Так, просто. Щоб знати.

— Лано, не треба лукавити, бо станеш схожою на королеву, і Олесь розлюбить тебе.

— Я боюсь, — зізналась Лана не так подрузі, як самій собі, опускаючи очі. — Щось коїться навколо мене, щось клубиться, немов ті хмари на небосхилі, що віщують бурю, грозу велику, а я про те не знаю. А ти? Ти ж знаєш?

— Знаю. Та тобі не скажу.

— Це щось погане?

— Чого б то я мовчала про хороше? — Зоряна зітхнула і наважилась трохи відсунути завісу таємниці, яка для Лани, власне, ніякого секрету не складала. — Ти збаламутила все королівство, подруго. Ваше кохання — твоє і Олеся — за нашими законами є зрадою держави. Рада Старійшин поки що мовчить — мабуть, чекає, щоб король спам’ятався, одумався.

— А як не дочекається, то що?

— Побачиш. І боюсь, що дуже скоро.

Надвечір, невдовзі після цієї розмови, у Лани пекельно розболілась голова. Дівчина терпіла, скільки стало сил, а потім, піднявши зі шкіряного гніздечка в передпокої чергову байдужу служку, послала її за лікарем. Товстий блондин з’явився дуже швидко і, хоча по його повній, мов місяць, мармизі неважко було здогадатися, наскільки огидний йому і цей виклик, і сама королівська любка, все ж оглянув Лану, поставивши той самий діагноз, який вона припускала в себе.

— Це лише застуда, моя пані, — слова «моя пані» чіплялись у нього за зуби, ніяк не бажаючи виштовхуватись з рота, і тому виходили ще пискливішими за інші слова. — Є невеликий жар, але нічого страшного. Мед, молоко, відвар із листя та плодів дикої малини — і знов будете, як новенька. Я доповім королю, що ви заслабли.

— Та не треба. Навіщо? Завтра ж буду на ногах.

— При всій повазі, моя пані, — це вже був не писк, а якесь скавучання, — я маю наказ короля — сповіщати його про все, що з вами коїться. Ви, часом, не вагітні?

— Я? — Світлана аж вдавилась цим припущенням. — О, ні! Цього не може бути!

— Як не може?

Лана засміялась, сміх поступово перейшов у кашель.

— Спасибі, що оглянули мене. Ви можете йти.

Товстун пішов, на його місці матеріалізувалась Зоряна, яка, примовляючи «Ось спробуй тільки мені не видужати до балу», розгорнула прихоплену із собою засмальцьовану ганчірку. Втягнувши повітря носом, Лана відразу зрозуміла, що в тій ганчірці.

— Козиний жир?

— А як ти здогадалась?

— У нас цим лярдом теж користуються, коли хтось кашляє. Тільки я не дозволю, щоб ти мене цим намастила.

— Чого це?

— Бо я буду смердіти, — голос Лани впав до безпомічного шепоту, — як коза.

— Я сам натру її, — почувся від дверей знайомий голос. Зоряна кивнула, вклавши в руку Олесю ганчірку, вклонилась зі словами «Мій пане» і вийшла.

— Роздягайся, — наказав Олесь, розминаючи і без того м’який смалець довгими пальцями. Світлана не поворушилась, він озирнувся, здивований.

— Ну, що таке? Знімай сорочку.

Що з нею таке — цього Лана й сама не знала. Який такий напад незвичайної сором’язливості відвідав її, вона не змогла б пояснити, та, замість того, щоб послухатись, вона ще міцніше стягнула пальцями комірець. Олесь підійшов до ліжка, сів на край, як сиділа вона свого часу біля нього, і тихо, із невимовною ніжністю в голосі промовив:

— Як дивно, правда ж, моє серце? Тепер ми помінялись місцями. Я хочу допомогти тобі, а ти мені не довіряєш. Я свого часу довірився тобі беззастережно, хоч був вразливим — куди вразливішим, ніж зараз ти, бо ти ж при пам’яті. Чого ти боїшся? Це не боляче.

Не зводячи з нього очей, Лана повільно стягнула сорочку: Не боляче. Хто це сказав? Ще й як боляче, бо кожен рух, кожен дотик цих чуттєвих, довгих пальців є мов тавро, і водночас нагадування про те, що скоро, дуже скоро вона втратить Олеся. Втратить свого володаря… Лана заплющила очі і лежала, затамувавши віддих, в горлі живим клубком пульсували ридання. А чи належав він їй колись насправді, її король, її Олесь, чи все це їй примарилось, як і країна, якої не знайдеш на жодній мапі, як не шукай.

— Ну, ось і все, — із цими словами Олекса натягнув їй покривало аж до підборіддя, і саме вчасно, бо в ту мить, коли він нахилився, щоб поцілувати її, у спальню без натяку на запрошення завалила ціла делегація краян чоловічої статі, очолювана Світозаром, і з голодною цікавістю спрямувала свої погляди в бік Ланиного ложа.

— Якого… що ви тут робите, усі? — король підскочив. — Хто вам дозволив увійти? Як ви насмілились? Ану всі геть — негайно!

Світозар мовчав — його довгі білі вуса оторочували скорботний рот і спускалися ледь не до грудей, мов ікла ображеного в кращих почуттях моржа. Чомусь саме моржа і нагадав він Лані в цю мить — старого, зморшкуватого, такого ніби неповороткого на суші, і такого зграбного, спритного у воді — у своїй стихії. Дивлячись зараз у ці блакитні, вже трохи збляклі від віку очі, Лана зрозуміла з чіткістю, котра чомусь вислизала від неї раніше — вона придбала собі ворога, та не простого, а смертельного, який буде битись до переможного кінця.

Решта краян, переминаючись із ноги на ногу, теж мовчала, ніяковіючи, і скидалась на гурт розлючених плюшевих ведмежаток. Та не встигла вона посміхнутись про себе цій аналогії, як хтось із середини — легше ж виступати, лишаючись невидимим, гукнув:

— Якщо вона чаклунка, мій володарю, нехай вилікує себе сама!

Якусь мить панувала тиша, потім озвався Олесь.

— Вона так би і вчинила, неодмінно. Та для цього їй треба звестися і приготувати чаклунське зілля, а хіба вона годна?

Юрба цих милих двометрових немовлят слухняно закивала на знак згоди і, задкуючи, залишила покої. В дверях затримався лише Світозар — точніше кажучи, завмер, мов кобра перед стрибком, даючи зрозуміти, що його це пояснення, без сумніву, блискуче, не задовольнило. І він не задкував — просто крутнувся на своїх підборах і зник так хутко, наче його й не було. Олесь же, взявши з табурета кубок із питвом, принесений Зоряною, підніс його до вуст, і прошепотів:

— Пий. Потроху. Ось так, добре. Затримуй воду в роті, щоб зволожити язик і піднебіння, так ти швидше вгамуєш спрагу. Чудово, розумна дівчинка. Юр сказав, що в тебе жар. Ти впевнена, що це… що ця хвороба не така, як в мене?

— Цілком. Це все серпневі ночі.

— Які?

— Та ті, що в Рутенії звуться «врожайниковими». Вони вже прохолодні, мій пане. Особливо там, в полі, біля Змійки.

— Та ти ж ніколи не жалілася! Чому?

— Бо було не до того. А ти блискуче впорався, Олесю, — маючи на увазі вигнання незваних гостей, мовила вона.

— Вважаєш? Дякую. Щось мусив же робити, коли вони зайшли сюди! У мене аж мову відняло!

— А по тобі й не скажеш. «Вона не може встати»… Ну, це ж треба! Залізна відмазка, мій королю. Коханий мій.

— Знову нове слово? — Олесь хмикнув і тут до нього дійшло. — Що ти… що ти сказала?

— Таки нове. Цілком нове для мене. Коханий мій.

— Почуте від тебе це — варте життя. Скажи іще…

— Єдиний…

— Ні, не так. Ще… це слово.

— Коханий. Я кохаю тебе.

— Ти все-таки наважилась… чому?

— Бо хочу, щоб ти це чув.

Щоб знав це. Щоб пам’ятав, навіть коли мене тут не буде… коли я піду. Олесю…

Він забрав її пальці в свої, і схилився над нею так низько, що Лана бачила гру темніших і світліших пасем його волосся, ловила дух трав, який завжди так хвилював її, і вираз коханих очей — просвітлений, жадаючий забуття теж не став для неї незбагненним. Він теж знає, що розлука неминуча — сяйнула їй думка і вона, якось по-новому, гостріше відчувши його біль, його прагнення до вибору, якого він не має, ба, не має навіть права на прагнення, раптом так палко захотіла його втішити, що збагнула навіть той вираз, значення якого вічно вислизало від її розуміння — хочеться до смерті.

— Олесю, — прошепотіла вона, обводячи пальцями абрис його вуст, — якщо ти нічого не маєш проти жінки, натертої козиним жиром, я могла б показати тобі дещо цікаве.

— І чим саме ти змогла б зацікавити мене, чужинко? — підколов він, включаючись у гру. — Щось новеньке, чого я не знаю?

— Ти знаєш більше, ніж я здатна витримати. Але… — Лана підвела руку так, щоб у промінні згасаючого сонця, яке люб’язно зазирало кожного вечора у її вікно перед тим, як зайти за небосхил, перстень на її руці блиснув гострими, пронизливим металевим відблиском. І Олесь зрозумів.

— Ти впевнена, що хочеш цього?

— Я хочу всього — від тебе.

Хочу всього тебе.

— В дитинстві, — мовив король, скидаючи кептар, прикрашений аплікацією із червоного сап’яну, і, беручись за край сорочки, — я терпіти не міг козиний жир. Те, як він блищить на шкірі, і запах… сморід… це просто жах!

— Я тебе не звинувачую, — театрально зітхнула Лана.

— Як добре, що я давно виріс.

Лікар Юр мав рацію — нічого страшного, подумала потім Світлана. До Балу Великого Врожаю вона цілком видужала і була, як нова копійка — король особисто прослідкував за цим. Він слідкував за цим цілих три дні, бо до початку свята не покидав її покоїв.

— Та ворушіться ж! — нетерпляче пританцьовуючи на місці, прикрикнула Зоряна на двох покоївок, які із вправністю сонних мух защипували на Лані бежеве оксамитове корзно. — Ну що за дівки, кара на мою голову! У них руки правильно стають, лиш коли треба хлопа обійняти, — поскаржилась вона Світлані. Та у відповідь тільки повела плечем. Із незрозумілих причин Зоряна хвилювалась за неї більше, ніж вона — сама за себе.

— Ні, се годі витримати. Ось геть, дайте, я сама! — і, вихопивши з пальців Росави золоту фібулу, із вигравіюваною на ній трояндою, Зоряна прикріпила край плаща трохи нижче талії Лани, над стегном, із лівого боку. Саме корзно важкими складками лежало на плечах Світлани, а другий його край, який нічим не закріплювався, був перекинутий через її ліву руку. Під плащем на ній вилискувала синювато-сіра атласна сукня без рукавів і з квадратним вирізом на шиї, а вже під сукнею, невидима для людського ока, ховалась батистова сорочка з довгими, у формі крил кажана, рукавами, та розшитим синіми листками комірцем. А черевички! Світлана глянула на свої ніжки, і, хоча довга сукня залишала відкритими тільки їхні носочки, засміялась. Вона була взута у подарунок короля — черевички із темно-вишневого сап’яну, на підборах заввишки сантиметрів десять — і знову почувалася як удома! Ось тільки жаль, що червоні коралі довелось зняти — а вона так до них звикла. Ну, то пусте, зате хрестик залишився тут, торкнувшись чорної шовкової шворки, на якій він висів, відзначила Лана. Король питав її, що це, і вона сказала — просто прикраса, не наважившись пояснювати значення цього християнського символу; Олесь зауважив тоді, що нічого особливо красивого в у цій речі не бачить, крім того, вона занадто примітивна, аби зватися прикрасою. Лана погодилась, сховавши хрестик під сорочку, і перевела розмову на щось інше. Це був її амулет, її талісман, і розлучатися з ним вона не збиралась, навіть на догоду Олесю.

— Я виглядаю, як королева, — вражено видихнула Лана, кружляючи перед видовженим, овальним дзеркалом. — Не можу в це повірити.

— І не вір. Ти виглядаєш краще, — Зоряна, в накинутому на темно-зелену шовкову сукню золотавому парчевому халаті без ґудзиків, теж скріпленому біля коміра фібулою, але срібною, нічим вже не нагадувала Лані ту сором’язливу, бідно вбрану покоївку, що принесла їй першу в Рутенії вечерю, і не сміла підвести заплаканих очей, картаючи себе за хворобу короля. Тепер це була бояриня, шляхтянка — гонорова, горда, сильна жінка із залізною волею і все ще щирим серцем. Це в ній незмінне, із ніжністю подумала Лана, і торкнулась руки Зоряни.

— Дякую за турботу.

— Ніякої турботи. Ти готова? Накинь плат на голову, і ходімо — Роман чекає.

— Я… не хочу одягати плат.

— Ну, то серпанок.

— Не хочу, — вперто повторила Лана.

— Ну хоч вінець вдягни.

— Він мене душить. Та й кому заважає моє волосся?

На губах у Зоряни заграла мінлива усмішка — ось мить, і вона хитра, потім стає єхидною, а потім замріяною.

— А й справді. Іди як хочеш. Це твій вечір.

Мій останній вечір тут. Останній. Ой, люба подруго… нехай тобі щастить!

Світлана не могла б сказати, що зненацька відчула, що ця ніч у Рутенії для неї остання — вона просто раптом почала це знати. Звучало безумством, та і було це безумством, але ніщо ж не заважає безумству бути неспростовним фактом, чи не так, подумки розтлумачила собі ж Лана, і повернулась до Зоряни — нічим не скуте волосся колихнулось, сяйнувши, як місячна доріжка на чорній воді.

— Тоді рушаймо.

Та велика двосвітна зала, якою Лана милувалась на шляху до покоїв короля у свій перший візит, більше не здавалась світлою і просторою; наповнена людьми, вона немовби ворушилась і гомоніла сама по собі. Кого тут тільки не було! Селяни у простих полотняних сорочках і ногавицях, взуті у личаки, рідше — у шкіряні постоли, це вже той, хто заможніший; купці, бородаті синьоокі блондини, усі — вражаючих об’ємів, з округлими, мов кавуни, животами, що стирчать з-під шовкових сорочок; поети — ті, що говорять милозвучно, стрункі, худорляві, одягнуті, як і селяни, але із мрійливими виразами на необвітрених, ніжних обличчях, за якими Лана враз їх і пізнала; а ось і Рада Старійшин у повному складі, всі вбрані підкреслено просто, але вона вже знає, скільки коштує ота простота: чоботи-чорнобривці із двоколірного сап’яну, сорочки, такі прозорі, що здаються пошитими із вранішнього річкового туману, гаптовані золотими нитками — у Світозара, і срібними — у решти… Жіноцтва не багато, в основному, шляхтянки, одягнуті так, що переливчастий блиск шат геть затьмарює красу лиця, відводить від нього увагу; а тут же дійсно вистачає красунь. Та ці браслети на зап’ястках, сережки, розміром із ті ж браслети, у вухах, плати, із вправленими золотими медальйонами, обручі, золоті та срібні, що одягаються, закріплюючи плат; деякі — прості, схожі на солом’яні скрутні, деякі — ледь не корони, зубчаті, величні, інші прикрашені намистинками, з’єднаними між собою тоненькими металевими дротиками, що здалеку виглядають як сітки. Яка ж бо рибка піймається в цей невід? На шиях — золоті ланцюги, пекторалі, гривні… І скрізь парча, парча… так, що Лана зі своїм атласом здається ледь не вбогою. На неї, як помітила Лана, жінки позирали несхвально — все через волосся, жодна тут не наважилась виставити його напоказ. Церемонія відкриття не почалася, короля та королеви ще не було. З іншого кінця зали до жінки намагався пробитись Роман, та кожен ледь не за обов’язок вважав перепинити радника і щось спитати в нього — поради, мабуть. Бідолаха кривився і сіпався, але нікому не відмовляв; темно-каштанове волосся стирчало, мов голки у стомленого дикобраза, і виглядав Роман загнаним; із розповідей Зоряни Лана знала, що підготовка до балу більшою частиною лягла на його плечі. Їй раптом навіть захотілось пожаліти радника, але, поміркувавши як слід, вона роздумала робити це — принаймні, вголос.

— Щось я не бачу мами Ганни, — шепнула вона Зоряні.

— Се було б дивом — побачити її там, де Світозар, — відказала та, не притишуючи голос. — Вона один-єдиний виняток зробила, коли король хворів, а так… навіть на коронацію Олеся не ходила.

— Вона так сильно ненавидить Голову Ради Старійшин? Чому?

— Бо колись, — Зоряна з теплою усмішкою подивилась на свою подругу, — так само сильно його кохала.

— Он як? А він?

— Він був удівцем, а тільки той може стати жерцем Світла, хто не має дружини. Свій вибір Світозар зробив.

Не встигла Лана обдумати це повідомлення, як парадні двері в залу розчахнулися, обабіч них стали вартові, добре їй знайомі — Влас і Парфен, а за хвилину увійшов Олесь. Він йшов під руку зі своєю королевою, а Лана, хоч і мала бути готовою до його ефектної появи, все ж не стрималась й охнула, за що негайно була нагороджена розлюченим шипінням Світозара. Та що їй було те шипіння, і що їй було все на світі, коли вона вперше усвідомила, що бачить дійсно короля?

На нижню, шовкову сорочку салатового кольору, довжиною до колін, Олесь вдягнув верхню, атласну, що сягала середини стегон, густо-зелену, із аплікаціями червоно-золотих парчевих кіл, а в них квітки, подібні до розкритої чаші тюльпана з чотирма вінчиками. Його корзно було густо-червоним, аж винним, орнаментованим по краях золотими півниками — це Лана розгледіла, коли він пройшов повз неї, усміхаючись — і защіпалося на правому плечі мідною фібулою. Чоботи без підборів зі шкіри кремового кольору сягали колін, на ногах були чи то рейтузи, чи то ногавиці, із тонкої, теж салатового кольору шерсті… здається, шерсті, оце вона вже не роздивилась точно; зате помітила, що вони обтягували гомілки короля, мов друга шкіра і се виглядало сексуально. І, звичайно, корона — на цей раз золотий, не срібний обруч, але так само простий, гладенький, без візерунків, з одним камінцем — чистою і прозорою скам’янілою сльозою гір. А королева… вона була вся у блакитному. І в золоті. І без Зоряниних пояснень, які вірна подруга послужливо шепотіла на вухо, Лана зрозуміла — це кольори неба і сонця. Блідо-блакитна нижня шовкова сорочка, до п’ят; розшита чудернацькими золотими квітами, насичено-блакитна верхня, довжиною до колін, чимось схожа на халат; оксамитове корзно кольору індиґо, черевички, сині, як волошки, і золото — у вухах, на шиї, на голові… Сяючи, як новорічна ялинка, Ія прослідувала разом із чоловіком до трону і відступила, чекаючи, доки він сяде, потім стала біля трону, праворуч. Олекса підняв руку — запанувала тиша. Всі слухали вітання короля.

— Шановні гості, вітаю всіх на Осінньому Балу Достатку. Щедре, життєдайне Світло послало нам цього року добрий врожай; та не було б його, і не було б нічого без тих натруджених, мозолястих рук, які орали землю, сіяли хліб та зжинали його. І доки світитиме з небес відроджене чистою душею сонце, доти наша вдячність і наша щира шана будуть із тими, хто зростив для нас цей урожай.

Далі була доповідь Світозара — до неї Лана не дослуховувалась, вона тішила свої очі спогляданням короля, і потай раділа, що й Олесь не втримується, щоб час від часу, хоч нищечком, кинути на неї теплий погляд. Втім, не одна вона те помічала — голова Ради Старійшин разом зі своїми вусами хмурнів усе сильніше, зважаючи на той обмін ніжними позирками. А коли король, вислухавши Світозара, дав знак починати розваги, і посередині зали, як з-під землі, з’явилися музики — скрипки, цимбали та бубни — Лана опинилась мов у центрі дивовижного вихору, що закрутив її, і поніс, безвільну, під запалювальні звуки музики — такої, що й мертвого на ноги підніме! Вона й не відала, що вміє так танцювати — ніжки в сап’янових черевичках хвацько відбивали ритм, змінюючи одна одну так швидко, що їй годі було за цим угледіти, і довелось просто покластися на природне почуття ритму — і воно її не зрадило. Щоб, бува, не впасти, Світлана підхопила поділ сукні разом із сорочкою; може, вона відкрила забагато, бо всі, хто стояв уздовж стіни, не беручи участі в танцях, негайно зайняли себе тим, що витріщились на її ноги, та їй було байдуже до того, їй було весело — просто весело, радісно, так, що в грудях аж завмирало, немов вона повернулася в дитинство і мчала на каруселі, свято вірячи, що її коник біжить сам по собі… Танці продовжувались десь з півгодини — так їй, принаймні, здалося, і як же вона зчудувалась, коли, піднявши голову до стрілчастого вікна, помітила, що надворі вже панує ніч. Лана вибилась із сил, її волосся, нічим не перехоплене, металося в повітрі, мов крила чорного птаха, щічки розчервонілись, а губи волого виблискували від того, що вона раз у раз проводила по них язичком. Буйні веселощі вщухли зненацька, мабуть, теж за знаком короля, і челядинці з тацями, заставленими чашами, заходились обносити гостей. Світлані дуже хотілось пити — вона взяла одну чашу, срібну, таку важку, що ледь втримала її обома руками, і піднесла до вуст. Це був мед, легкий, хмільний напій, солодкий, мов цілунки Олеся, із відчутним смаком полуниці та вишні. Вона не подужала й половини, повернула чашу на місце, пошукала очима Зоряну, але подруга туркотіла з Ромком, як закохана голубиця, і Лана не наважилась турбувати її. Олесь… тобто король — зараз їй було легше думати про нього, як про володаря — слухав королеву, яка, трохи схиливши породисту, увінчану зубчатою масивною короною, голову, щось шепотіла йому на вухо. Світлана почувалася самотньо, пропасні веселощі, які охопили її під час танців, випарувались, їй стало зимно, не зважаючи на загорнуті у важкий оксамит плечі. І вже коли вона готова була вислизнути із зали, зважаючи подумки, як зробити це непомітно, хтось заспівав. Лана спочатку вклякла на місці, потім озирнулась — Роман. Його голос, напрочуд сильний та глибокий, заметався по залі, натикаючись на стіни, відлунюючись від них, а пісня, чарівна і чиста, звучала одою непереможній силі кохання. Мабуть, ця пісня і затримала її, а далі ноги немов угрузли в підлогу, так, наче замість мармуру вона стояла на глевкій від дощу глині. Вона не могла піти, доки Роман не закінчить, а коли він закінчив, озвався Світозар.

— Може, чужинка нам щось заспіває? — із нищівною глузливістю спитався він. — Якщо вміє, звичайно. Чи вона тільки й уміє, що зваблювати чужих чоловіків?

Олесь схопився з місця, та не встиг нічого на це одповісти, бо Лана, звернувши на голову Ради Старійшин свої чисті, сріблясті очі, сказала:

— Не тільки. Ще я вмію рятувати життя королям і не розраховувати на людську вдячність.

Світозар знітився, Олекса опустився на трон, і хоч жовна все ще грали на його вилицях — Лана бачила це навіть звідти, де стояла, вуста все ж склались у схвальну посмішку. Її відповідь несподівано потішила і королеву — золоті очі спалахнули від задоволення; на батька Ія підкреслено не дивилась. А Лана перевела дух і заспівала. Її голос не був таким уже сильним чи дзвінким, але в цій дивовижній залі звучав, немов прекрасне оперне сопрано, а слова, що йшли від серця, не могли не зворушити.

Колише вітер жовті зорі,

Немов ліхтарні налива…

А ночі теплі та прозорі —

І ніжні — як твої слова.

Я зваблена безсмертям ритму;

Чи сміх у ньому, чи журба,

І я тобі творю молитву,

Бо я — раба. Твоя раба.

Ти є кохання. Дуже легко

Втонути в любих сих очах,

Але тужливий крик лелеки

Мене з печаллю повінчав.

Розірване на клапті небо

Та вітром нагнана зима…

Навіщо знов я йду до тебе?

Тебе немає тут. Нема.

І тоді сталося те, чого, напевне, ніколи не бачили ці старовинні стіни, те, про що роздратовані придворні сичали «блюзнірство», вибризкуючи лють, мов шматочки шинки на гарячій пательні — розтоплений жир. Король підвівся і рушив до Лани. Вона стояла посеред величезної зали, придушуючи в собі бажання накивати п’ятами, і дивилась на його ходу — спокійний, рівний, впевнений у собі поступ, на червоне корзно, що надавало його поставі величності, на сяйво камінця в його короні, на що завгодно, окрім, власне, його самого, а він підійшов до неї так близько, що вона бачила чорні крапки зіниць у блакиті його очей, і попрохав:

— Потанцюй зі мною.

Вона кивнула і музики, вже не чекаючи ніякого знаку, заграли мелодію — таку печальну, ніжну і щемливу, що прекрасніше важко було й уявити. Лана танцювала так собі — завжди, але не цього разу, кружляючи з Олесем по залі у танку, назви якого не знала, визначивши його для себе як щось середнє між вальсом та менуетом, бо король то відпускав її, схиляючись перед нею у вигадливому поклоні, то охоплював рукою її стан, і вів її, а музика все не закінчувалась, і Лана, підвівши ніжне личко до Олекси, не дозволяла собі відводити очі. Нехай потім їй буде боляче у сто, в тисячу разів більше, ніж зараз, нехай її серце розірветься від закарбованої в ньому кожної рисочки грубуватого, коханого обличчя, але вона не відведе очей.

Зблідла королева вчепилась руками в золотих перснях у спинку трону — хвости птахів, що цілувались — Світлана помітила це боковим зором, як і те, що від потрясіння у Світозара відвисла нижня щелепа і видовище він являв собою комічне і трагічне водночас, а Роман взагалі заплющив очі, немов не бажаючи споглядати падіння свого короля. І коли танець закінчився й Олесь опустився на одне коліно, цілуючи край її сукні, охнув не тільки люд у залі — охнула і сама зала; так, у всякому разі, здалося Світлані. Та се ще був не кінець потрясінням на сьогодні, бо він, не підводячись, глянув благально на Лану знизу вгору і проказав, тихо і вражено:

— Ходімо зі мною. Не питай, куди, серце — просто ходімо зі мною. Я щось таке відчуваю… чи ще побачимось ми, чи будемо разом? Кохана, мій світлячку, благаю — ходімо.

О, для чого були ті благання — хіба не пішла б вона на перше його ж слово куди завгодно, навіть у пекло? Важке корзно на плечах здалося їй кам’яним, вона відчепила фібулу, вколовши пальця, і жбурнула її разом із плащем на підлогу, потім повернулась і вибігла із зали. Шовки та атласи прилипали до шкіри, вона хотіла переодягнутися, і витратила на це не більше десяти хвилин у своїх покоях… своїх? Та що тут, в цім палаці, належало їй? Нічого, насправді нічого, навіть власне серце — і те вже їй не належало. Олесь зустрів її біля підвісного мосту, опущеного, незважаючи на глупу ніч, для того, щоб усі бажаючі могли потрапити до Зорева на Бал Великого Врожаю. Він теж вже перебравсь у повсякденне. Стражник біля воріт куняв, спираючись на вгрузлий у землю спис, аби не впасти. Олесь і Лана одночасно поглянули на схід — над Чорним лісом, ледь рожевіючи, зажевріло крайнебо. Скоро світанок.

— Ти хочеш знати, куди я веду тебе?

— Ні, — вона повернулась до нього, вуста тремтіли — чи всміхались? — Мені все одно.

— Це добре. Тоді йди на той бік Змійки і почекай мене там.

— Що ти… сказився! — Лана сплеснула руками, коли до неї дійшло, що задумав Олесь. — Після такої хвороби, щойно очунявши, лізти в крижану воду?! Тільки через мій труп!

— Лано, на той берег — негайно!

— Кинь ці свої королівські штучки! Я не підкоряюсь наказам! І не боюсь тебе!

— Люблю непокірних жінок! — Олесь всміхнуся дуже провокаційно, се було видно навіть у напівтемряві, і жвава уява Світлани послужливо намалювала їй кілька кольорових картинок. Дівчина почервоніла. Король, звісно, цього не загледів, але відчув її зніяковіння, і посміхнувся ще ширше. — Проте, так чи інакше, я зроблю це, мій світлячку. Хочу, щоб ти знала… щоб не мала жодних сумнівів стосовно моїх почуттів.

— Та з чого ти взяв, що я сумніваюсь?

— Відчуваю. Серце, яке любить, не помиляється.

Що вона могла сказати йому? Що заперечити?

Запевнити, що не сумнівається у його коханні? Але ж вона сумнівалась. Сумнівалася в усьому, що коїлося з нею тут, сумнівалась щомиті, і краяла серце тими ваганнями — собі і йому. Похнюпившись, Лана подалась на той берег.

Олесь спустився до Змійки. Світало. Сутінки сірішали, так, наче чорнило хтось розбавив молоком, переможне рожевувате світіння розливалось по безхмарному небу без перешкод; Лана зупинилась і споглядала на те, як Олесь підносить руки до вранішньої зорі, що народжується. Не було ані Ради Старійшин, готової прийняти його клятву, ані дружки у Лани, та й клятви не буде — була вже. Світлана це знала, та мить, коли її король, здійнявши руки до небес, благає Світло — і вона знала це так добре, ніби стояла поруч із ним і все чула — захистити кохану від лиха, — застигла у її пам’яті, немов світлина.

Нарешті Олесь зняв сорочку і пірнув. Нестерпно довгу хвилину Лана спостерігала за річковою гладдю, молячись Богу, Світлу і всьому, що має силу, щоб із королем усе було гаразд. І коли він кінець кінцем випірнув, коли вона побачила змокрілу русяву голову над невеличкими хвилями Змійки, Лані аж віддих перехопило судомою полегшення. Вона кинулась до води по вогкому піску, на ходу розмотуючи довгі шворки запаски — єдине, чим вона могла придумати витерти його. Мотузяні шворки не піддавались, боляче впиваючись у пальці, та вона не помічала того, в нестямному прагненні хоч якось полегшити стан Олекси — вода ж бо крижана! А він, сміючись, вибрався на берег, і відвів її руку із запаскою.

— Священне полотно для обтирання — я зворушений!

Та в цьому немає жодної потреби.

Хай йому грець, вона зовсім забула! Світлана зніяковіла, відступивши — щось таке казала годувальниця про її вбрання, що кожний символ, вишитий на ньому, магічний, а разом воно не що інше, як ритуальна одежа, щось подібне до ризи священика. Та не встигла вона оголосити, що їй чхати на одяг, коли мерзне її коханий, як Олекса став висихати. З ним діялось те ж саме, що свого часу з Романом — вода просто випаровувалася з його шкіри, волосся міняло темний, змокрілий відтінок на золотаво-русяві переливи, навіть ногавиці, котрі він не зняв, якось висохли за одну мить.

— Так швидко? — чи то питаючи, чи стверджуючи, прошепотіла Лана і, нічого більше не кажучи, поцілувала Олеся. Якусь хвилину вони просто тримали одне одного в обіймах із приреченістю душ, яким не судилось ані щастя, ані іншої опори в цьому світі, а потім узялися за руки і повільно рушили до Чорного лісу.

А він справді чорний, цей ліс, здивувалася Лана, ступивши на узлісся. Чорні стовбури дерев, чорне гілля, навіть листя на гілляччі — й те чорне. Стежка, що, звиваючись, мов кучері Лани, бігла в полі серед високої трави, зненацька зникла; далі, углиб лісу вони з Олесем йшли вже просто між дерев. Десь стривожено ухав сич; було чути кування зозулі; а ще Лану вразили квіти. Білосніжні й рожеві, схожі на магнолії, вони звисали ледь не до землі, гойдаючись на кінчиках найтонших гілочок, та що се були за квіти і чому вони цвіли у вересні, коли все плодоносить, вона не знала. Одна із квіток торкнулась її голови, коли Лана проходила під деревом, і аромат, п’янкий, вишуканий, як парфуми, вдарив їй у ніздрі.

— Як пахне…

Це були перші слова, які вона вимовила в лісі, і Олесь відгукнувся:

— Це мавчине дерево, Лано. Квітне, доки в світі лишається хоч одна пара закоханих сердець.

— Тобто — завжди?

— Тобто завжди.

— Навіть узимку?

— Так, навіть взимку. Бо та зима, що інколи торкається залюблених сердець, може настати будь-якої пори року.

— А ти не боїшся, мій любий, що ми не знайдемо ту зачаровану галявину?

Олесь зупинився, здивований.

— Ні. Я ж не для цього привів тебе сюди.

— Ні? А я думала… сподівалась — для цього.

— Мені дуже прикро, кохана, — мовив Олесь так щиросердно, що вона й на мить не засумнівалась — йому дійсно прикро. Дуже прикро, — та ти не дружина мені. Я тільки… тут маю хатинку — я сам її звів, ось оцими руками. І я так хотів просто побути з тобою — без чужих очей, що, здається, бачать крізь стіни, без осуду громади… лише ти і я.

— І як тобі лісовик тут дозволив будуватися? Ти ж казав мені, що в Чорному лісі не можна рубати дерев.

— Не можна, — підтвердив король. — Та моя хата не дерев’яна — вона кам’яна. Я кожну брилу обтесував сам, і сам складав цю хатинку докупи, тож дерев’яні в ній двері та палі, і ті із привізної деревини. І не хвилюйся, нас не потурбують. Про цей будинок не знає ніхто.

О Боже, який він наївний! Не знає ніхто! І так упевнено мовить! Я ніколи не була в покоях Світозара, та переконана, що там, на стіні, прямо в нього над ліжком, висить така точна мапа Чорного лісу, що й мавкам не снилась, а на ній хрестиком відзначена Хата Олеся, Про Яку Ніхто Не Знає.

Хатина — чи, швидше, будиночок — стояв під розлогим дубом на невисоких дерев’яних палях, і був невеличким, складеним із сірих кам’яних брил, із двома віконцями та дверима, до яких вели дерев’яні ж сходи. Тут не було передпокою — відразу кімната, простора та світла, із шкурою тигра, недбало кинутою на підлогу, невеличким столом і двома стільцями. На столі стояв глечик із водою і два глиняних кухлі. Ложа в кімнаті не було.

— Де ти це дістав? — показуючи на тигрову шкуру, зацікавлено спитала Лана. Шкура, за її спостереженням, до того, як її здерли, належала якомусь тигру-велетню, бо покривала собою майже всю підлогу. Олесь знизав плечима.

— Купці привезли — я купив. Хотів би сказати, що вполював звіра, та не вмію брехати. Не водяться в нас ці смугасті. А що?

— А те, — торкаючись оголеного передпліччя короля, на якому враз, скорочуючись, заграли м’язи, зізналась вона, — що я все життя мріяла довідатись, як воно — кохатись на тигрячій шкурі? Не знаєш нікого, хто б допоміг мені це з’ясувати?

Одного такого Олесь, безперечно, знав. Забувши про все і відкинувши сором, Світлана роздягнулась сама, жестом зупинивши коханого, коли він так ґречно хотів їй допомогти. Чомусь їй хотілось, щоб він допоки не рухався, щоб так і стояв, блідий, наче в’язень, що довго не бачив сонячного світла, і нерухомий, як камінь… і тільки щоб очі палали, як зараз — жагою, коханням і пристрастю безсонних ночей. І він так і стояв, аж доки не впала на тигрячу шкуру натільна сорочка Лани, а потім обійняв свою кохану, і одягнув її в поцілунки — всю, з голови до ніг, загорнув її в палке марево стогонів та безтямних зізнань, в палюче, уривчасте шепотіння: я кохаю тебе… кохаю… кохаю тебе… І перекинутий світ, що сонячним зайчиком грав на атласній шкірі Олеся, сліпив їй очі — вона розкривала їх широко, безумно, і теж шепотіла щось розтерзаними вустами: о, мій володарю, королю мій. А коли блакитні небеса його очей заступили їй світло, і її несамовитий крик луною рознісся по лісу, у двері постукали. Лана, навіть не намагаючись вивільнитись з обіймів Олеся, зітхнула; поцілувала його шовковисте волосся, очі, і мовила:

— Йди, відчиняй. Це по твою душу.

Король підвівся, дуже неохоче, натягнув штани, зачекав, доки Лана вбереться в сорочку.

— Не уявляю, хто це може бути.

Усмішка на вустах Лани була сумною, мов місяць на беззоряному небі.

— Хтось із тих, кому нічого не відомо про твою хатину.

Олесь рвучко розчахнув двері — на порозі стояв Роман.

Це Лану зовсім не здивувало, а ось що дійсно шокувало, чи, вірніше сказати, стривожило її, то це вигляд радника — напівбожевільний. Темно-сірі очі здавалися чорними, як земля після дощу, піт струменів із чола — видно було, Роман мчав сюди щосили. На Лану радник і не глянув, а його зблідлі губи ледь ворушилися, коли він промовив, знехтувавши офіційним «мій пане» — і вже по цьому Світлана відчула, що приніс він погані вісті.

— Біда, Олесю. Світозар скликає Раду Старійшин на суд.

Глава 19

Ця звістка не захопила короля зненацька — він не сполотнів, не завмер, як це буває, коли удар, подібно грому серед ясного неба, падає несподівано. Олесь же опустив на мить голову, немов людина, котра, давно чекаючи чогось лихого, нарешті дочекалася, і приймає це погане із покорою як болюче і водночас неминуче зло, а потім, повернувшись до Світлани, зронив:

— Зажди мене тут!

— З якого це дива? — вона підвелася; на щоках ще квітнув розпалений любощами рум’янець. — Я піду з тобою.

— Ти залишишся тут!

— Ні, не залишуся! Що це за витівки? Який ще суд? За що тебе судитимуть? Яка на тобі вина? Якщо є якась на тобі, значить, і на мені є — нехай мене теж судять!

— Лано, ти будеш чекати мене тут — ясно? І не ускладнюй! — в голосі Олеся з’явились незнайомі металеві нотки. Проте Світлана теж згадала, що про деякі частини її тіла казали хлопці на фірмі «Київлікпрепарат».

— А я і не ускладнюю. Все дуже просто — ти йдеш перший, а я за тобою.

— Та що це… — спробував влізти Роман, та Олесь так на нього зиркнув, що всі поради зів’яли у радника на вустах, як ружі в листопаді. На Лану ж король подивився сумно, тужливо — і опиратись цьому поглядові було значно важче, аніж різким, уривчастим словам.

— Кохана, мила моя… якщо ти любиш мене — ти залишишся.

— Ні.

— Вважай це останнім моїм проханням.

— А ти помирати надумав?

— Я потім… усе розповім тобі потім, та суд той… якщо тебе там побачать, то буде ще гірше.

— Кому гірше?

— Тобі.

— Се байдуже.

— І мені.

— Що ж, — Світлана здалася, — іди. Я знаю, що ми ще побачимось, любий, як знаю і те, що ніколи я більше тебе не торкнуся. Ти скоро забудеш мене — я це відчуваю.

— Ніколи.

— Це слово погане. Нещире.

— Тоді поцілуй мене на прощання.

— Уже, — Лана відвела очі і стала дивитись на тигрячу шкіру. — Це й було прощання, невже ти ще не зрозумів? Я… бажаю тобі щастя, Олесю. Щиро бажаю тобі щастя.

— Моє щастя — це ти.

— Ні, мій голубе. Я твоє горе. Твоя біда. Без мене все було б інакше.

Перш ніж переступити поріг, Олекса цілу вічність дивився на Лану так, ніби намагався назавжди запам’ятати її у цю мить — струнку, простоволосу, в одній спідній сорочці, бліду і пряму, мов шпиль на вежі, із міцно стиснутими вустами — щоб не тремтіли, і майже сухими очима. Майже…

— Справді, — кінець кінцем згодився він. — Без тебе я так і залишився б мертвим.

Протяжно рипнули двері — Світлана не стала озиратись, а підійшла до столу, налила води в кухоль і довго на нього дивилась, не знаючи, що з ним робити. Взяла його, провела пальцями по блискучому обпаленому боку, поставила назад… чи все, обпалене, робиться таким блискучим та гарним, як глина? Її обпалене серце… яке воно зараз? Блискуче? Омите кривавими сльозами? І що ж вона — вона сама? Загублена поміж двома світами, і ні один без неї не страждає… ні один. Рухаючись повільно, мов уві сні, Лана одягнулась. Випила трохи води. Поглянула у вікно. А потім, розтягнувшись на підлозі, уткнувши обличчя в тигрячу шкуру, заридала. Навряд чи небіжчик-тигр страждав більше за неї, навіть якщо шкіру з нього здирали живцем.

Минула година — принаймні так Лані здалося, і сльози ущухли. Їх просто не лишилось, і вона підвелась. Кімната виглядала такою порожньою і безпросвітною, незважаючи на вікна, що Лані стало лячно. Чого вона тут сидить? Кого чекає? Олеся? Дарма, бо він не повернеться, що б там він не казав. Тоді кого? І чого? Похитуючись, як п’яна, вона підійшла до дверей, відкрила їх, і вклякла на порозі, заціпенівши від несподіванки. Прямо перед нею буяв чудовий квітник — ружі та маки, сині волошки та жовті левкої, і все це — в густій, соковитій траві — соковитій по-весняному, новонародженій, буйній, по пояс. Чорні дерева немов розступилися; серед квітів засоромлено червоніли суниці — крупні, стиглі; суниці — у вересні. Десь далеко щебетав-заливався соловейко. Світлана важко опустилась на сходинку — ноги не тримали її.

Вона побачила блукаючу галявину. Не докладаючи до цього жодних зусиль, вона знайшла диво, в існування якого не вірила.

Тільки Олеся поруч не було.

Звідкілясь почувся сміх — жіночий, дзвінкий, не власне сміх, а пересмішки, такі, які бувають, коли подружки на вечорницях, жартуючи, підшпилюють одна одну — незлобливо, негостро. На галявину висипали мавки. В усякому разі, Лана так собі подумала, що мавки, бо ким же іще могли бути оті дівчата у мерехтливих зоряних сукнях, із білуватими серпанками на головах, які, однак, не приховували їхнього чорного, із зеленуватим відливом, волосся, а лиш відтіняли його. Їх було семеро, вільних дочок Чорного лісу; взявшись за руки, вони закружляли в хороводі, співаючи:

Ой, сестро, сестро, навчи кохати,

Навчи любити, навчи чекати…

Та мовить сестра: любов — облуда,

Прийде — навчишся, та пізно буде!

Скінчивши цю пісню, котра так жваво знайшла відгук у Ланиному серці, лукаві мавки затягнули іншу, грайливу; кружляння їхнє ні на мить не припинялось, навпаки, все набирало швидкості, і скоро Лана перестала розрізняти їхні стрункі фігурки — тепер лісові дівчата здавались їй суцільним, обсипаним блискітками, колом, яке крутилося, мов навіжене, і тільки їхні голоси, вабні, манірні, смішливі, звучали так само ніжно, без жодних ознак задихання:

У суботу — на роботу,

А в неділю — на весілля…

В понеділок, рано-зранку,

Треба встати до світанку,

Треба встати та й піднятись,

Та й з коханим обійнятись,

А не встигнеш — у вівторок

Упаде на землю морок,

А як прийде середа,

То для любощів біда…

— А се що таке? — гримнуло щось по-людськи за Ланиним плечем. Злякані мавки, зойкаючи, розсипались у різні боки, мов намистини з порваного перлового намиста; Лана озирнулась. Біля сходів, за її спиною, стояв молодик — симпатичний, лукавоокий, із чорною чуприною. Як він підійшов, Лана не чула. Вбраний у найпростіше полотно — лляні сорочку та ногавиці, підперезаний конопляним мотузком, взутий у личаки, із довгим, різьбленим посохом у правиці, і торбиною, що висіла за лівим плечем, він виглядав би звичайнісіньким мандрівником, якби замість щетини не мав на підборідді та щоках щось, підозріло схоже на зелений мох. Ой, леле, та це і є зелений мох, сяйнуло Лані, а парубок цей — Лісовик. І він на мавок сердиться… чому?

— Ви що собі, гратись надумали з тою, яка відшукала галявину віри й любові? Анумо, геть звідси, допоки я добрий! Се хто вам дозволив з’явитись невчасно?

— Мій пане, вона ж тут без хлопця, сама, — пискнула з виду наймолодша, і від того, певно, найсміливіша мавка. Та у відповідь на таку зухвалість Лісовик лише насупив кошлаті, зеленуваті з чорним брови.

— Сама чи ні, то вже не ваше діло! Чи ви себе хазяйками у лісі вважаєте? Ну, марш! Ви й досі тут?

Від грізного окрику Лісовика мавки немов зменшились у розмірах і почали поволі танути в повітрі. Лише одна, наймолодша, та сама, що суперечила Лісовику, перш ніж розтанути, у відчаї кинулась до Лани.

— Сестро, скажи, а як воно — кохати?

— Прекрасно, — без вагань одповіла Світлана. Задоволена почутим, юна мавка теж зникла. Лісовик похитав головою.

— Даруй їм, обранице Світла, — звернувся він до Лани. — Ще зовсім зелені, дівчиська… Їм тільки б забави — то білці хвоста пофарбують у синє, то зайцю два вуха — у жовте і кажуть, що нині він — сонячний зайчик. Та й дивно їм, мушу зізнатись, побачити тут одиначку. Звичайно тут пари бувають…

— Тепер моя пара далеко.

— А ти що ж?

— Пішла б я за нею… за ним, та не знаю дороги, — Лана озирнулась — галявину щільним колом обступали чорні дерева; здавалось неможливим відшукати поміж них хоча б якусь стежку, хоч натяк на шлях. Лісовик усміхнувся, потираючи поросле мохом підборіддя.

— Куди ж ти потрапити хочеш?

— До Зорева.

— До Зорева? У Рутенію тобто? То ти ще й смілива, чаклунко — я чув, що у них нині суд.

— От саме на суд мені й треба.

— Кого ж вони судять?

— Олексу.

— Он як? То король на судилищі? Чудно… За що ж вони судять його? У чому він так провинився?

— Не ту покохав.

— Як не ту?

— Отак. Заборонене кохання.

— Та хто ж заборонить кохання, якщо воно, звісно, не гра?

— Ось це я й хочу дізнатись.

— А присуди їхні ти знаєш?

Світлана похитала головою на знак відмови.

— Не знаю. І знати не хочу. Ну що вони зроблять мені? Уб’ють? Я й так напівмертва. Скалічать? Та що мені понівечена плоть, коли душа скалічена, зім’ята?

— Як так, то йди, — Лісовик підняв руку з посохом, простягнув її на схід, і на очах у Лани, яка вже розучилась чудуватися, чорні дерева розступились, утворюючи доріжку, в кінці якої дівчина угледіла поле, а за ним — неясні обриси Зорева. — І бережи себе. Відступишся, здригнешся — то вважай, ти переможена. Тримайся до кінця. Яким би він не був, тримайся. У тебе чисте серце. Хай щастить!

І, промовивши це, Лісовик щез, неначе його й не було. Світлана попрямувала новоутвореною стежиною, добре чуючи, як дерева знову змикаються за її спиною. На шиї чомусь було порожньо, голо… Лана ніяк не могла пригадати, в чому ж тут річ… що її турбує? І раптом скрикнула, зупинившись — а хрестик! Коли вона роздягалася в будинку, на шиї його не було… і навіть коли вона перебиралась, знімаючи атлас та шовк, в покоях палацу, теж. Це десь у залі… у бальній залі, під час містичного вальсу загубила вона свій хрестильний хрестик, часточку своєї душі. І де тепер його шукати? У кого питати про нього — і про втрачену душу?

Глава 20

Лана ніколи раніше не бачила, як настає осінь. Вона знала, що це відбувається поволі, не миттю, чула десь, що спочатку в’яне, втрачаючи життєдайні соки, зелене листя і підсихає трава в полях, відлітають у вирій птахи, ночі стають дедалі холоднішими, мов обійми збайдужілого коханця, та все це її не стосувалось. Всі ці зміни в природі, такі мальовничі для тих, хто має дещицю часу зупинитись, перевести подих і просто помилуватись на осінні чари, для неї означали лише зміну сезону. Вона просто прокидалась одного чудового ранку і відмічала про себе, що треба вдягати плащ і міняти шовкову блузу на бавовняну, а черевички — на чобітки. Ні, Лана, звісно, брала із собою парасольку, якщо дощило, і якусь мить приглядалась до чеканного золота кленових та каштанових листків, які шурхотіли під ногами, коли вона бігла на роботу, та всі пори року були для неї лишень листками календаря, і осінь винятку не становила. Вона ще пам’ятала львівську осінь — вологу, дощову, та спогад цей існував у ній окремо від реального життя, він жив у її душі, теплився, мов дорогоцінна лампадка, яку вона старанно оберігала, захищаючи від обурливо рвучких вітрів ворожого світу. Львівська осінь пахтіла мрякою і тривожними надіями, залишаючи на вустах гіркуватий присмак незворотної втрати; київська ж осінь пролітала повз Лану блискавично — насмішниця на багряних із золотом крилах, у зеленувато-жовтій сукні зі шлейфом шелестливих злив; а Лана, крутячись у шаленому ритмі життя, залишалась на узбіччі, мов бідна Попелюшка, чия карета давно перетворилась у гарбуз, спостерігаючи за справжніми каретами. Так було завжди — скільки вона себе пам’ятала, навіть у дитинстві, тільки не зараз, бо це вперше осінь наступала на її очах. Пожухла трава в полі, скулившись, в’яла, і важко було повірити, що тільки годину тому вона так буяла, сягаючи пояса, а небо сіріло, затягуючись хмарами, немов сцена в театрі — завісою. Відлетіли у вирій журавлі — їхнє жалібне курликання розносилось кришталевим відлунням у прозорому, по-осінньому чистому та свіжому повітрі. Коли Лана ступила на міст, навкруги вже панувала пізня осінь — не вересень, ні — на вигляд, кінець жовтня, а може, й листопад, бо листя дійсно падало з дерев, змарніле, посохле, скручене у крихкі сопілки, на яких так любить вигравати свій шелесткий прощальний блюз осінній вітер. Не було нікого біля розчахнутих воріт, і Лана пройшла вільно, рушивши прямо на ринкову площу, бо звідти доносився гомін юрби, і вона здогадалась, що правосуддя нині продається там, де ще вчора продавались овочі та м’ясо.

Посеред площі стояв поміст — дерев’яний, збитий грубо та наспіх — Лана ніколи не бувала в урочищі теслярів, та знала, що їх сором пройняв би за таку роботу… а, може, і пройняв, та що вони могли вдіяти, працюючи вночі, під пильним оком та грізними окриками Світозара і його банди; навколо помосту юрмився натовп, здавалося, гуртом перенесений сюди з бальної зали — чи так насправді і було? Втім, у цій юрбі Лана помітила досить жінок, не шляхтянок — селянок, купчих, челядниць, яких не було на балу, і які, зачувши її кроки, розступались, а побачивши, хто це йде, сахалися, мов від зачумленої. Втім, це їй тільки на руку грало — не треба було нічого пояснювати, пробивати собі шлях, розштовхуючи ліктями неповороткі тіла, можна було просто йти до дерев’яних сходів, звідки починалась дорога на Голгофу — що вона й робила. Дійшовши до нижньої сходини, вона якусь мить повагалась — не тому, що їй забракло мужності, а лишень тому, що хотіла впевнитись, чи не зіпсує вона своєю появою суд, який без неї, може, ще вирішиться на користь Олеся. Та одного погляду на перекривлену ненавистю і осудом пику Світозара, що стояв посеред помосту, здійнявши руки до неба, вистачило, щоб зрозуміти — все, що можна зіпсувати, вже зіпсовано. І тому, більше не вагаючись, Лана зробила перший крок.

Скалки на сходах були такими довгими і гострими, що кололи їй ступні й крізь шкіру постолів, і від того здавалось, що вона їде по цвяхах. Одна сходинка, ще одна, ще… тепер Лану помітили навіть ті, хто не бачив, як вона прямувала до помосту; юрба, угледівши чужинку, через яку, власне, і відбувався цей суд, схвильовано і обурено загуділа. В тих же, хто стояв на підмостю, реакція на її появу була настільки різноманітною, що цілком могла б слугувати ілюстраціями до підручника психології. Олесь стояв на краю помосту, а обабіч нього — двоє чатових, Борислав і Парфен; вирази облич вони мали розгублені, і обоє постійно озиралися, немов чекаючи когось, хто пояснить їм, для чого вони тут стоять, і як це взагалі сталося — суд над їхнім повелителем, і вони в якості конвоїрів на ньому. Лані пригадався розпач у голосі Борислава, що благав врятувати володаря, Парфен, який стверджував, що його життя нічого не варте проти життя короля… Тому і лють у їхніх очах, що спалахнула, мов ватра глупої ночі, коли забачили Лану, вона прийняла як належне. Вона й не думала ображатися чи сердитися на них — для них вона була тільки винуватицею всіх нещасть, які впали на Рутенію і на короля. Інша річ — Світозар, зі своєю скривленою, зморшкуватою, немов пересушена фіга, мармизою — він якраз був у курсі справи. І це пісне святенництво, яке він зараз демонстрував, ці заклинання до Світла, піднесені руки та інші атрибути глуму над її королем — над її коханням були їй глибоко огидні — так само огидні, як і Голова Ради Старійшин, і вся його Рада, що скупчилась за його спиною, немов зграя боягузливих беззубих собак, що ховається за своїм допоки ще зубатим вожаком, і тявкає так оглушливо лишень для того, аби приховати свою неміч.

Олесь, побачивши її, аж сіпнувся, але нічого не сказав — на його лиці люті не було, взагалі нічого не було, риси мов кригою взялися. Він стояв без корони — у Лани аж сльози на очах виступили — ще ж суд не скінчився, хто їм дозволив позбавити його символу влади?! Холодний вітер тріпав його солом’яне волосся, і очі в нього були холодними, далекими і порожніми — в них не було ні сорому, ні жалю, сама байдужість… і розпач? Так, розпач теж був — глибоко затаєний, похований під радужками крижаних, вже чомусь сіро-синіх очей, але надто добре Лана знала свого короля, надто добре відчувала його душу, щоб повірити в ці крижинки. І вірно зробила, що не повірила.

— Маленька, — се промовляли самі вуста Олеся, і слів гаразд чути не було, та Лані здалося, що він кричить, — навіщо ти прийшла сюди? Кохана, я ж просив тебе! — помалу його шепіт переростав у крик — у крик розпачу. — Я ж тебе благав! І що мені тепер робити з тобою?!

— Я можу нагади тобі, мій пане, що робити з нею, якщо ти забув, — королева, що, вочевидь, правила на цьому зразково-показовому процесі за потерпілу, озвалась звідкілясь із-за спин старійшин. На цю промову король відреагував, велично повернувши голову на звук голосу королеви під таким, розрахованим до міліметра у своїй недбалості, кутом, що Лана ледь не зірвалась на оплески.

— Не сумніваюсь, що можеш, королево. Тобі сей процес знайомий в деталях.

— Я — жінка.

Краєчки вуст Олеся смикнувшись, поповзли вгору.

— Справді? Чия?

— Ми не королеву судимо нині, — поспішно втрутився Світозар, очима показуючи доньці відступити назад, до придворних, що вона і зробила, правда, з великою неохотою. — Ми судимо тебе, Олексо.

Уже не «мій пане», не «королю». Олекса — і по всьому. Що ж тепер буде?

— То чи готовий ти вислухати вирок?

— Я слухаю, — схрестивши руки на грудях, мовив Олесь. — Я готовий.

— А я не готова, — солодко проспівала Світлана, і натовп охнув, одностайний у своєму обуренні, немов овеча отара, що слухняно йде за головним бараном на бійню. — Я не чула, у чому ви звинувачуєте короля. Я не знаю суті справи. Чи не могли б ви повторити для мене, що, власне, трапилось?

— Тут тобі не ярмарок, чужинко, — наливаючись багрянцем, вказав Світозар, і тут-таки, пригадавши, де він знаходиться, виправився. — Наш суд — не ярмарок. Ти все вчуєш із присуду. Слухай.

— Та ні, стривай, — з цими словами з юрби біля помосту вибилась ткаля Ганна. Побачивши її, Світозар терміново змінив колір щік і заходився наливатися вже не червоним, а фіолетовим, як стиглий баклажан, а Лана, пригадавши, що за словами Зоряни, Ганна та Світозар уперше за багато років зіткнулись тільки біля ложа, яке мало б стати смертним одром Олеся, визнала подумки нещасливим знаком, що знову вони здибаються на суді, і зажурилась — справи були кепські.

— Та що ж се таке? — почала Ганна сердито, звертаючись безпосередньо до Світозара. — Що це ти, стерво, тут чиниш? І ще стає нахабства обзивати це судом? Та це…

— Замовкни, годувальнице!

— Се ти замовкни, най би ти у Чорний ліс не трафив, старий падлюко! Кого ти судиш? За що? За любов? Ти б на доню свою подивився — чи ж вона присяги своєї не зламала? Чи хоч ніч мій Олекса з нею провів?

Королева спалахнула, розвертаючись до ткалі з такою рисячою грацією, що у Лани мурашки шкірою побігли.

— Та якби твій годованець, хлопко, вдовольнявся челядницями, як інші королі, то не стояв би він зараз на судовому помості! Так ні ж бо, кохання йому забажалось!

— Ти як мою матір назвала?

— Кинь, синку, то тільки слова. Лиш Світло пречисте, яке нам однаково щедро дарує тепло і проміння — і шляхтянці, і хлопці — те відає, хто з нас хто. За мене хай справи говорять — я хлопка, та мужа свого я не зрадила. І від любові не відрікалась ніколи, — цей докір адресувався, безперечно, Світозару, бо той сіпнувся, наче у нього влучила стріла, і пекуче почервонів. — Спини це судилище, Верховний Жерцю Світла!

— Я не можу, — розгублено пробелькотів той, із виду немов полинявши. Уся його велич, де й ділась. — Не можу.

— Та ся твоя донька скажену лисицю обдурить! Ножа тобі в спину заточить і буде всміхатись любенько, бинтуючи рану твою.

— Це так, та вона — моя донька, — інтонаційно виділивши «моя», відповів Світозар. — Чужа кров — то не водиця, а рідна…

— Вища за закон?

— Годувальнице, що ти говориш!

— Те, що відомо кожному, хто нині прийшов на цю площу!

— Не пійманий — не злодій. Я суд спинити не маю права!

— І в пам’ять про те, що колись у нас із тобою було? — із надією, що слабшала щомиті, проте вмирати остаточно не бажала, спиталась годувальниця. Світозар виглядав безпомічним, як місячне немовля.

— Ганнусю…

— Не говори мені нічого більше, — ткаля Ганна розвернулась, так, наче збиралася йти, але в останній момент передумала, і лишилась на місці. Зате у натовпі почалось ледь не зворушення — кожен бажав побачити ту, заради якої король зламав присягу, дану королеві, і гостроязику ткалю, котра наважилася кинути в обличчя Світозару все те, що про його доньку таємно шепотіли по кутках. Та коли голова Ради Старійшин повернувся лицем до короля, з явним наміром оголосити вирок, гомін в юрбі враз зник, наче його й не було, наче не перешіптувались, хитаючи головами у квітчастих хустках, гостроязикі молодиці, і не обмінювались короткими, уривчастими словами розважливі, суворі дядьки. Тут шанували старість, пов’язану з нею мудрість та досвід, і Світлана ще раз переконалась — Рада Старійшин та її Голова мали тут владу куди більшу за владу короля.

— Не годиться, — похмуро мовив Світозар, і сиві вуса його висіли вздовж старечого, в зморшках рота так само похмуро, як і падали з вуст слова, — не годиться королю, забувши свій обов’язок і честь, кохатися з чужинкою.

В юрбі знову зчинився гомін, спочатку суцільний, такий, що не можна було розібрати речі, потім Лана почала розрізняти окремі вигуки, далекі від приязних: «Чужинка!», «Зайда!», «Геть із міста!». Вона хотіла закричати у відповідь, що радо пішла б звідси, якби знала дорогу, та старійшина підняв руку і вигуки припинилися.

— Я не скінчив, — із ледь помітним осудом сказав він, і Світлана могла заприсягнутись, що не менш як половина громади почервоніла, сховавши погляди. — Король, який знехтував власною сім’єю, зрадив дружину і сина заради примарної насолоди, що її дарувала чужинка, може втратити корону. І хоча, — тут уперше за весь час промови в блакитних очах Світозара, що ковзнули по ній, дівчина відзначила щось, схоже на пом’якшення — чи співчуття? — я можу зрозуміти його, король повинен зробити вибір!

— Король має зробити свій вибір! — відгукнулась громада, втупивши різнокольорові нетерплячі погляди в Олеся. Він стояв мовчки, трохи схиливши голову, довге волосся, цього разу нічим не перехоплене, спадало йому на шию, а в блакитних очах читалось вагання. Він роздумує! Після всього, що між ними було — він роздумує! Це відкриття мов вогнем опекло Світлану, і, перш ніж вона встигла нагадати собі, що все це — мара, що це відбувається не насправді, що його рішення ніяк її не зачепить, вона простягла руки до короля в жесті, який одвіку означав благання, і крикнула:

— Ні!

Він почув сей крик, бо здригнувся так, наче його вдарили, і зробив крок — один, крихітний, як надія Лани, крок у її бік, та вмить зупинився і схилив голову ще нижче. Вона більше не бачила його очей, і це стало для неї відповіддю. Його рішенням. Його вибором. Визнаючи себе переможеною, вона відступила до краю помосту, туди, де починались дерев’яні сходи. Туди, звідки вона могла піти геть.

З гурту придворних, які стояли на помості за спинами старійшин, наперед виступила королева, притискаючи до себе сина з підкресленим відчаєм. На її обличчі, втім, не читалось нічого, окрім спокійного торжества, і Світлана не могла звинувачувати її за це. Королева знала — що б там не трапилось, її муж обере корону.

Сама не розуміючи, навіщо, Лана озирнулася, впіймавши гнівний, не по-дитячому зневажливий погляд юного королевича. І знову спитала себе, як в королеви з бурштиновими очима і блакитноокого Олеся міг народитись хлопчик з очима, зеленими, мов соковита трава на літньому лузі. Відповідь стояла ліворуч від королеви. Молодий ратник — Іванко, здається, так його звали — прилюдно, нікого соромлячись, стискав їй руку, одночасно поклавши долоню на плече свого сина. Королевича, але не сина короля. І Олесю це було відомо — Світлана враз дізналась це з тієї туги, яка відбилась на його обличчі. Та надто пізно — вибір зроблено. Згорбившись, дівчина почала спускатися сходами.

— Чужинко! — гукнув її Світозар.

— У мене є ім’я! — зле і вже в котре огризнулась вона, повертаючись до старійшини. У відповідь Світозар тільки всміхнувся в сиві вуса.

— Сподіваюсь, ти не забудеш нас, дівчино?

— Хіба я зможу? — дивлячись на башти зі шпилями, будинки, що щільно обступали центральну площу, вигукнула вона. — І як я зможу? — додала вона вже тихіше, та всі, хто був у ту мить на судовому майдані, почули її — така запанувала тиша. Королева знітилась і вирвала руку в Іванка, а Олесь простягнув до Лани руки так, як хвилину тому простягала вона. Вуста Світлани тремтіли, їхні куточки категорично не бажали складатися в усмішку, і як вона їх не силувала, вийшла лише гримаса — гримаса поразки. Руки короля безсило опустились.

— Ти можеш бути вільна, і кара не торкнеться тебе, чаклунко, якщо ти залишиш місто впродовж доби, і ніколи більше не з’явишся тут, — оголосив її вирок голова Ради Старійшин. — Ми не судимо за кохання.

— Так, — погодилась Світлана мертво, застигнувши на сходинці. — Ви судите кохання.

— О, хлопчику мій, — вражена годувальниця притулила до серця обидві долоні, — я не вірю ні вухам своїм, ні очам. Ти зрадив Світлану? Леле, та чи мій же ти син?!

— Мамо, ви ж знаєте краще за неї — її можуть скарати, якщо я стоятиму на своєму!

— Дурниці! Ніхто не наважиться виконати несправедливий присуд!

— Я виконаю, якщо через добу вона ще буде тут!

— Ти, Світозаре? Ти хочеш сказати, що позбавиш її світла своїми руками? — ткаля Ганна гнівно підібрала вуста. — А знаєш, що потім буде з тобою?

Позбавити світла… а як? Невже вони тут… І зненацька вона зрозуміла. Уявила собі ніж, що чиркає по повіках, вгрузає в очниці, і ледь не закричала від жаху.

— У вас тут що, осліпляють за подружню зраду? — не вірячи в це, і одночасно розуміючи, що так воно і є, тремтячим голосом спитала Лана.

— Не за подружню зраду — а лиш за зраду країни!

— І чим же я так зашкодила Рутенії? Врятувала вам короля?

— Та ліпше б він помер, ніж так ганьбитись! — голова Ради Старійшин уже себе не тямив. — Бо соромно, забувши королеву, любитися із зайдою…

— Не більше, ніж мала б застилатись королева, — єхидно докинула Ганна, очами вказуючи і на Ію, і на зеленоокого Яся, який називався її онуком, — та де їй щось про честь та сором знати, як батько того не годен навчати! А ти не бійся, — це вже говорилось до Світлани, — не зможе він виконати вирок, бо знає, що він неправий. А кожен, хто виконає несправедливий присуд, буде тяжко покараний.

— Він що, теж не бачитиме світла?

— Ні, от якраз світло він і бачитиме. Це єдине, що він узагалі зможе робити — бачити. А ось поворухнутися — не зможе. І їжу проковтнути теж не зможе. Отак ізсохнеться, немов відламана гіллячка, і помре.

— Я тут у вас не бачила сліпих.

— Бо присуд цей виносити не можна, як достеменно не доведена вина, — годувальниця зітхнула. — У нас і непорушних-бо немає.

— Та все ж володар вибрав не її, — встряла Ія, вся сяючи тріумфом, — а дружину й спадкоємця престолу!

— Помилуй, Світло, і збережи престол, — фиркнула ткаля Ганна, — якщо на ньому сей наступник буде. О, сину, — знову звернулась вона до Олеся, — та Лана ж кохає тебе. Ти залюбив її в себе, а тепер відіймаєш віру з її душі! Схаменися, хлопчику, це гріх!

— Це все заради неї!

— Ні, поясни ще раз — заради Лани чи заради цяцьки, яку Світозар зняв у тебе з голови, і пообіцяв назад навісити за файну поведінку?! — годувальниця, вичерпавши запас блискавок у своїх хмарно-сірих очах, таки розвернулась і подалась геть.

— Мамо! — у відчаї вигукнув Олесь. Ганна озирнулась, і, не притишуючи ходи, зронила через плече:

— Ви кого кличете, мій пане… мій володарю? Ваша мати померла. Щойно.

— Я, мабуть, теж піду, — промовила Світлана, не в силах споглядати, як тяжко мучиться її король. — Вже присуд оголошено, Олесю, і вибір твій я схвалюю, — вона поспішно ковтала сльози, а вони все текли і текли по щоках, падаючи на губи, солоні, гарячі крапельки розпуки. — Це дуже… по-державному. І дуже мудро.

— Я все одно люблю тебе, мій світлячку! — Олесь кричав це, стискуючи в кулаки довгі пальці. Спотворене мукою лице коханого розпеченим тавром відбилося в її душі.

— Пізно. Надто пізно, — прошепотіла вона, підібравши довгу спідницю, щоб зробити той, останній крок — із помосту на землю. — Така любов мені не потрібна. Така… несправжня.

«Справжня, справжня», — насмішкувате відлуння — і як могло воно розчути її шепіт? — підхопило ці слова, закрутило їх, мов пожухле жовте листя, що падало звідкілясь — бо на майдані не росли дерева, чи то в раю вже осінь? — на її понурі плечі, на чорні коси, недбало покриті напівпрозорим серпанком — вона, єдина зі всіх жінок, включаючи і королеву, яка наважилась явити світові колір свого волосся. Світлана йшла, не розбираючи дороги, юрба слухняно розступалась перед нею, обличчя були сердитими, недоброзичливими, деякі роти роззявлялися, аби кинути на її адресу щось брутальне, та жодного кривого слова не було вимовлено — Світозара тут поважали. Діставшись до воріт, завбачливо розчахнутих для неї білявим велетнем, дівчина озирнулась — і судовий майдан, і люди на ньому, і Рада Старійшин на помості танули, немов затягнуті туманом, перетворюючись у розмиті кольорові плями. І тільки фігура короля — її короля, її Олеся — залишалась такою чіткою, що різала очі, і такою трагічною у своїй самотності, що у Світлани краялось серце.

— Вибір зроблено, — пролунав підсилений в тисячу разів голос глашатая, і на місто впала темна завіса, зовсім, як у театрі. Небо, прорізане блискавкою, як символічне серце стрілою, стало зеленого кольору, по ньому розтеклось білувате світіння, і Лана, примружившись, зробила крок за поріг.

Як вона могла з вулиці відразу потрапити до королівських палат, більше того — до тронної зали, Світлана пояснити не могла, як не могла і визначити, звідки взялося відчуття того, що минуло багато літ від дня суду, але це було саме так. Вона йшла по залі, що лякала порожнечею та холодом, і дивувалась, що коїться з її ногами — вона ледь-ледь їх пересувала. На троні сидів молодий, зеленоокий король, за спинкою трону стояла його золотоока мати, та як не крутила головою Лана, як вона не звертала шию, побачити Олеся їй так і не вдалося.

— Чого тобі ще, чужинко? — холодний погляд із зеленого скла, нерухомий і важкий цією нерухомістю, впав на неї, мов тисяча літ життя. — Ти забула про заборону повертатися до нашого міста? Чи твоя сива голова набридла тобі?

Про що він говорить, повертаючись до великого дзеркала, що стояло напроти трону, здивувалась вона, і побачила себе, відображену у срібній полірованій поверхні — юну, струнку, з ніжним обличчям і абсолютно білим волоссям. Розгублено зойкнувши, Лана приклала руку до серця та, враз опанувавши себе, розправила плечі і гордовито спитала:

— Де він?

— Оце любов, — іронічно кинула королева-мати. — Вона прийшла через стільки років, повернулася до свого коханого. Та твій коханий не пізнає тебе, чужинко, як не впізнає нікого, навіть рідного сина. Не кажучи вже про мене.

— Це не його син, і тобі це відомо.

— Він — король, і лише це має значення, — Ія махнула рукою, і біля неї матеріалізувався юний паж — цієї моди Лана теж не пам’ятала, при ній тут не було ніяких пажів.

— Проведи цю панну в покої мого чоловіка, — наказала королева, і хлопчик схилився у шанобливому поклоні. — Тільки прослідкуй, щоб візит не затягнувся. І нехай лікарі будуть поруч. Останнім часом він такий… тривожний.

Ще раз уклонившись, паж рушив знайомим Світлані коридором. Вона покірно йшла за ним слідом, плутаючись у довгій чорній спідниці і від хвилювання збиваючись з кроку. Її дивувало те, що вона в чорному — адже вона завжди ненавиділа цей колір, пішла звідси в червоно-зеленій спідниці, і ще дивувало те, навіщо — а дійсно, навіщо вона сюди прийшла? Палаючі смолоскипи, закріплені на кам’яних стінах, чи то освітлювали шлях, чи то ускладнювали його примхливою грою тіней. Перед кімнатою короля паж зупинився. Двері були закритими. Сильно штовхнувши їх, дівчина увійшла до передпокою.

Тут стояв задушливий запах трав. Пахло так, що робилося млосно, так, як в іншому, далекому столітті, яке ще не настало, пахнутиме в кімнатах важкохворих. Обережно пройшовши через низьку пройму дверей, Світлана опинилась біля добре знайомого, величезного, закиданого шкурами ложа, на якому сидів хтось. Хтось, охопивши руками нечесану, брудну голову, хтось, чимось схожий на її Олеся. І від споглядання цього зіщуленого, брудного і жалюгідного створіння Лані стало погано.

— О, мій королю, — прошепотіла вона, вкладаючи у ці слова всю ніжність, на яку була здатна. — Мій дорогий королю…

Олесь підняв голову — бляклі, білувато-блакитні очі дивилися на неї без найменшої тями. Світлана кинулась до нього, обійнявши коханого з усіх сил, яких ставало все менше. Король всміхнувся мокрим ротом і пустив слину.

— О, мій єдиний, — заплакала Лана. — Що вони зробили з тобою?

— На роботу — у суботу, а в неділю — на весілля, — заспівав-забурмотів король. — В понеділок, рано-зранку, треба встати до світанку…

— Треба встати та й піднятись, — схлипуючи, підхопила Світлана, пригадавши той ранок, коли хитрі мавки, кружляючи у хороводі, співали-видзвонювали цю пісеньку, — та й з коханим обійнятись.

Сльози текли по її щоках градом, дрібні, солоні та прозорі, як кришталевий камінець у його короні. Зараз він був без корони — немає самої влади, немає і її символу. На його чоло, покреслене глибокими зморшками, падали неохайні пасма колись шовковистого, русявого волосся, а шия стала тонкою, мов нога лелеки. На її обійми він не зважав, переносячи їх із тупуватою покірністю, характерною для розумово неповноцінних дітей — таких собі лагідних дебілів. Сили залишили Лану, руки розтиснулись і опали. Захлинаючись риданнями, вона підняла мляву долоню і погладила його по голові. Олесь затуркотів щось, загудів, задоволений, а потім знову заспівав:

— А як прийде середа — то для любощів біда.

Він не впізнав її. І не впізнає, із крижаною ясністю визнала Світлана. Йому ні за що не згадати ту, яку він приніс у жертву заради корони, ту, якій він присягався у вічній любові. Вічній… голос Олеся, не такий, як нині, глухуватий, надтріснутий, а тодішній, дзвінкий, ясний, чистий, мов янгольський спів, пролунав ніби десь поруч.

Я не забуду це, аж доки буду жити. Нехай зітреться з пам’яті моєї ім’я моє, і назва цього краю, тебе я пам’ятатиму довіку. Пройдуть роки, сторіччя, нас не буде, та те, що зараз є у наших душах, вогонь любові — він не помирає. Він буде вічно, так, як вічне світло.

— О, мій коханий. Де ж наш вогонь?

— Він сумував за тобою.

Лана озирнулася і побачила молодого короля — за стогонами та схлипуваннями вона і не почула його кроків. Ярослав стояв у дверях, такий витончено холодний, що, здавалось, ще мить — і вкриється інеєм.

— Невже? — ввічливо перепитала вона, хоча розуміла, що вигляд у неї, із щоками, мокрими від сліз, та червоними від сліз же очима далеко не найкращий. Залишалось тільки триматись, немов шляхтянка — треба спробувати, а що, як вийде?

— Так. Думаю, туга і звела його з розуму, хоча… — король недбало знизав плечима, — він завжди був трохи того… схиблений. Вірив у любов і перевтілення душ. Навіть мене називав сином — і вважав сином, хоча й бачив, що це не так. Дивак. Але тебе він кохав — я точно знаю.

— Ні. Якби кохав, то не відмовився б від мене.

— Чужинко, ти дурна. Жодна жінка не варта того, щоб заради неї відмовлятися від влади. Корона — найкраща коханка.

— Що ж, тобі видніше. Навряд чи в тебе буде шанс пізнати іншу коханку, окрім корони.

М’язи на красивому лиці Ярослава ледь помітно напружились, зелені очі стали холодними, мов смарагди.

— Чому це?

— Бо жодна жінка тебе не заведе!

— Не що?

— Пусте. Забудь. Я можу йти?

— Звичайно, — король раптом широко розвів руки, затуливши при цьому прохід. — На всі чотири боки. Та не раніше, ніж я дізнаюся, чим же ти так причарувала мого названого татка.

— Тільки у твоєму сні, мій милий. Або хтось не вийде звідси живим.

— І хто саме? — насмішкувато уточнив Ярослав. Лана зітхнула.

— Не знаю. Яка різниця?

— Ярославе!!! Як ти ведеш із жінкою розмову?!

Сей оклик прозвучав так несподівано, що юний король аж підстрибнув, а його картинно розкинуті руки вмить опустились, мов перебиті пташині крила. Подібний трюк вчинило й серце Світлани — стрепенулось, як підбита на льоту чаєчка, а потім стрімко покотилось вниз, у напрямку земляної підлоги, а сама Лана кинулась до ложа.

— Олесю!!! Ти згадав мене?

— Що? — Олекса тремтливо, безтямно розсміявся і ще раз пустив слину. Молодий король глянув на Лану тріумфуюче, та все ж повторив:

— Ти впізнав цю жінку, неню?

— Це просто жінка, і цього досить. Будь ввічливим, сину. Шануйся, — і Олекса, солодко позіхнувши, вмостився на ненависних Лані вовчих шкурах, і заплющив очі. Не бачачи за сльозами дороги, Світлана кинулась до виходу, і забилась, мов викинута на лід рибина, в міцних обіймах Ярослава.

— Пусти мене, соромітнику, чуєш? Пусти!

— Пробач.

— Що ти сказав? — Лана й не помітила, що молодий король відпустив її, а зараз повільно, із підкресленою шляхетністю — підкресленою, а не виставленою напоказ — опускається на коліна. Безпомічно кліпаючи очима, мов совенятко, витягнуте із дупла на яскраве сонце, Лана споглядала на те покаяння. Ні краплі фальші. Ні позерства, ні самолюбування — тільки щирий жаль, який неможливо підробити, бо він іде від серця.

— Прости мене, чужинко, за наругу. Я ще тоді, багато літ тому, твою красу нев’янучу помітив і закохався — по-дитячому наївно. До батька… до Олекси я страшенно ревнував тебе.

— Та ти ж мене всього два рази бачив!

— А скільки разів треба бачити жінку, щоб закохатись? Досить й одного.

— Встань, мій пане, — після паузи попросила Лана, і Ярослав, не змушуючи себе вмовляти, слухняно підвівся. — Ти будеш великим правителем, синку, — передрекла вона. — Ти не соромишся визнавати свої помилки. Тебе чекає велике майбутнє.

Ярослав узяв Ланину руку, підніс до вуст, поцілував.

— Мені шкода, що нині він такий.

— Мені також. Він довго… мучився?

— П’ять років. Він пам’ятав про тебе — ти це знай, чаклунко. Він хотів, щоб ти це знала.

Останній погляд, що його Лана, вже надворі, кинула на знайоме вікно Олесевої спальні, не був прощальним — із ким же вона прощалась, вже ж не зі стіною? В безумній, непоясненній і самій собі надії вона ще сподівалась, що Олесь, нехай безтямно, не розуміючи, що робить, визирне у те вікно, хоча б на мить. Донизу її звів Ярослав, а далі вона зголосилась сама іти — та тільки ось куди? І скільки літ їй? Де вона тепер?

Світлана не повірила своїм очам, коли у віконному просвіті з’явилась русоволоса голова Олеся. І він махав їй — творив якісь знаки руками. Він, як лунатик? Не знає, що робить? Байдуже, байдуже все, лиш би встигнути… до нього… він щось кричить… Її гукає? Він…

— Я згадав тебе, мій світлячку! О, кохана, чи міг я забути?!

Лана, на негнучких ногах кинулась назад, до входу у палац, та підступна будівля немов зробила крок назад — від неї крок. Іще, іще… та той невеличкий, викладений бруківкою клаптик землі, що відділяв Світлану від воріт замку, так і лишився не подоланим. І тоді вона, у відчаї, напружившись, із розбігу стрибнула в арочний проріз воріт. І полетіла кудись в безодню, із жахаючою думкою — усе пропало. Де б вона не опинилась зараз, Олеся там не буде!

Глава 21

— Пані, пані, що з вами? Вам погано?

Світлана розплющила важкі, мов свинцем налиті, повіки, і огляділась. Вона знаходилась в салоні старенького трамвая, на одинарному сидінні. Вже зовсім стемніло, за вікном пропливали жовтенькі плями ліхтарів. Над нею схилився схвильований юнак, зовсім ще хлопчик — років шістнадцяти, не більше. Доволі високий і міцний, він мав ніжні блакитні очі, які дивились на неї співчутливо, золоте волосся, що виблискувало, засліплюючи, навіть у тьмяному, як від каганця, світлі трамвайної лампи, міцне, квадратне підборіддя і плечі шириною із Дніпро. У Лани склалося враження, що десь вона його вже бачила, ось тільки — де, пригадати не вдалося.

— Де я? — хрипкувато спитала Лана. Хлопчина стурбувався ще більше.

— У Львові. Хіба ви…

— Я знаю, — Світлана силувалась всміхнутись — не вийшло. — Хіба можливо сплутати Львів з будь-яким іншим містом на землі? Я маю на увазі… яке сьогодні число?

Розважливо і терпляче, як розмовляють із безумними, хлопець відказав:

— Двадцять п’яте грудня.

— А рік… рік який?

— Дві тисячі перший. Послухайте, пані, може, вам краще до лікаря?

Повільно, бо кожен рух викликав конвульсивні, майже нестерпні болі, Лана похитала головою.

— Не треба мені до лікаря. Як я сюди потрапила?

— До Львова?

— До трамвая.

На обличчі юнака промайнув вираз, який міг означати тільки одне: «зовсім погана».

— Увійшли. На попередній зупинці. Ви були такою блідою, і очі, мов скляні, я вирішив спочатку, наркотиками накачались, але не схоже. А потім ви сіли і відразу ж знепритомніли. Ось я і кинувся… подумав, може, потрібна допомога?

— Ні, дякую. Хіба що… котра година?

— За п’ять хвилин восьма, — поглянувши на свій франтівський годинник на ланцюжку, котрий він дістав із внутрішньої кишені чорного пальта, мовив хлопець. Він взагалі виглядав піжоном, а порівняно зі своїми, поголовно вбраними у куртки та кеди ровесниками здавався просто лордом британської корони.

Отже, дві години пройшло з тих пір, коли вона зомліла біля невідомо звідки вирослої стіни, поруч із офісом «Галичмедсвіту». Два місяці в Рутенії — і дві години у Львові. День, прожитий там, дорівнював хвилині земного життя. Шістдесят днів — шістдесят хвилин. Вона нічого не втратила. Окрім серця. І, здається, розуму.

Обережно повертаючи голову так, ніби та була кришталевою і будь-якої миті могла зірватися із плеч, Лана огляділа себе. Все було, як мало бути — пальто, накинуте, але не защепнуте, як вона звичайно носила, діловий костюм, блюзка, чобітки, лівий — зі зламаним підбором… вона таки зламала його. А ось руки порожні… Лана подивилась на підлогу. Торбинка, полотняна, на шворці, та, що була із нею в Рутенії, лежала біля сидіння, запилена так, ніби Лана пройшла з нею тисячу доріг.

— А це? — важко було не тільки говорити, а ще й ворушитися, тому вона просто вказала очима на торбинку, і юнак знову зрозумів її вірно.

— Була у вас в руках. Потім випала, як ви зомліли. Дивно якось…

— Що?

— Така вишукана пані, а торба, як у вівчаря… ой, даруйте, Бога ради! — хлопчина зніяковів. — Це, звичайно, не моя справа! Я взагалі-то…

— Все добре. Куди йде цей трамвай?

Юнак якось дивно всміхнувся — тільки зараз Лана помітила, що в салоні, крім них, нікого більш не було.

— В депо.

— З моїм щастям, — Світлана зітхнула, підняла торбинку, яка виявилась несподівано пузатою, немов напханою доверху чимось цупким, і розв’язала шворки. В торбинці, поверх її фольклорного одягу, лежали мобільний телефон, паспорт і гаманець. Як же це сталося? Вона точно пам’ятала, що на судилищі нічого в руках не тримала, та й у Чорний ліс ходила без торби. Ліс, поле… пригадавши ще дещо, Лана повільно підняла праву руку, і сріблясте сяйво персня, якого ніколи не було у неї в цьому житті, який вона ні за що не надягла б на палець за оцю його фривольність, різонуло їй очі, мов блиск меча.

— Прикольна каблучка, правда ж? — озвався юнак із багатозначним усміхом. — Я її одразу припас. Просто так носите, чи… це ваша улюблена поза?

Світлана закашлялась, тамуючи сміх.

— Синку, — нарешті озвалась вона, — я тут десь слоїка маю, то накапай мені туди молока.

Хлопчик спалахнув.

— Якого молока?

— Того, що в тебе на губах не обсохло.

Поставивши таким чином юнака на місце, Лана зав’язала торбинку, важко підвелася і визирнула у вікно. Додому, треба додому, до Києва, туди, де чари важкого сну, забуття, марення, у якому вона невідомо де блукала дві години, розвіються і вона поверне собі спокій. Вона не хотіла зараз думати про перстень, про одяг у торбинці, про те, що її валіза з речами десь лежить собі в теплій квартирі, в тій, де мешкає жінка, так схожа на королеву з її сну та маленьке зеленооке хлопченя, якого вона мала нагоду побачити дорослим, сама при цьому не постарішавши. Ні, із затятим відчаєм сказала собі Лана, вона не поїде за речами, хай їм грець, нічого з ними не станеться, може, Ія якось… це ж треба, ледь не додала подумки «королева» — перешле їх до столиці, а ні, то біс із ними, із тими блюзками та спідницями, але не здатна вона зараз бачити ті співчутливі бурштинові очі, і відповідати на питання, на які Ія і сама прекрасно знає відповідь. Ія… руда відьма із золотими очима, яка уві сні чомусь була суперницею, а в житті — товаришкою. І той її загадковий брат… Олексій… Олекса… Олесь. Він це чи ні? Лана зітхнула. А як і він, то що? Де його шукати? Що сказати по відшукуванню? Та ні, це не може бути він, то все мара, облуда, сумне видиво, яке ніколи не обросте плоттю реальності, міраж, де знайомі їй люди вбралися в князівські шати, і набули невластивих їм рис, або… вона таки з’їхала з глузду. Ось вона, дійсність — Львів, старенький трамвай, що стогне-стукотить колесами…

Лана ще раз глянула у вікно… здається, трійка, вони десь на вулиці Сахарова… та юнак, що дивиться на неї зніяковіло та стривожено. Ось це — правда, а решта — лише плід її хворої уяви. Головне — у неї є паспорт і гроші, отже зараз вийти, пересісти на одиничку, на вокзал — і додому. Байдуже, що контракт так і не підписаний, байдуже, що попереду самотні різдвяні канікули, байдуже, що таємничий пан Олексій Яницький — ще один Олекса чи той самий? — так і не відшукався, принаймні, кинувши погляд на дисплей мобільного, зауважила собі Лана, судомно ковтаючи кислуватий присмак у роті, доки вона була в Рутенії, ніхто їй не телефонував. Воно й не диво — пройшло усього дві години, хто ж стурбується?

І вона… Їй немає ніякого сенсу лишатися тут. Їй нема про кого піклуватися, ніхто не потребує її допомоги, навіть вилікувати когось вже неможливо, з усмішкою подумала вона, бо ліків не залишилось. О, так, а ще їй слід добряче подумати над тим, що вона скаже пану Стояну про зразки нового антибіотика і про те, куди вони поділися, бо щось підказує їй, що розповідь про те, як у потойбічній країні Рутенії вона вилікувала хворого на крупозну пневмонію короля за допомогою нових ліків, навряд чи буде зарахована як ще один випадок вдалого їх випробування.

І раптом, коли Світлана вже стояла на сходах, чекаючи, доки вагончик дотягнеться до зупинки, їй сяйнула думка — а жебрак же! Отой старий, що вона його поселила в «Замку Лева»! Треба його провідати! Обов’язково, перед тим, як виїхати зі Львова! Чому це для неї так обов’язково, Лана навіть не замислювалась, просто вирішила скористатись вдалим збігом обставин і пройтись трохи до готелю. Вона вже вискочила із трамвая і, кульгаючи через зламаний каблук, пройшла кілька кроків у напрямку до парку імені Богдана Хмельницького, коли за спиною почулось важке дихання, а потім юнак із вагончика засапано проказав:

— Ой, яка ж ви моторна, пані, і це на зламаному підборі. Тут тільки помирали, а я схаменутись не встиг, як схопились і побігли. Я проведу вас, гаразд? Не годиться такій файній жінці самій ходити містом, коли темно.

— Тут зі мною нічого не трапиться, — Лана зупинилась, вирішивши зачекати хлопця. Він наблизився, усміхнувся.

— Сподіваюсь на те. Та я все ж пройдуся з вами — про всяк випадок. Бо випадки бувають різні. А куди ви зібралися, якщо не секрет? Що це вам, у парк на ніч припекло?

— Та я не в парк. Я тут одного дідуся хочу провідати… дізнатись, як у нього справи. Він зупинився в «Замку Лева».

Хлопець присвиснув.

— Люба пані, нічого вам туди йти — тільки час змарнуєте. Якщо ваш дідусь зупинився у «Замку Лева», то справи у нього добре. Я б сказав, прекрасно. Ви хоч уявляєте, скільки там коштує номер… він у якому мешкає?

— У напівлюксі.

— Шоколадно, — видав парубок, ледь не облизуючись. — Прийміть мої запевнення, що у того старого справи йдуть значно краще, ніж у мене.

— Не те, щоб я вам не вірила, юначе, — ні до чого не зобов’язуюча балачка хлопця подіяла на Лану, наче теплий плед, і дівчина зігрілась та розслабилась, — проте я все ж волію переконатись в цьому особисто.

— Бажання леді, — парубок засміявся, розводячи руками — мовляв, проти жіночого свавілля я безсилий.

Він провів її до дверей одного з особняків, в яких розташований готель, обережно, шанобливо — аби вона, не дай Біг, не подумала поганого — підтримуючи її під лікоть на крутих сходах, і зупинився, чекаючи, доки вона увійде у вестибуль. Та Лана вагалася — їй хотілось сказати хлопцю щось добре, тепле, подякувати якимись особливими словами за те, що він згаяв стільки часу заради практично незнайомої людини, проте, як на гріх, нічого доброго на думку не спадало. І тоді Лана простягнула йому руку і просто сказала:

— Дякую.

Юнак схилився над її рукою так низько, що ледь в попереку не зламався, ніжні вуста на мить торкнулись шкіри.

— І вам спасибі.

— За що ж?

— За прогулянку. Ви така гарна. Даруйте, якщо я ляпнув щось не те — ну, тоді, про каблучку…

— Все добре. А як же тебе звуть, рятівнику?

— Ну, я ж не врятував. Намагався тільки. Ви б і без мене впорались. Жінки, — від усміху на щоках у хлопця заграли ямочки, і Лана згадала, де бачила його — миттєво, так, ніби спалах блискавки освітив темне небо її свідомості, — взагалі прекрасно обходяться без мужчин.

— Ну, не так уже й прекрасно, як тобі здається. І все-таки?

— Славко.

— Скорочене від Борислава?

Усмішка збігла з вуст юнака.

— А як ви… ім’я доволі рідкісне. Всі думають — від Ярослава або В’ячеслава.

— А я не думаю, — Лана взялась за металеву ручку і, перш ніж відчинити двері, довго дивилась на молоденького чатового, який першим зустрів її біля воріт Зорева. — Я знаю.

Глава 22

Розкішний номер, у якому замість неї оселився старий жебрак, був порожнім. Причому не таким порожнім, як щойно залишений, де без великої напруги можна відшукати сліди нещодавнього перебування людини, а зовсім порожнім — таким, ніби його прибрали днів зо два тому, а потім у ньому ніхто не жив. І при цьому в кімнаті пахтіло ладаном, мандаринами і хвоєю; нічого дивного в цьому не було б, якби десь на тумбочці біля ліжка лежала забута мандаринка, або шкірка від неї, якби в кутку стояла невеличка ялинка — але ж нічого подібного тут і близько не було. Ні, ялинка була — строкато вбрана, у різнокольорових кульках і цукерках, але штучна, і пахтіти вона не могла, а от звідки взявся запах цитрусових і ладану — то знав, певно, лиш Пан Бог. Лана зайшла ще у ванну, частково з цікавості, частково — тривожачись за старенького; випраної одежі там не було. Ото ще пригода, починаючи сердитись, і радо відчуваючи, що гнів приносить їй бодай тимчасове полегшення, подумала вона — ну і куди подався цей дідусь у вогкому лахмітті, коли на вулиці мороз і мокрий сніг? Чи так уже зрадів, що отримав гроші, що вирішив втекти від гріха подалі, доки та дивачка, що виклала таку суму, не отямилась, не повернулась, і не відняла свій внесок назад? Можливо і таке, проте… чомусь Лані у це не вірилось. Не хотілось вірити, що старець, який з такою вдячністю, не принижуючи своєї і, що дуже важливо, її гідності, прийняв від неї допомогу, міг подумати, що вона пожалкує про свій порив. Проте факт залишався фактом — номер був порожнім, і не скидалось на те, що тут хтось з’явиться. Знизавши плечима, Лана вийшла в коридор.

— Він пішов годину тому.

Зачувши знайомий голос, Лана, що причиняла двері, підскочила і озирнулась, відчуваючи, що мимохіть її вуста розпливаються у посмішці.

— Крістіане! Ти? Що ти тут робиш?

— Я? — вбивчо елегантний у своєму сірому костюмі, та з темно-сірою шовковою краваткою, яку вмів зав’язувати — як неодноразово переконувалась Лана на власні очі — із витонченою недбалістю — Крістіан Мюллер, начальник відділу імпорту ліків і один із співвласників компанії «Острайхфарм», відлипнув від стіни, що напроти номера, і підійшов до неї, привітно сяючи лагідними зеленуватими очима. Губи його, здавалось, навік склалися у сардонічну мефістофельську гримасу — усміх віковічного спокусника, а русяве волосся, розтріпане, як у дворового хлопчиська, різко контрастуючи із загальним офісним виглядом — дорогими черевиками, діловим костюмом — створювало імідж студента, який, прагнучи справити на роботодавця правильне враження, вбрався не у свої речі. Загалом Крістіан був дуже симпатичним, хоч і невисоким, як для чоловіка — одного зросту з Ланою. — Я тут живу. Тимчасово. Зупинився на кілька днів, поверхом вище, у люксі. Сюди спустився у справі, і бачив, як звідти, — Крістіан кивнув на номер, — виходив якийсь дід.

— А в якій же справі ти сюди спустився? До дівки ходив?

— А ти ревнуєш? — із надією спитав австрієць.

— Ні.

Крістіан зітхнув.

— Піднімешся до мене? Може, чогось вип’ємо?

Світлана вагалась недовго.

— Так, чом би й ні? Розкажеш, як це вийшло, що католик опинився на Різдво так далеко від дому.

— Все дуже просто, — говорив Крістіан вже у своєму номері, прямуючи до бару. — І дуже сумно. Бізнес стає нашою релігією, нашою вірою, Богом, якому ми здатні принести будь-які жертви — свій час, сім’ю, себе… Що будеш пити?

— Горілку.

— Що? — від здивування рука Крістіана здригнулась, і дороге французьке вино, яке він наливав у тонкостінний бокал, тонкою цівкою пролилось на поліровані відкидні дверцята міні-бару. — Ти — і раптом горілку?

— Так, я — горілку, і зовсім не раптом, Крісе.

— Та ти ж не пила нічого, окрім отих жахливо солодких місцевих вин, ну, як там їх…

— Масандрівських мускатів.

— Еге ж, мускатів. І раптом — така зміна смаку. Чому?

Бо хочу напитися. Щоправда, це вже буде постфактум, проте задля власного спокою завжди можна навіяти собі, що була п’яна і три години тому.

— То я ж перейшла із солодкого на гірке, Крістіане — чим ти незадоволений?

— Я? Та я… про мене… як ти казала тоді, ота приказка, що мені подобалась?

Лана всміхнулась.

— Про мене, Семене, хоч вовк траву їж.

— Саме так, — Крістіан дістав із бару товстостінну склянку і пляшку «Гайдамацької». — А чим тобі розбавити? Тонік, содова?

— Крісе, тільки-но спробуй зіпсувати газ-водою хороший продукт, і я за себе не відповідаю. Якби я хотіла липкого пійла, що садить печінку, неодмінно купила б собі якусь «ром-колу», що їх повно на кожному кроці. А я просто хочу горілки.

— Прошу, — із деяким здивуванням, яке не могла приховати навіть його традиційна німецька витримка, мовив він, подаючи їй склянку. А коли Лана з явною насолодою зробила великий ковток, бідолашний Крістіан ледь не зомлів — такою він її ще не бачив.

— У тебе щось трапилось, люба? — обережно спитав він, вмощуючись у її ногах, мов відданий кімнатний песик. Лана, розвалившись у кріслі в стилі рококо — червоний оксамит, позолочена витіювата оздоба на спинці, золочені ж ручки у формі лев’ячих лап, різні дугоподібні ніжки — зробила ще ковток горілки і відповіла якомога спокійніше:

— Ні, все добре. А з чого ти взяв?

Її показна незворушність Крістіана не обманула.

— Твоя німецька, — почав він із компліменту, — стає дедалі кращою. Ти говориш правильно, вірно добираєш слова. Але мова — це не тільки слова. Щось інше… твоя інтонація, голос… усе це сказало мені, що у тебе болить душа.

Лана відвернулась і заходилась підкреслено уважно споглядати зимову ніч у вікні. Крістіан терпляче чекав.

— То як ти опинився у Львові?

— Сів на потяг у Відні — і ось він я!

— На Різдво?

— А ти?

— Ну, я не католичка. Якісь нагальні справи?

— Так. Я вчора мав зустріч із керівником «Галичмедсвіту», паном Олексієм Яницьким. Ми підписали кілька цікавих угод.

— Ти бачив його? — Світлана підстрибнула на кріслі, втративши будь-яку цікавість до вікна. — Розмовляв із ним?

— Із ким?

— Та з паном Олексієм.

— Ну, звичайно.

— І який він?

Гарячковий інтерес Лани, яка хвилину тому виглядала такою втомленою, практично напівмертвою, а тепер раптом ожила, Крістіану не сподобався.

— Ніякий. Чоловік як чоловік. Дуже діловий.

— Опиши його.

Крістіан надувся, як миша на крупу.

— Не буду я його описувати.

— Чому?

— Бо не пам’ятаю, як він виглядає.

— Крісе, — мовила Лана із неприємною вкрадливістю, — як довго ти з ним розмовляв?

— Дві години, — буркнув той.

— І ти не пам’ятаєш його?

— А я до нього не приглядався, — Крістіан розкрив для неї обійми так широко, що місця для сумнівів стосовно його намірів просто не лишилося. — Мене цікавлять тільки дівчата.

— Крістіане, — вправно ухилившись від простягнутих рук, Лана підвелася, і йому теж довелося встати із підлоги, — давай зізнаємось одне одному, що ми наробили чортову купу помилок, а найголовніша з них та, що нам не варто було спати разом.

— Ти жалкуєш?

— Я ніколи ні про що не жалкую, Крісе, — збрехала Лана з милосердя, бо вигляд у австрійця став нещасний — далі нікуди. — Я просто намагаюсь розтлумачити тобі, що більше цього не повториться. Я зайшла сюди тільки випити.

— Тобі було погано зі мною, Лано?

— Ні, чому ж? Було файно, тільки давай домовимось, що ключовим словом у наших теперішніх стосунках залишиться саме «було».

— Світлано…

— Крісе, не треба, — уникаючи чергової спроби обійняти її, простогнала Лана. — Ти знаєш мене ледь не краще, ніж я сама себе. І якби я чогось хотіла, ніколи не стала б комизитись. Але я — не хочу. Нічого не хочу. Пробач.

— А я думав, буде мені подарунок на Різдво.

— Думав? — від гніву — здається, і цей її річчю вважає — у Лани з очей бризнули злі сльози. — А ти навчився думати? Проблиск інтелекту подолав бунт гормонів? Видовище, мушу зізнатися, не менш вражаюче, аніж мавпопітек, що вперше став на задні лапи.

— Ти хочеш образити мене? — тихо спитав Крістіан, і лють дівчини почала поволі затихати. Кріс — хороша людина, і один із небагатьох чоловіків у її житті, який дійсно ставиться до неї з розумінням. Він не заслужив того, щоб вона зганяла на ньому зло. Тим більше, через те, що закохалась у мужчину, якого не існує.

— Ні. Я хочу, щоб ти дав мені спокій.

Крістіан помовчав, а потім повільно сказав:

— Я люблю тебе, Лано. По-справжньому.

— Якщо це так, то мені шкода, — так само повільно відмовила вона, зі щирим жалем поглядаючи на зажурене лице австрійця. — Дійсно шкода, любий. Бо я не люблю тебе.

— Натяк вийшов прозорим, як щойно вимите скло, — усмішка Крістіана з награно-бадьорої помалу перетворювалась на жалюгідну. — І хто він, той щасливчик?

— Не знаю, Крісе. Нічого не знаю. Навіть того, чи ми ще з ним зустрінемось. Швидше всього, що ні, — і до власного жаху, Світлана заридала. Це було настільки несподівано для неї самої, що від розпачу і сорому сила ридань подвоїлась. Крістіан обережно обійняв її і заходився стирати сльози зі щік своєю ідеально чистою носовою хустинкою.

— Все буде добре, Лано. Він повернеться, ось побачиш.

Звідки? З глибини віків?

— Ти не розумієш… він не…

— Звісно, повернеться. Жоден чоловік не піде від тебе просто так, маленька феє.

— Це кара Божа. За те, що я так ставилась до чоловіків.

Крістіан засміявся.

— А може, твоя поведінка — то відплата за всіх ображених жінок світу, за всіх, хто потерпає від нас, мужчин. Як тобі така версія?

— О, Крісе… та, яка стане твоєю дружиною, дуже щаслива жінка.

— Але нею будеш не ти?

— Це питання?

— Вважай, що пропозиція.

— Тоді — ні. Нею буду не я. Ми використовували одне одного, Крістіане, йшли на мотузочку своїх бажань, прикриваючись висмоктаною з пальця необхідністю… Скажи, адже ти підписав би з нами контракт навіть без деяких поступок із мого боку?

— Ти знала, — Крістіан кивнув. — Так, я підписав би контракт із «Київлікпрепаратом» за будь-яку ціну, навіть якби ти щодня посилала б мене куди подалі у нецензурних виразах. Спочатку ви ганялись за нами, це правда, але потім для «Острайхфарм» це стало куди важливішим, аніж для вас. Ліків із таким співвідношенням ціни та якості, як у вас, ми не знайшли більш ніде в Європі. Але я вирішив представити все так, щоб ти почувалась зобов’язаною піти зі мною в ліжко. Вважав, що інакше мені тебе не отримати. Це було підло, — австрієць схилив чубату голову. — Пробач.

— Не треба вибачатись. Я теж підшукала собі прекрасне виправдання, любий. Мені доведеться з ним переспати, сказала я собі, бо інакше я втрачу свої відсотки, якщо контракт не буде підписано. Але ж мені було відомо, що плутати бізнес і секс неприпустимо, а також те, що від моєї згоди чи відмови нічого не зміниться, і що «Острайхфарм» працюватиме з нами за будь-яких умов. Насправді я зробила це, бо хотіла тебе.

— Але не любила? — обережно спитав Крістіан. — Навіть тоді?

— Ні. Не любила, хоча ти дуже милий.

— Дуже милий — звучить жахливо, — Кріс усе ще намагався тримати марку і жартувати. Виходило непереконливо, проте Лана поважала мужніх людей.

— За два місяці наша делегація приїде до Відня, — виказала вона невеличку таємницю. Крістіан помітно підбадьорився.

— А ти будеш у її складі?

— Навряд чи, та я пришлю тобі Юлю — ну пам’ятаєш, заступницю начальника відділу технологічного контролю?

— Таку невисоку білявочку з карими очима? Ще в неї усмішка така… заразлива?

— Ах ти, негіднику, — Світлана засміялась. — Отаке твоє кохання, що ти на інших дівчат заглядаєшся?

— Ну, я закоханий, але ж не сліпий. А навіщо ти пришлеш її до мене?

— Бо вона залюблена в тебе по самісінькі вуха вже цілу вічність, Крісе, і якби ти дивився на те, що дійсно варте уваги, ти б це помітив.

— А з чого ти взяла, що вона залюбилась у мене? Вона сказала тобі?

— Ні, о ні. Тільки не Юля. Вона ніколи такого не скаже. Просто… вона дивиться на тебе так, як може дивитись тільки закохана жінка.

— Та вона ж мене зовсім не знає.

— Кохання і знання ніколи не були взаємонеобхідними речами. Крім того, Юля — то справжня господиня, у хорошому значенні цього слова — у найвищому значенні. Не прогай свій шанс, Крісе — із неї вийде прекрасна гаусфрау.

— Що для тебе, звичайно, неприйнятно.

— Та ні, — Світлана замислилась. — Ти знаєш, ні. Зараз мені ця ідея подобається, як не дивно. Вести дім — чому ми не вважаємо це окремим фахом? Адже для цього потрібен хист. Можна навіть сказати, талант. Щоб у домі був затишок і звучав дитячий сміх.

Очі Крістіана вилізли з орбіт.

— Ти не захворіла?

— Я видужала.

— І де ж той дім, який би ти хотіла вести?

Лана усміхнулась — вустами, але в очах плескалась гіркота.

— Там, де й той чоловік, заради якого я хотіла б усе це робити, — вона торкнулась пальцями свого чола. — Ось тут.

Кріс викликав їй таксі, і вони тепло, мов подружжя при розлученні, яке, втративши із роками кохання, не втратило поваги і тепла, розпрощались. Вже у вестибулі, раптом щось пригадавши, Крістіан спитав:

— Лано, а той дідусь, до якого ти приходила? Він тобі хто?

— Та ніхто, власне кажучи. Просто знайомий. А що?

— Дивно він якось виглядав, коли виходив із номера.

— Уявляю собі, — фиркнула Лана. — Мокре дрантя, натягнуте на худеньке тіло, і сам синій, немов охляле курча. Я зараз тобі поясню. Це…

— Поясни спочатку, про кого ти говориш, — перервав її Крістіан. — Той старий, якого я зустрів у коридорі, зовсім не такий.

— А який? — в грудях у Лани виникло лоскітливе передчуття чогось цікавого.

— Він виглядав так, як ваші священики… православні… у дні великих церковних свят. Риза із золотої парчі, акуратна сива борода…

— Як борода? — Світлана абсолютно точно пам’ятала, що її жебрак був неголеним, але безбородим.

— Борода, — повторив Крістіан. — Не надто довга, біла, широка та густа. Погляд такий дивний — він лише мить на мене дивився, але мені здалось, що очі в нього теплі і зимні водночас… блакитно-сірі. І зовсім він не худенький, хоча під ризою важко роздивитись, та що не синій — це я тобі абсолютно точно кажу. І ще, на голові він мав вінець, схожий на ті, що їх тримають над головами молодих свідки. Я був колись на православному вінчанні — дуже красиво. Так от, у нього був точнісінько такий — тільки золотий, по-моєму.

Від всього почутого голова у Лани пішла не просто обертом, а дзиґою закрутилася. Подали таксі, Крістіан ледь не на руках виніс її до машини, запхнув у салон, стягнув обіцянку передзвонити, коли дістанеться до Києва, і пішов святкувати Різдво, а Світлана, охопивши руками голову і погойдуючись в такт підстрибуванню автомобіля на бруківці, намагалась упорядкувати свої думки. Думки шикуватися в лави категорично не бажали, а лізли поперед батька в пекло, та ще й наввипередки, обганяючи одна одну, перестрибуючи зі слова на слово, від чого здавалось, що її думки — то не думки, а самі уривки, клапті порваних раціоналізмом містичних ідей: «Святий Миколай… Зимовий Микола… То се ти закинув мене в Рутенію? Отак ти віддячив мені?»

Глава 23

До Києва Лана повернулась сонячним морозним ранком. Крихітні сніжинки кружляли, підхоплені вітром, у сонячному промінні, і сяяли, мов золотий пил — від того вражаючого своєю красою видовища аж плакати хотілось; здавалось, що Сонце, прибираючи у небесних просторах, витрушує чарівну перину, на якій відпочиває вночі після трудів праведних. Втім, плакати Лані тепер хотілося майже постійно, і від усього. А ще вона нікого не хотіла бачити. Викупивши двомісне купе-люкс — касирка на вокзалі довго бурчала, обурюючись, що деякі пересичені багатійки, якби могли, то й весь потяг придбали б, і не підозрюючи, наскільки близько це до істини — Світлана зачинилася в ньому відразу після перевірки квитків. Грошей, вкладених у жадану самотність, цілком вистачило б на авіаквиток, та літаки до Києва, у зв’язку із неповним завантаженням, літали через день, а прожити ще добу у Львові, місті, де одні болючі спогади нашарувались на інші, де вона знову віднайшла і втратила кохання, Лана не змогла б. Провідник, жвавий симпатичний вірменин, приніс їй чай, до якого вона не доторкнулась, і який сумно застиг на столику біля вікна, до ранку перетворившись на бридку коричневу рідоту.

Потім провідник довго набивався їй у компанію, і врешті-решт Світлана просто закрила двері перед його носом, що його зовсім не знітило, бо на ранок він був знову — сама люб’язність і відмовився брати гроші за чай, який вона не пила.

— Про що розмов, люба? — спитав він із кумедним акцентом. — Ти чай пити? Не пити! Грошей платити? За що? За той чай, який не пити? Що мені твій гривня? Собі його лиши, купи цукерка, може, не будеш хмуритися! Ах, якби ти мене до себе вчора пустив — Богом клянусь, сьогодні б сяяв усмішкою!

Лана не втрималась і пирснула. Навряд чи він би був таким оптимістом, якби побачив її вчора, бліду, сердиту, заплакану, що судомно вчепилась у свою торбинку, не наважуючись її розкрити, а потім спала, поклавши собі під голову той мішечок зі спогадами. Лані зазвичай нічого не снилося — просто в’язкий морок поглинув її, проковтнув, а на ранок виплюнув, і у тій межі, що відділяє сон від дійсності, у тому маренні вона постійно кликала Олеся, і простягала руки в порожнечу, яка озивалась до неї насмішкуватим відлунням її власного надтріснутого голосу. Олеся поруч не було.

Порожня квартира, якась підкреслено порожня, зустріла Світлану тишею і прохолодою. Власне кажучи, тиша і прохолода стали постійними співмешканками Лани вже давно, вона нічого проти них не мала, більше того — вони її заспокоювали, вона любила їх, вона до них звикла, але тепер усе це чомусь перестало діяти. Зателефонувавши директорові відразу по поверненні, Лана доповіла йому про свою невдачу, і більше ні з ким не спілкувалась. Приїздив тато — цей відмічався, як завжди, кожне Різдво, безумний у своєму сподіванні примиритись якось із донькою, і обурливо жалюгідний у чіткому розумінні того, що примирення це ніколи не відбудеться. Тільки за його приїздом Лана дізналася, що на календарі вже сьоме січня, що через три дні їй на роботу, і що звіт про доцільність використання зразків ліків ще не написано. Батько довго дзвонив у двері, потім стукав, потім здійснив атаку на телефон, і так і подався геть, вхопивши гарячого облизня, а Лана, загорнувшись у білу песцеву шубку — хутра вона взагалі-то не любила і носила рідко, лише коли ставало дуже холодно — подалася на прогулянку у хвойний ліс, який ріс біля її будинку. Вона блукала між сосен кожного ранку, із самого повернення зі Львова, не пропустивши жодного дня, і від тривалих регулярних прогулянок, від свіжого, насиченого киснем та морозною свіжістю повітря, туга, що краяла їй серце, на личку зовсім не давалась взнаки. Вона виглядала прекрасно — вона це знала, і це здавалось їй ще однією несправедливістю долі. Хто повірить у те, що вона страждає? Хто хоч пожаліє її? Від галасливих ватаг, котрі час від часу траплялись їй на шляху, вона намагалась триматись подалі, вона не бажала шумних розваг, вона просто йшла безцільно і згадувала, згадувала… Те літо серед зими, пісні Мавок, Чорний ліс, випробування водою, віршовані присяги, Зоряну, королеву і Романа… І тільки Олеся вона не згадувала — в цьому просто не було потреби, вона й так пам’ятала його завжди, постійно, навіть уві сні без сновидінь, пам’ятала таким, яким побачила в той день, коли він уперше взяв її за руку, і таким, як тоді, коли він заціловував малиновий сік на її пальцях, і таким, яким він був, промовляючи «Серце, яке любить, не помиляється». І лиш один спогад — о, слава Богу, Світлу, Небу, святому Миколаю і усім святим християнського світу — ніколи не приходив до неї; той, де безумний Олесь, пускаючи слину, співав щось, жахливо смикаючись і не пізнаючи її. Ні, тобто Лана усвідомлювала, що таке було, але це усвідомлення жило десь за королівством її прекрасних спогадів, і це підтримувало її, давало їй надію. Повернувшись в день Світлого Різдва Христового додому, Лана набралась нарешті хоробрості та сили, і витрусила з торбинки, яку вже днів десять не рухала, рутенське вбрання. Сорочка, керсетка, червоні коралі, спідниця, постоли, вінець — все було там, і залишалось тільки дивуватися, яка містка ота зовні маленька торбинка. Весь одяг був чистим, охайним, але мав такий вигляд, ніби довго припадав пилом у вітрині музею; піднявши з підлоги спідницю, Світлана відчула знайомий аромат. Так пахтіли розтерта між пальцями рута та нагрітий сонцем полин, так пахло в Рутенії літо — медунець, жатвінь… Лана притиснула спідницю до лиця і гірко, нестямно заридала.

В те, що Бог є, Василь Петрович Стоян вірив беззастережно. І те, що Бог уміє творити дива, знав. Сам неодноразово був свідком маленьких і великих Божих див, які багато хто, через недосвідченість чи душевну сліпоту, обзивав різними словами, що не мали жодного відношення до Божого промислу. Але така кількість див одного ранку траплялась з ним чи не вперше в житті. Першим, але не найголовнішим дивом було те, що сьогодні його улюблениця, його маленька сіроока дівчинка — ні, ні, він знав, звичайно, знав, що гріхом є виділяти когось особливо зі своїх підлеглих, але нічого не міг із собою вдіяти — прийшла на роботу вчасно. Навіть на п’ять хвилин раніше. І в його кабінет вона не залетіла, стягуючи на ходу пальто, як це бувало завжди, а зайшла статечно, неквапно, тримаючи в руках невеличкий пакунок, попрямувала до нього, всміхаючись, прошепотіла «Вітаю з Різдвом», і не встиг він спам’ятатися, як на шиї у нього красувався лимонно-жовтий шарф із синіми удавами в червоних новорічних ковпачках. Василь Петрович аж груди випнув, пишаючись подарунком, та се ще був не кінець дивам. За півгодини в кімнаті для нарад він побачив таке, що йому мову відібрало — і не тільки йому, а ще й усім менеджерам у смугастих костюмах, які й так витріщались на Світлану, ніби бачили друге пришестя Ісуса Христа — а все тому, що і цього разу, власне, на нараду, о, Пречиста Діво Маріє, вона не запізнилась. Це можна було з повним правом зарахувати як друге диво, а третє сталось тоді, коли, проходячи повз Грицька, Лана легенько торкнулась його щоки довгими пальчиками і лагідно привіталась:

— Добридень, Григорію. Як ти?

Бідолаха роззявив рота, не вірячи власним вухам, і зачервонівся, як ружа, ледь спромігшись пробурмотіти:

— Добре, спасибі. А ти як?

— Я? — на сірі очі навернулись сльози. — О, ліпше за всіх. Дякую, що спитав.

Стривожений поведінкою Лани до краю — він і поняття не мав, що мала вміє плакати, Василь Петрович хотів вже спитати, що трапилось, та не поспів — розпочалась нарада. Всім вже було відомо, що Лана зазнала першого у своїй кар’єрі фіаско, і, хоча сталося воно не з її вини, охочих зловтішатися було хоч греблю гати. Ось тільки директор самою своєю присутністю сильно перешкоджав тріумфу справедливості, бо не без підстав вважав, що наради винайдено не для зведення особистих рахунків, а зовсім навпаки — для вироблення і узгодження плану спільних дій, скерованих на підвищення ефективності праці, і як наслідок — отримання задовільних фінансових результатів. Тому про Світлану ніхто не зміг сказати жодного кривого слова; натомість всі уважно прислухались до промови директора:

— Вам абсолютно нема в чому звинувачувати себе, моя люба, — просторікував той. — Я спілкувався із паном Олексієм Яницьким, і він мені все пояснив. То був просто несприятливий збіг обставин, і мені шкода лиш, що ви згаяли стільки часу, коли мали б відпочивати.

— Нічого я не згаяла, — тихо, але твердо заперечила Лана. — Це було… як казка. Я прекрасно провела час.

— О, Львів, — пан Стоян покрутив пальцями в повітрі, малюючи щось таке ажурне, невагоме. — Не знаю, ким треба бути, щоб погано провести там час — Грицьком, напевне.

Менеджери, вперше почувши, як директор жартує на нараді, відреагували стримано — вимученими усмішками.

— Що ж стосується зразків нашого антибіотика, які ви втратили — то се пусте, не переймайтесь. Добре, що під колесами автомобіля опинилась лише ваша сумочка, а не ви сама. Ліки ці зареєстровані належним чином, всі дозволи отримані, випробування проведені, тому зразки, як такі, становили цікавість лише для пана Яницького. Він отримав їх відразу після Нового Року, і вчора повідомив мене, що якість ліків і документація до них його повністю задовольнила. Лано, куди ви дивитесь? Ви мене чуєте, дитя моє?

— Так, — доклавши деяких зусиль, Лана відвела очі від каблучки на правій руці, і стала дивитись на Василя Петровича. — Пана Яницького повністю задовольнили наші ліки.

— Вірно, — втішений із того, що бодай одна жива душа на цій нараді прислухається до його слів, кивнув пан Стоян. — Зараз він із своїм комерційним директором будуть тут і…

— Коли вони будуть тут? — Лана підхопилась з місця, мов обпечена.

— Та що з вами? — Василь Петрович не на жарт перелякався. — Вони обоє — пан Олексій Яницький і пан Роман Юрківський вже прибули до столиці, а до нас завітають з хвилини на хвилину. Обіцялись о десятій ранку, а чутки кажуть, пан Олексій — людина пунктуальна.

Лана поглянула на свій годинник — без однієї хвилини десята, і вже збиралась сісти, коли двері в кімнату, рипнувши, відчинились, і увійшов Олесь. А вона так і залишилась стояти, не думаючи навіть про те, як безглуздо це виглядає, одна-єдина жінка серед чоловічого царства — і та стоїть навитяжку, як солдат, який побачив генерала, як підданий перед своїм королем… Втім, Василь Петрович зараз же схопився, почав вітатися, менеджери теж підвелися, привітавшись гуртом, а потім всі сіли, і вона теж. Єдине, чого вона так і не змогла зробити — це не дивитись на Олеся.

Він був у костюмі — у шикарному, діловому костюмі, сіро-чорному, сніжно-білий комірець сорочки, охоплений сірою краваткою, виглядав таким гострим, щоб об його краї можна було б порізатись, а дорогі шкіряні черевики, натерті, блищали так, що в них можна було б побачити плямочку на підборідді. На ньому не було корони — за знак королівської влади йому, мабуть, правила защіпка на краватці, золота планка без будь-яких візерунків, дуже проста. І усміх — той самий, дратівливий, провокаційний; Олесь, тобто пан Яницький заусміхався так відразу, коли побачив її, застиглу серед кімнати, мов соляний стовп, але нічого не сказав — та й що він міг сказати? Можете сідати, як у школі? Слідом за ним увійшов пан Роман Юрківський… радник… Ромко. Порівняно зі своїм, підкреслено офіційним директором, Ромко виглядав, як вуличний гітарист — потерті блакитні джинси, темно-сірий светр — Лана відразу пізнала ручне в’язання, і задалась питанням, а хто ж його сплів? — на ногах якісь старі кросівки. Темно-каштанове, шовковисте волосся Ромка помітно покоротшало, і сягало вже не плечей, а підборіддя, та темно-сірі очі залишались звично спостережливими і єхидними. І розумними — цього не відняти. Обоє вмостилися поруч із паном Стояном, на чолі так званого «директорського» столу, дістали звідкись — чи не з кишень, бо ніяких папок Світлана у них не помітила — папери, і діловито зашаруділи ними, слухаючи пояснення пана Стояна. Лана пояснень не слухала. Вона взагалі нічого не чула, їй наче вуха заклало, зате зір працював як годиться, бо вона в усі очі вирячилась на Олеся, вона в буквальному значенні цих слів не могла відірвати від нього погляд, і менеджери, помітивши цю її нічим не прикриту зацікавленість, штовхали одне одного ліктями і огидно хихотіли. А Грицько ще й озвався, не дуже притишуючи голос, із тонким розрахунком на те, що його мова дійде до львівських партерів, але буде сприйнята, як перешіптування із сусідом, і тому добре виховання не дасть їм нічого відповісти:

— Погляньте-но, наша Свєта вже так зголодніла, що на мужиків ось-ось кидатися почне.

Олесь дійсно нічого не відповів — він просто знищив Грицька поглядом, і, насмішкувато здійнявши брови, шепнув щось Романові. Той, в свою чергу, подивився на Григорія ніжно і замріяно, як мисливець, що скучив за полюванням, і, йдучи лісом, із рушницею, уздрів раптом жадану здобич прямо у себе під носом.

— А чи не ви це, — глибокий, гортанний голос Романа не змінився так само, як і його зовнішність, — той самий пан Григорій Горбань, який відмовився надати керівництву «Галичмедсвіту» задокументовані результати клінічних випробувань нового антибіотика, мотивуючи це тим, що… як же то ви сказали? — придурюючись, що забув, замислився радник… тобто комерційний директор, бо Світлана й на мить не повірила, що він здатен хоч щось забути. — О, так, ви сказали, що не хочете ритися в папках, шукаючи для нас оригінали документів, і щоб ми, як нам треба, приїхали, і подивились самі. На папери. Зі Львова. Факс винайшли дарма — я так це зрозумів. От ви вже на клієнтів точно не кидаєтесь. Шануєте свою цноту, пане Григорію?

У пана Стояна вигляд став такий, ніби його облили холодною водою, а Грицько зіщулився, немов шкодливе кошеня, котрого носом натикали у власне ж лайно. Що ж, деякою мірою так воно й було, бо працювати після цього виступу Романа у «Київлікпрепараті» Грицьку лишалось недовго — рівно до кінця наради. Чого Василь Петрович не прощав ніколи і ні за яких умов, так це відвертого нехтування правилами ввічливості, нехлюйського ставлення до своїх обов’язків і дій, наслідки яких ставлять під загрозу благополуччя всієї фірми — а зрив переговорів із «Галичмедсвітом» був би саме таким, незворотним наслідком. Григорій, побілівши, мов широка смуга на його костюмі, судомно засмикав викривленим ротом, проте нічого не сказав. Копання ями ближньому своєму скінчилось так, як завжди, рано чи пізно, кінчаються ці земляні роботи — його присипало землею, а над головою він вже чув тужливі звуки «Реквієму». Його ховали.

Розправившись із Григорієм, Роман повернувся до Василя Петровича, який був попелясто-сірим від усього щойно почутого, і додавши у свій голос ще трохи оксамиту (увага — справжнє диво: оксамит дозовано), проникливо попрохав, інтонаційно забарвлюючи звертання так, що вони і звучали з великої літери:

— Прошу Вас, не думайте, що негідна поведінка Вашого підлеглого відіб’ється якось на нашій подальшій співпраці. Я просто хотів, щоб Ви були в курсі, як тримаються деякі Ваші працівники… це ж обов’язок керівника — бути в курсі таких справ? Крім того, ми перед Вами в боргу — через відсутність пана Яницького Ваш менеджер витратила даремно стільки часу, тому, — Ромко широко розвів руки — так, як, мабуть, роззявляє пащу вже не голодний крокодил, — я переконаний, все владнається до обопільного задоволення.

Якби не Лана і не її марний візит до Львова, розшифрував цю ввічливо подану дипломатичну ноту кмітливий пан Стоян, чхати ми б хотіли на Вас, із Вашими ліками та невротичними співробітниками. Пощастило Вам, що дівча не застало директора. Просто-таки поталанило.

Коли концерт на замовлення було закінчено і від Грицька залишились лише спогади вкупі із мокрим місцем, львівські візитери повернулись нарешті до справ. Почались суперечки про терміни оплати, обсяги поставок, рекламації, вимоги до сертифікатів та інші, тому подібні бізнесові речі, до яких Світлана вперше в житті не дослуховувалась — зазвичай все це її дуже цікавило, та зараз вона була зайнята тим, що милувалась Олексою. Він теж не зводив із неї очей, примудряючись, щоправда, заглядати у свої папери, і щось відповідати пану Стояну, але з тим же успіхом зацікавленість його можна було витлумачити, як природну реакцію чоловіка на вродливу жінку. Він залишався стриманим і спокійним, і це доводило Лану до сказу, бо колись, до зустрічі із ним, стриманість і спокій були написами на її гербі. Ромко ж взагалі дивився кудись крізь Лану — якщо вони і зустрічались в іншому житті, ніякого знаку цього він не подавав.

Світлана аж підстрибувала на стільці, двічі втратила нитку розмови, тричі не відповіла на деякі організаційні питання, що їх ставив директор, і врешті-решт пан Стоян змушений був зробити їй зауваження.

— Не розумію, що це з нею коїться, — вибачальним тоном звернувся він до Олеся. — Лана сьогодні сама не своя. Вона з вашого Львова повернулась якась незнайома, неначе чужинка. А взагалі-то вона дуже зосереджена і уважна.

Пан Яницький відкинувся на спинку стільця, всміхнувся, сплітаючи довгі пальці в «замок» і так подивився на неї, що їй стало зрозуміло — він все пам’ятає, перш ніж він озвався, хвилюючим, мелодійним голосом, який пробудив у ній всі можливі і неможливі, божевільні, п’янкі спогади.

— Що ж, значить, за ту тисячу років, що ми не бачились, вона анітрохи не змінилась.

Василь Петрович так зиркнув на Олеся, ніби хотів сказати: ну ось, тепер у цій кімнаті двоє божевільних замість однієї. Роман поглядав кудись на стелю і тільки що не присвистував, а Лана, спалахнувши, мов дівчинка-шістнадцятка на першому побаченні, низько схилилась над столом. Хвиля чорних, мов воронове крило, кучерів упала їй на щоки, чудернацьким покривалом затуляючи її зніяковілість від чужих очей. Коли нарешті всі контракти було підписано, угоди завірено, зі всіма рукостисканнями було покінчено, Олекса встав і, обігнувши стіл директора, підійшов до столу засідань, до її стільця. Лана підняла голову.

— Пане Яницький?

— Пані Сушко. Ну ось, нарешті ми і зустрілися, — теплі блакитні очі всміхались, в їхніх куточках зібрались веселі «гусячі лапки». — Чи можу я висловити жаль з приводу того, що наша зустріч так затрималась із моєї вини?

— Жаль? О, ні, жалю від вас я не прийму. Ніколи ні про що не жалійте, пане Яницький. Який у цьому сенс?

Олесь схилив голову, погоджуючись, і від цього, такого знайомого руху, серце Лани стиснулось і солодко заскніло. І це його волосся… воно знову падало на високе чоло, розбурхуючи уяву, пробуджуючи спогади про те, як вона відкидала ті непокірні пасма, як, сміючись, торкалась до них вустами… Олесь стояв перед нею, як колись на судилищі — немов чекаючи вироку, знаючи вже, яким він буде, той вирок, і все ще не втрачаючи надії… Лана простягнула руку і легенько торкнулась його долоні. І від її дотику він спалахнув.

— Можна вас на кілька слів? — рівним голосом попрохав він, вказуючи очима на двері. І тут — не знати, яке божевілля оволоділо нею, чи, навпаки, до неї повернувся розум, бо вона усміхнулась, чисто, прозоро, подивилась на нього і спокійно одповіла:

— Кажи мені «ти», Олесю. Так буде краще.

— Маленька… моя дівчинко… росинка моя, — він згріб її у ведмежі обійми, і перелякані менеджери вкупі із паном Стояном просто таки заціпеніли, на те споглядаючи, і лише Роман, незворушний мов танк, так само дивився собі на стелю — він навіть із місця не рушив.

— То ви що, — до пана Стояна кінець кінцем повернувся дар мови, — все-таки бачились раніше?

— Раніше? — Лана насупила брови, замислившись. — Не знаю. Можливо, вічність тому. Не в цей приїзд до Львова, не турбуйтесь, я вас не обманюю, Василю Петровичу.

— По-моєму, — зауважив директор, вочевидь, загубивши всяку надію зрозуміти, що коїться з його улюбленицею, — де і коли б ви не зустрічались, познайомитись ви встигли доволі близько.

— Не так близько, як мені хотілося б, — Олесь вхопив її за руку і потягнув у коридор — вона не пручалася. Зупинившись біля високого, на пів стіни, вікна, що виходило у внутрішній дворик, він знову притиснув її до себе — так міцно, що їй важко було дихати, і прошепотів, ледь торкаючись губами її волосся:

— В той день я поїхав шукати тебе.

— Я знаю. Побачення в Самаррі, правда ж?

— Так, тільки замість смерті — любов. І де ми зустрілися?

— В іншому житті.

— Ти пам’ятаєш?

— Любий… звичайно. Ти був там королем.

— То так мені вже на роду приписано.

Лана тихенько засміялась, відчуваючи, як від щастя тремтять руки, а голос зривається, і темніє в очах. Знепритомніти від надлишку почуттів… ефектно впасти в надійні обійми коханого… чорт забирай, а в цьому щось є. Треба спробувати.

— Одну хвилиночку, — за спиною Олеся виник Роман. — Я не затримаю довго твою королеву, мій друже.

Олекса слухняно відступив, а Ромко, звертаючись безпосередньо до Лани, продовжив:

— З тих пір, як він лазив бозна-де три доби, він повернувся сам не свій. Враження було таке, ніби він щось втратив. А коли ми їхали сюди, він марив вами всю дорогу зі Львова до Києва. Дев’ять годин! Називав вас своєю королевою і зітхав так шумно, що в авто дах зривало від висхідних повітряних потоків. Мене він так просто дістав, я боявся навіть його за кермо пускати, — Роман театрально потер дійсно втомлені, запалені очі. — Та тепер я бачу, що через вас варто було зітхати. І трохи постраждати теж не гріх.

— Не розумію, чому ми раніше були ворогами. Ти чудова людина, раднику.

Роман не здивувався цій заяві, яка у вустах незнайомої жінки прозвучала б, щонайменше, дивно — він просто відступив на крок, оглядів Лану так, ніби вони зустрілись після довгої розлуки — хоча… чи доречне тут «ніби»? — і стиха проказав:

— Собача робота. Насправді ти завжди подобалась мені. Мені усі, хто любить Олеся, подобаються, а ти — особливо, бо кохаєш його сильніше за всіх.

— Такий гарний светр, — опустивши погляд на груди Романа, зауважила Лана. — Хто зв’язав? Мама Ганна?

І знову він зовсім не здивувався.

— Зоряна.

— Зоряна? Особистий секретар Олексія?

— І моя наречена. Вона просила передати тобі, — тут Ромко всміхнувся, — чужинко, ось це.

Роман простягнув правицю, розтиснувши пальці — на долоні, обмотаний шовковим чорним мотузочком, лежав Ланин дерев’яний хрестик, той, який вона, разом із душею, загубила у бальній залі королівського палацу, танцюючи із Олесем містичний вальс. Ну ось, нарешті душа її повернулась. Спільно з Божим благословенням. Лана взяла натільний хрестик і мовила, надягаючи його:

— Подякуй їй.

— Неодмінно. Та скоро ти сама матимеш нагоду подякувати їй. Так я собі думаю. — Ромко скоса поглянув на Олексія, легенько вклонився і відійшов. Та не встигла Лана знову приступитись до Олеся, як у коридорі пролунали якісь зловісні кроки — чому вони здалися їй зловісними, вона пояснити не змогла б, та це було її перше, суб’єктивне відчуття, і воно не зрадило її, бо, озирнувшись, вона побачила, як до неї поспішає Валентин, із таким злостиво-привітним усміхом на вустах, що вона вся аж пополотніла. На нараді він сидів мовчки, ігноруючи її, озиваючись, тільки коли до нього звертались, і вже це було поганим знаком, бо так — і Лана це знала — проявлялась його злість, а, побачивши її в обіймах Олеся, він, певно, зовсім розлютився. Валентин був із того ґатунку чоловіків, які не прощають жінок, що насмілились сказати їм «ні», і, до того ж, він цілком міг утнути якогось підлого коника, і саме це, судячи із сиропної гримаски на лиці, він і збирався зробити.

— Світлано! — вигукнув він вкрадливо, інтимно і водночас так голосно, що не почув би його тільки мертвий, та ще й схопив її за руку, стиснув так, що аж пальці хруснули, руку довелося видирати, і це вийшло не дуже ефектно. — Ну, як ти? Виглядаєш прекрасно! Де ти була весь цей час, крихітко? Як провела різдвяні канікули? Судячи з рум’янцю на щічках, багато гуляла? Молодець! — він торохтів, як гримуча змія, він так поспішав сказати якомога більше гидот, що аж захлинався словами і слиною. — А тебе тут усі обшукались! І Стю — пам’ятаєш його, ну, того жантильного лондонця, ну, голову «Брітіш Медікал Ко», і Жан-Поль, і Крістіан Мюллер! А Курт — він постійно про тебе питає!

— Який ще Курт? — слабко спитала вона, прекрасно усвідомлюючи, що насправді це не має ніякого значення.

— Я такого не знаю.

— Курт, — повторив Валентин таким тоном, ніби вона на все життя зобов’язалась знати усіх Куртів цього світу, — німець, із Мюнхена. Та годі тобі! Не знаєш, то будеш знати, бо йому дуже, дуже кортить познайомитися з тобою поближче. Ми промацуємо їхню фірму на предмет співпраці.

— Бажаю успіху. Тільки до чого тут я?

— Та припини, — Валя дрібно, неприємно засміявся, — усім же відомо, як ти робиш свою кар’єру, то май хоч мужність не соромитись цього.

І, випустивши цю останню отруйну стрілу, яка з голосним свистом поцілила прямо в її оголене, беззахисне серце, Валентин подався геть, весело насвистуючи.

Світлана безпомічно озирнулась — ну, звісно, Олесь стояв поруч. Невідомо, зле подумала Лана, де він був ті два пекельні тижні, коли вона божеволіла, ридала, коли день у день, мов почвара, блукала засніженим лісом, сахаючись людей, як вампір — сонячного світла, але зараз він тут. Поруч. І вуха, мов локатори. Він все почув — ну, хто б сумнівався. Обличчя в Олексія закам’яніло.

— І як же ти робиш свою кар’єру? — наблизившись, м’яко уточнив він, неначе не розуміючи, на що натякав Валентин. — Розкажи мені, а я послухаю.

Вона втрачає його, із жахом зрозуміла Лана, щойно віднайшла — і втрачає! Ні! Оце вже ні! Вона не може дозволити собі такої розкоші — знову втратити його!

Після всіх цих страждань, після мук, які хижими птахами шматували її вразливу, але ще живу плоть і душу, вона просто не може загубити його! Та що ж робити? Пояснювати щось, виправдовуватись, принижуватись, благати? Ні — цим вона тільки все зіпсує! І тоді вона зробила єдине, що могла, єдине, що взагалі можна було зробити в цій ситуації — розвернулась і мовчки пішла геть.

Олесь наздогнав її за хвилину і сіпнув за рукав, змушуючи обернутись. Вона не піддалася.

— Світлано!

— Мені нічого сказати тобі, Олесю. Піди та поговори з Валентином — він знає про мене більше, ніж я сама!

— Лано…

— Пусти мене!

— Кохана…

— Забирайся геть!

— Маленька!

— Геть! Головне — невинність душі; той, хто навчив мене цьому, був чимось схожий на тебе!

— Ну, пробач, Світлячку мій, — вигляд у Олекси був найпокаянніший. — Так, це ревнощі! Звичайнісінькі ревнощі! І мені навіть не соромно! Соромно лиш за те, що я зрадив тебе, а потім змусив чекати — так довго, стільки пустельних років… Звідки мені знати, що ти робила усі ті сотні літ, доки мене не було поряд?

— Чекала тебе, — Лана повернулась нарешті, сміючись і плачучи, і обвила його плечі руками. — Я просто чекала тебе, мій королю.

— Єдина моя… Я піду і наб’ю морду цьому Валентину, — пообіцяв він, припадаючи до її вуст. — Але потім… трохи пізніше… нагадаєш мені, якщо я забуду.

— Неодмінно.

— Бо ти така гарна, що можна забути про все на світі. Ти така прекрасна… як сонце.

— Олесю…

— Як світло… Ти маєш хороше ім’я. Воно тобі дуже пасує — Світлана…

— Твоє тобі теж підходить. Олексій — захисник… Мій захисник. Тільки попереджаю одразу — бажаючих просвітити тебе стосовно моєї ганебної, як вони це називають, поведінки, буде більш ніж достатньо. Я не робила нічого поганого, нічого, за що мені могло б бути соромно, — Лана дивилась Олесю прямо у вічі, — та деякі, навіть якщо із власних очей у них стирчить частокіл, дуже пильнують смітинки в очицях ближнього.

Олекса замислився.

— Вважаєш, я не подужаю всім морди набити? Тоді покличу на допомогу Ромка.

— Думаю, до цього не дійде.

— Я теж так думаю. Бо я забираю тебе із собою.

— Куди?

— А як ти гадаєш?

Притиснута до підвіконня — Олесь наново затягнув її до вікна, та й дійсно — не стирчати ж їм посеред коридору — Лана тільки зітхнула.

— А я повинна вгадати?

— Аякже. Дається три спроби.

— В Рутенію?

— За тисячу літ я забув туди дорогу.

— В Чорний ліс, шукати галявину Закоханих Сердець?

— А хіба ти вже не знайшла її тоді — за нас обох?

— І це він знає. Ну, тоді мабуть що до Львова.

— Вгадала! На останній спробі! Ти ледь не завалила гру!

— А ще були претендентки?

— О, Боже мій, ні. Ні. Ти поза конкурсом, поза конкуренцією. Ти найкраща. Тому я і вибрав тебе.

— Вибрав із кого? — Лана жартома замахнулась на нього рукою. — Я ж поза конкурсом!

— Ти — моє все, — Олесь перехопив її правицю, поцілував кістянки пальців. — Бачу, ти носиш його… мій перстень.

— Не знімаючи. Бо тепер він уже мій. Ти подарував мені його, не забув? Мушу визнати, любий — ти справжній збоченець. Я вже казала тобі?

— Було щось таке… не пам’ятаю тільки, чи ти жалілася?

— Жалілась? Я?

— Так, ти ніколи ні на що не скаржилась. Навіть тоді, коли я зрадив тебе, я не почув жодного докору.

— Не було ніякої зради.

— Кохана, я зрадив тебе, — із притиском повторив Олесь. — Я змушений був нести цей хрест через багато життів. Бо зрада — це той єдиний гріх, який не можна відмолити.

— Це дивлячись, як ти молитимешся, — Світлана сказала це і, зніяковівши, відвела очі, бо Олесь хмикнув.

— А як треба?

— Я складу перелік.

Погляд Лани впав на білий автомобіль у внутрішньому дворі «Київлікпрепарату» — здається, це був новенький «Пежо». Незнайомий — бо всі автомобілі своїх колег Лана знала, як свої п’ять пальців. Біля авто, переминаючись з ноги на ногу, певно, від холоду, спиною до вікна, стояла якась жінка у дорогій — се було видно навіть із третього поверху — темно-коричневій дублянці та білій ажурній пуховій хустині. Щось у цій жінці здалось Лані знайомим, щось хвилююче, хороше і важке водночас, нахлинуло на неї неочікуваним, неясним спогадом. Лана повернулась до Олеся:

— Твоя дружина?

— Дружина? То ти вважаєш, я покликав би тебе із собою, маючи жінку? Ти доброї думки про мене! А ти б поїхала зі мною за таких умов?

— Ні за що.

Олексій всміхнувся, кивнув.

— Я так і думав. Це — моя старша сестра. А цей розбишака, — він кивнув на вікно, і Лана, знову поглянувши у двір, побачила, як із машини вистрибує хлопченя років семи, — небіж.

Жінка, немов зачувши слова Олеся, озирнулась, і, безпомилково визначивши, біля якого вікна знаходиться її брат, помахала рукою. Її хустка сповзла, і Лана все згадала без пояснень. Це нагле руде волосся вона впізнала б, мабуть, лиш по самих його відблисках у холодному зимовому сонці. Малий теж підняв вгору личко. Це були Ія та Ярослав.

— Я винна їй різдвяний подарунок, — раптом згадала вона.

— Я не хотів брати Ію, — відказав на те Олесь, — та вона напросилась. Сказала, що бачити мене закоханим — це найкращий подарунок, і саме його вона від тебе чекала. А ще сказала, що має віддати тобі якісь речі і що ти обов’язково повинна мене перевиховати. Як ти думаєш, тобі вдасться?

Лана трохи відхилила голову так, щоб бачити кохане обличчя.

— Боюсь, що ні.

— Але ти візьмешся за це?

— О, неодмінно. Я завжди приймаю виклик.

— Це я пам’ятаю. Одного разу, коли смерть викликала тебе на двобій, ти теж прийняла виклик — і перемогла. Тому й відбулася наша зустріч — тут, сьогодні. Я кохаю тебе.

— Олесю, а ти не думав, що насправді нічого про мене не знаєш? Так само, як і я про тебе?

— Думав, — це було її останнє справжнє заперечення, і від того, як легко він погодився, його маленький світлячок виглядав шокованим — це побавило Олеся. — Я постійно про це думаю. І вважаю це вельми захопливим. Ну, сама поміркуй — у нас попереду ціле життя, щоб пізнати одне одного, ми ніколи не сумуватимемо разом, бо нерозгадані таємниці постійно манять до себе, а розгадані — се вже не таємниці. Але насправді, — торкаючись вустами її шиї так, що Лана вигнулась дугою і тихенько застогнала, прошепотів він, — я знаю про тебе все. І ти знаєш усе про мене все, навіть те, як я танцюю, а цього, клянуся, і моя мама рідна не знає. Хоч у чомусь їй із сином пощастило.

— Олесю…

— Рідна моя, — він все ще не випускав її з обіймів, він тримав її міцно-міцно, і так ніжно, обережно, — усе моє життя було лише передчуттям зустрічі з тобою. Тепер воно належить тобі. Ти приймеш цей дар?

— Якщо у відповідь ти приймеш моє.

— Домовились, — блакитні очі Олеся чомусь виблискували — він невірного зимового сонця, чи що? — І ще одне питання.

— Як — ще одне? Вікторина ж скінчилася.

— Це як додатковий бал.

— Ну що ж… спробуй.

— Що моя королева робить сьогодні увечері?

— Так зразу і не пригадати… без щоденника, — Світлана приснула зі сміху, побачивши, як витягується обличчя у Олеся — видовище незабутнє, немов гарбуз, який вирішив зробити собі пластичну операцію, щоб бути схожим на видовжену узбецьку диню. — Та нічого я не роблю увечері, нічого, — змилувавшись над ним, зізналась вона. — А що, мій пане, ви маєте якусь особливу пропозицію?

— Та певно, що маю. Чи дозволите мені запросити вас на тур вальсу?

Світлана дивилась на нього знизу вгору сяючими від щастя очима. Він такий високий! Такий надійний, міцний, рідний! Так, колись, у віки прадавні, він обрав корону, а не кохання, і вони обоє заплатили за це: він — своїм розумом, а вона — серцем. Та нині всі рахунки закрито. Більше їм не доведеться вибирати, бо насправді немає на світі ніякого вибору — є тільки приречення. І любов, яка залишається із тобою, навіть коли ти відштовхуєш її, зраджуєш її. Яка буде з тобою… яке б слово підібрати?

Завжди.

— Може, й дозволю. Якщо у мене не всі танці розписані.

— Але спочатку ми повинні одружитися.

— Овва! Отак от зразу? А що, без цього танцювати не можна?

— Хіба я не казав тобі, що ми, галичани, танцюємо тільки із дружинами?

— Ні, не казав, бо то була б найбільша брехня у світі.

Тепер засміявся Олесь.

— Все одно. Ти повинна вийти за мене, чуєш? Я хочу тебе тільки як жінку — ні коханка, ні подружка мені не потрібна. Що скажеш?

— Так.

— Ти згодна…

— Ти чув.

— Чи щось тримає тебе в Києві, серце? Щось, без чого ти не зможеш обійтися? Чи… хтось?

Він боявся питати це — і розумів, що повинен спитати.

А коли набрався хоробрості, видихнув це і застиг в очікуванні відповіді, Лана відчула повною мірою, як сильно він її кохає. Так само сильно, як і вона — його.

— Ні, — повільно, зі смаком проказала вона, — але одна проблема все ж існує.

— Говори.

— Є хтось… дехто, хто кличе мене до Львова. Що порадиш — погоджуватись чи ні? Я жінка традиційна…

— Та невже?

— Страшне діло, — підтвердила Світлана. — Аж сама собі дивуюся. Ось, наприклад, я переконана, що дружина має слідувати за мужем своїм, а не навпаки. Так мені здається.

Ну, не дарма я стільки часу промивав тобі мозки!

Господи, — Лана здригнулась, почувши голос, який, здавалось, назавжди залишив її — принаймні, вже днів десять вона його не чула, — ну ти коли-небудь, ну хоч колись, хоч один крихітний, нещасний раз даси мені впоратись самій?

Ну все, мовчу. Мовчу. Я ж просто… в якості підтримки. До речі — ще одне, маленька ремарка. Ти й досі сердишся на Святого Миколу, що він закинув тебе в Рутенію?

Ні.

Це було випробування, раба Божа Світлано — якби ти не пройшла його, ти ніколи не зустріла б свого Олеся.

Господи, перекажи Святому Миколаю, що я нікому й ніколи у своєму житті не була така вдячна, як йому. Окрім, звісно, Тебе.

— Сама йому перекажеш, — прикидаючись обуреним, пробурмотів Господь, та Лана знала, що це він так забавляється. — Я вам усім що, передавач? Одна свічка і кілька молитов — більше йому і не треба.

— Я це запам’ятаю. А ти не питався, як йому сподобалось у «Замку Лева»?

— О, — Творець хіхікнув, немов згадавши солоний анекдот посеред чемної і чинної бесіди. — По-моєму, він у захваті.

— І? — повертаючи її до реальності, мовив Олексій.

— І я подумала, чи тобі не потрібен новий менеджер? Байдуже, в якому відділі — я згодна починати із самого низу. Не люблю сидіти без роботи.

— Ми щось придумаємо.

— Правда?

— Я сказав — ти чула. А зараз припини балакати і поцілуй мене. Я скучив. Якби ти знала, як я за тобою скучив. Я кожну нашу ніч напам’ять вивчив. Обіцяю, що їх буде дуже багато — таких ночей. Кохана, обніми мене.

— То хто балакає? — цілуючи його, прошепотіла Лана, і, перш ніж підлога вже звично гойднулась під її ногами, встигла подумки, від усього серця, проказати:

Дякую, Господи.

І, слово честі, анітрохи не здивувалась, коли почула відповідь.

Прошу, — пробасив Глас Божий із небес. — В разі потреби — звертайся.

Content

Очкур Наталя Містичний вальс

Наталя Очкур Містичний вальс

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23